АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13травня 2015 року м. Київ

колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ

Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого Болотова Є.В.,

суддів: Білич І.М., Поліщук Н.В.,

при секретарі Фадєєвій І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Головне управління юстиції в м. Києві, про визнання частково недійсним правочину, розірвання правочину та повернення квартири,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 листопада 2014 року,

встановила:

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 17 листопада 2014 року названий позов задоволено частково.

Розірвано договір довічного утримання, укладений 22.03.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстрований у реєстрі за № 3-884.

Повернуто у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1.

В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні представники ОСОБА_2 вимоги апеляційної скарги підтримали.

ОСОБА_1 та її представник проти апеляційної скарги заперечили.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для розірвання договору довічного утримання та повернення спірної квартири позивачу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 березня 2012 рокуміж ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір довічного утримання, відповідно до умов якого ОСОБА_2 зобов'язувалась довічно утримувати ОСОБА_1, а остання зобов'язувалась передати їй у власність квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 7 зазначеного договору утримання має грошовий еквівалент і оцінюється сторонами за спільною згодою у розмірі 1 000 грн. 00 коп.

В пункті 9 договору сторони погодили одноразове грошове утримання в розмірі 55 000 грн. 00 коп., яке ОСОБА_1 отримала в день підписання договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: 1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; 2) на вимогу набувача.

Згідно ч. 2 ст. 749 ЦК України якщо обов'язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності.

Пред'являючи позов, ОСОБА_1 зазначила, що відповідач жодного разу, з дня підписання договору довічного утримання, не спілкувалась з нею, не відвідувала, не піклувалась, не придбавала продукти харчування, ліки тощо, обмежившись лише щомісячним перерахуванням на поштове відділення коштів в розмірі 1 000 грн. 00 коп., які вона не завжди мала можливість отримати за станом здоров'я.

Заперечуючи проти позову, представники відповідача зазначили, що відповідач виконує умови укладеного договору щодо щомісячного утримання в розмірі 1 000 грн. 00 коп. Інших обов'язків на неї договором не покладено.

Реалізовуючи положення ч. 4 ст. 10 ЦПК України, колегією суддів неодноразово у справі оголошувалась перерва.

З цією метою сторонам та їх представникам пропонувалось та надавався достатній час для пошуку шляхів врегулювання спору, можливості, зокрема внести зміни до спірного правочину, в якому були б визначені види матеріального забезпечення тощо, в межах суми, передбаченої п. 7 договору.

Правова природа договору довічного утримання має ознаки, які не притаманні для переважної більшості зобов'язальних правовідносин.

Такий вид договору укладають, здебільшого, самотні люди похилого віку, які за станом здоров'я не можуть самостійно здійснити свої життєві потреби. Відтак змушені укладати такі договори, та передавати у власність своє житло, як правило - стороннім особам. Натомість, очікуючи від них - поваги, турботи, допомоги, піклування, а найголовніше - небайдужості ( ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ).

Категорична позиція відповідача, її представників, яка зводиться до формального підходу при виконанні обов'язків за договором, значною мірою індиферентності до людини похилого віку, її потреб, на думку колегії суддів, протирічить нормам моралі та засадам справедливості.

Взаємне неприязне ставлення сторін одна до одної, відсутність наміру продовжувати договірні зобов'язання з боку позивача, безкомпромісність позиції з боку відповідача, дають підстави вважати, що спір залишиться не розв'язаним, якщо дійти висновку про належне виконання, хоча й формальне, відповідачем своїх обов'язків за договором.

В своїх поясненнях представник позивача зазначив, що відповідачем на виконання договору проведено витрат на загальну суму близько 100 000 грн. На депозитному рахунку, відкритому ОСОБА_1, знаходиться 70 000 грн., які позивач має намір повернути відповідачу.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтвердила свої наміри повернути кошти відповідачу в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 17 листопада 2014 року в частині задоволення позовних вимог ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується.

Керуючись ст. 303, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, п. 1 ч. 1 ст. 314 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Болотов Є.В.

Судді: Білич І.М.

Поліщук Н.В.

Справа № 757/20525/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/791/2015

Головуючий у суді першої інстанції:Вовк С.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Болотов Є.В.