Провадження №22-ц/784/1073/15
Головуючий першої інстанції: Андрощук В.В.
Категорія:44 Суддя-доповідач апеляційного суду: Коломієць В.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі

головуючого Коломієць В.В.

суддів Яворської Ж.М., Шолох З.Л.

при секретарі Шпонарській О.Ю.,

за участю позивачки ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 лютого 2015 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про виселення.

Зазначала, що є власником 20/300 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1. Відповідач є її колишнім чоловіком, шлюб з яким розірвано 23 липня 2014 року. В період шлюбу ОСОБА_3 як член її сім'і з 21 травня 2013 року був зареєстрований за вищевказаною адресою. Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 проживає у будинку без її згоди, вчиняє сварки, ображає, завдає їй тілесні ушкодження.

Посилаючись на те, що на теперішній час відповідач не є членом її сім'ї, порушує правила співжиття, що робить неможливим спільне проживання з ним, а його реєстрація за адресою: АДРЕСА_1, перешкоджає розпоряджатися і користуватися належної їй власністю, ОСОБА_2 просила виселити ОСОБА_3 з вказаного будинку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідач позов не визнав. Зазначав, що після розірвання шлюбу продовжує проживати у будинку по АДРЕСА_1, оскільки іншого житла не має. В спірне житло вселився з дозволу позивача, як член сім'ї. За час спільного проживання у будинку, правил співжиття не порушував, і заходів попередження з боку державних, правоохоронних та судових органів до нього не вживалось.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 лютого 2015 року в позові ОСОБА_2 - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість рішення суду, просила його скасувати та ухвалити нове - про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони з 04 липня 1996 року перебували у шлюбі, від якого мають доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 Рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 23 липня 2014року, що набрало законної сили 05 серпня 2014 року, шлюб ОСОБА_2 було розірвано (а.с. 9).

Позивачка на підставі нотаріально посвідчених свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 29 жовтня 2013 року та нотаріально посвідченого свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 травня 2013 року є власником 120/300 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6-7, 46-47).

Після набуття позивачкою права власності на вказане нерухоме майно сім'я ОСОБА_2 вселилась у даний будинок та зареєструвалась за вказаною адресою (а.с. 8).

Отже, судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідач вселився у спірне житлове приміщення як член сім'ї позивачки за її згодою та з 21 травня 2013 року зареєстрований за вищевказаною адресою.

Згідно ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням у обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

За змістом ст. 157 ЖК УРСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 116 ЖК УРСР передбачено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Стаття 109 ЖК УРСР передбачає, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Право вимагати у судовому порядку виселення членів сім'ї, у т. ч. колишніх, власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК УРСР, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу, зокрема, якщо вони систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними.

Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Із роз'яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року вбачається, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

За таких обставин, суд правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку доказам, які надали сторони, та відповідно до вищевикладених вимог закону обґрунтовано ухвалив рішення про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачкою не доведена наявність обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу.

Посилання апеляційної скарги на кримінальні провадження стосовно ОСОБА_3 не є належними та допустимими доказами того, що у зв'язку із систематичним порушенням відповідачем правил співжиття до нього застосувались заходи попередження або громадського впливу, які виявилися безрезультатними. У матеріалах справи відсутні відомості щодо притягнення відповідача до адміністративної чи кримінальної відповідальності, застосування до нього судами, прокурорами, органами внутрішніх справ або громадськими організаціями попереджень щодо недопустимості протиправної поведінки

Передбачені статтями 9, 156, 157 ЖК УРСР обмеження щодо виселення колишніх членів сім'ї власника не є порушенням права власності. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 319, частин 1, 2 ст. 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження прав власника передбачені статтями 156, 157 ЖК.

За такого, викладені в апеляційній скарзі доводи позивачки про порушення її прав власника спірного житла - є необґрунтованими.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді