АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1549/15 Справа № 201/7843/14 Головуючий у 1 й інстанції - Ткаченко Н.В. Доповідач - Повєткін В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2015 року Апеляційний суд Дніпропетровської області в складі:

Головуючого судді: Повєткіна В.В.

суддів: Кочкової Н.О, Ткаченко І.Ю.

при секретарі: Левцунову І.В.

Розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 2014 року

за позовом Публічного акціонерного товариства "Державний Ощадний банк України" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В с т а н о в и в :

У січні 2014 року ПАТ "Державний Ощадний банк України" звернулось до суду з позовом ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором посилаючись на те, що 22.07.2008 року між ПАТ "Державний ощадний банк України" та ОСОБА_3 укладено договір відновлюваної кредитної лінії № 997/1 про надання останньому кредитних коштів в розмірі на споживчі потреби в сумі 130.000,00 грн. зі сплатою 19,5 % річних, з остаточним терміном повернення кредиту не пізніше 21.07.2018 року. Додатковою угодою № 1 від 05.09.2008 року збільшено ліміт кредитування до 389.000,00 грн. Банк на виконання умов договору надав розпорядження операційному відділу від 04.07.2008 року відкрити позичальнику кредитний рахунок та рахунок для обліку нарахованих доходів за кредитами. Позичальник отримував відповідні суми, в рахунок дозволеного кредиту у період з 22.07.2008 року по 29.04.2009 року. Таким чином, банк свої зобов'язання виконав в повному обсязі. Проценти нараховувалися банком щомісячно на рахунок в філії - Дніпропетровське обласне управління на фактичний залишок заборгованості, що був отриманий позичальником, починаючи з дати видачі кредиту до моменту закінчення терміну, на який надано кредит. Згідно п.1.6. кредитного договору, погашення кредиту здійснюється щомісячно згідно графіку до 30 числа кожного місяця, починаючи з наступного місяця після видачі кредиту. Останнє погашення здійснюється не пізніше 30.01.2011 року. Станом на 30.04.2014 року заборгованість ОСОБА_3 перед банком складає: прострочена заборгованість по кредиту- 357.345,41 грн.; прострочена заборгованість по нарахованим відсоткам - 85.835,44 грн.; пеня за несвоєчасне повернення кредиту (з 15.11.2011 року по 30.04.2014 року) - 4.866,59 грн., пеня за несвоєчасне повернення відсотків (з 15.11.2011 року по 30.04.2014 року) - 1.748,35 грн. грн.; 3 % річних за несвоєчасну сплату процентів - 6.062,47 грн.; 3 % річних за несвоєчасне погашення основного боргу - 7 399,07 грн.; втрати від інфляції за рахунок несвоєчасної сплати процентів (з 15.11.2011 року по 30.04.2014 року) - 1.666,94 грн.; втрати від інфляції за рахунок несвоєчасного погашення основного боргу (з 15.11.2011 року по 30.04.2014 року) - 3.409,98 грн. Всього заборгованість складає 468.334,25 грн. У забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору між банком та ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладений іпотечний договір, згідно якого в іпотеку банку передано нерухоме майно, а саме: квартира по АДРЕСА_1. Майно належить іпотекодавцям на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 13.01.1999 року. У зв'язку із непогашенням кредиту на адресу позичальника та майнових поручителів неодноразово направлялися вимоги про наявність заборгованості за кредитним договором та необхідність її сплати (19.03.2010 року, 22.03.2010 року). Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05.03.2013 року у справі за позовом банку до ОСОБА_3 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернуто стягнення предмет іпотеки. 31.05.2013 року виконавчі листи по вищевказаному рішенню направлені на виконання до Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ для виконання. Станом на 31.05.2014 року реалізація майна не відбулась, виконавчі листі повернуті. Тому позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором станом на 30.04.2014 року в розмірі 468334,25 грн., яка складається з: заборгованості з кредиту в сумі 357345,41 грн., заборгованості по відсотках в сумі 85835,44 грн., пені за несвоєчасне повернення кредиту з 15.11.2011 року по 30.04.2014 року в сумі 4866,59 грн., пені за несвоєчасне повернення відсотків з 15.11.2011 року по 30.04.2014 року в сумі 1748,35 грн., 3 % річних за несвоєчасне повернення кредиту в сумі 6062,47 грн., 3 % річних за несвоєчасне повернення відсотків в сумі 7399,07 грн., втрати від інфляції за несвоєчасне повернення кредиту з 15.11.2011 року по 30.04.2014 року в сумі 3409,98 грн., втрати від інфляції за несвоєчасне повернення відсотків з 15.11.2011 року по 30.04.2014 року в сумі 1666,94 грн., та судові витрати в сумі 3654,00 грн. (а.с.2-9).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 2014 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі (а.с.206-208).

В апеляційній скарзі (а.с.212-214) ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати, як необґрунтоване і ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалите нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки:

- суд не взяв до уваги те, що звернення стягнення на предмет іпотеки припиняє дію кредитного договору та нарахування відсотків;

- неможливість виконання рішення суд з боку виконавчої служби не є підставою дійсності кредитного договору;

- з 2011 рік по 2013 рік кредитний договір був оспорюваним, що давало право відповідачу не виконувати його вимоги;

- повторне стягнення боргу за тим самим кредитним договором порушує норми Конституції України щодо заборони подвійної відповідальності;

- судом порушені вимоги Закону України "Про іпотеку", за якими у разі реалізації права стягнення на іпотеку дія кредитного договору припиняється;

- безпідставно у якості доказу прийнятий розрахунок банку заборгованості за кредитним договором.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга є необґрунтованою і не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції встановив, що внаслідок порушення позичальником зобов'язань за кредитним договором, укладеним між банком та відповідачем, виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача незалежно від судового рішення про звернення стягнення на іпотеку, яке на цей час не виконане.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

З матеріалів справи вбачається, що 22.07.2008 року між ПАТ "Державний ощадний банк України" та ОСОБА_3 укладено договір відновлюваної кредитної лінії № 997/1 про надання останньому кредитних коштів на споживчі потреби для придбанняя квартири в сумі 130.000,00 грн. зі сплатою 19,5 % річних та з остаточним терміном повернення кредиту не пізніше 21.07.2018 року (а.с.24-27).

Додатковою угодою № 1 від 05.09.2008р. збільшено ліміт кредитування до 389.000,00 грн. (а.с.31).

Також 22.07.2008 року між банком та ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладений іпотечний договір, згідно якого в іпотеку банку передано нерухоме майно, а саме: квартира по АДРЕСА_1 (а.с.32-37), а додатковою угодою № 1 від 05.09.2008 року внесені зміни до іпотечного договору від 22.07.2008 року в частині збільшення зобов'язань за кредитним договором (а.с.36).

Як встановлено судом першої інстанції, рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05.03.2013 року у справі за позовом банку до ОСОБА_3 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернуто стягнення на предмет іпотеки, на виконання якого було відкрито виконавче провадження Жовтневим ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції. Але постановою ВДВС від 16.09.2014 року виконавче провадження закрито та виконавчий лист про звернення стягнення на іпотеку повернуто банку без виконання. Зазначені обставини, встановлені судом першої інстанції, сторонами не оскаржуються.

Відповідно до розрахунку банку заборгованість відповідача за кредитним договором станом на 30.04.2014 року становить 468334,25 грн., яка складається з: заборгованості з кредиту в сумі 357345,41 грн., заборгованості по відсотках в сумі 85835,44 грн., пені за несвоєчасне повернення кредиту з 15.11.2011 року по 30.04.2014 року в сумі 4866,59 грн., пені за несвоєчасне повернення відсотків з 15.11.2011 року по 30.04.2014 року в сумі 1748,35 грн., 3 % річних за несвоєчасне повернення кредиту в сумі 6062,47 грн., 3 % річних за несвоєчасне повернення відсотків в сумі 7399,07 грн., втрати від інфляції за несвоєчасне повернення кредиту з 15.11.2011 року по 30.04.2014 року в сумі 3409,98 грн., втрати від інфляції за несвоєчасне повернення відсотків з 15.11.2011 року по 30.04.2014 року в сумі 1666,94 грн. (а.с.10-11,12-14,15).

З заперечень відповідача на позовні вимоги банку в суді першої інстанції вбачається, що проти розміру позовних вимог згідно наданого банком розрахунку та самого розрахунку, як доказу, відповідач не заперечував (а.с. 192-193).

Як вбачається зі справи, рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05.03.2013 року у справі за позовом банку до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернуто стягнення предмет іпотеки в погашення заборгованості за кредитним договором станом на 14.11.2011 року в розмірі 392726,77 грн., яка складається з: заборгованості з кредиту в сумі 357345,41 грн., заборгованості по відсотках в сумі 23180,28 грн., пені за несвоєчасне повернення кредиту та відсотків в сумі 3728,89 грн., 3 % річних за несвоєчасне повернення кредиту в сумі 967,67 грн., 3 % річних за несвоєчасне повернення відсотків в сумі 1664,25 грн., втрати від інфляції за несвоєчасне повернення кредиту в сумі 1062,37 грн., втрати від інфляції за несвоєчасне повернення відсотків в сумі 4777,90 грн. (а.с.41-44).

Вказане судове рішення на цей час не скасоване та набрало законної сили, в тому числі і щодо висновків суду про розмір та складові заборгованості позичальника ОСОБА_3 за тим самим кредитним договором станом на 14.11.2011 року.

Відповідно до положень ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже розмір стягнутої за рішенням апеляційного суду від 05.03.2013 року з ОСОБА_3 на користь банку заборгованості за тим самим кредитним договором станом на 14.11.2011 року не підлягає доказуванню при розгляді цієї справи.

Стягнута за рішенням суду першої інстанції заборгованість за кредитним договором станом на 30.04.2014 року, розмір якої оскаржується відповідачем, складається з тієї самої суми боргу з кредиту та відсотків станом на 14.11.2011 року та донарахованих відсотків за період з 15.11.2011 року по 30.04.2014 року, а пеня, 3 % річних та витрати на інфляцію стягнуті судом відповідно до позовних вимог лише за період часу з 15.11.2011 року по 30.04.2014 року.

Відповідно до вимог ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В суді першої інстанції відповідач проти розміру заборгованості не заперечував, з заявою про застосування строку позовної давності до суду не звертався, в суді апеляційної інстанції доказів щодо недоведеності банком розміру заборгованості за кредитним договором відповідач не надав.

Таким чином доводи апеляційної скарги щодо прийняття судом першої інстанції у якості доказу наданого банком розрахунку заборгованості за кредитним договором є безпідставними, оскільки не спростовують висновків суду в цій частині.

Відповідно до наданого розрахунку відповідач припинив щомісячні платежі з кредиту з 26.05.2011 року, з відсотків - з 13.03.2012 року (а.с.10-11).

Відповідно до положень ч.2 ст.1050 та ч.2 ст.1054 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути кредит частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитор має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Таке право банку передбачено в п.3.2.2. кредитного договору (а.с.26).

Як вбачається зі справи, таке право було застосоване банком при зверненні до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

При зверненні до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором станом на 30.04.2014 року відповідачу банком було направлено вимогу від 27.03.2014 року про дострокове повернення суми кредиту, процентів та інших платежів (а.с.38-39), яку відповідач отримав 01.04.2014 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.40).

Тому суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про стягнення заборгованості за кредитним договором, в тому числі про дострокове стягнення частини кредиту, строк повернення якої за умовами кредитного договору ще не настав.

Доводи апеляційної скарги про припинення дії кредитного договору після звернення стягнення на іпотеку, не нарахування відсотків за період після ухвалення судового рішення про звернення стягнення на іпотеку, про повторне стягнення боргу за тим самим кредитним договором та порушення норми Конституції України щодо заборони подвійної відповідальності не можуть бути прийняті до уваги.

Відповідно до положень ч.1 ст.3, ч.2 ст.11 ЦПК України та ч.1 ст.20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Така правова позиція висловлена в постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" № 5 від 30.03.2012 року, якою роз'яснено, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором, в тому числі про дострокове стягнення заборгованості з кредиту шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, належить виключно позивачеві.

Отже задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена.

Доказів погашення відповідачем заборгованості за кредитним договором станом на 14.11.2011 року, стягнутої за рішенням апеляційного суду від 05.03.2013 року шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, в матеріалах справи немає.

Само по собі ухвалення апеляційним судом рішенням про стягнення заборгованості не припиняє зобов'язань позичальника за кредитним договором, оскільки в Главі 50 "ПРИПИНЕННЯ ЗОБОВ'ЯЗАННЯ" Цивільного Кодексу України така обставина в переліку підстав припинення зобов'язання не передбачена.

Така правова позиція висловлена в постанові Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" № 5 від 30 березня 2012 року, в п.17 якої надане роз'яснення про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору та не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання.

З огляду на це колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними.

Суд першої інстанції всебічно і повно дослідив обставини справи, надав належну оцінку доказам, які надані суду сторонами, і по становив законне і обґрунтоване рішення про задоволення позову.

Порушень матеріального і процесуального права при ухваленні судового рішення не допущено.

Тому підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції немає.

У зв'язку з викладеним і керуючись ст.ст.307,308,314,315 Цивільного процесу ального кодексу України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: