У Х В А Л А

і м е н е м у к р а ї н и

10 червня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О., Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Дукла», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - територіальна державна інспекція з питань праці у Полтавській області, про визнання незаконним наказу про звільнення, визнання формулювання причин звільнення неправомірним, внесення змін у трудову книжку, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Дукла», поданою його представником Ліпіним Юрієм Олександровичем, на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 22 травня 2014 року та рішення апеляційного суду Полтавської області від 28 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, уточненим у травні 2014 року, у якому просив визнати незаконним та скасувати наказ № 135-к від 4 липня 2013 року, визнати формулювання причин звільнення неправомірними і зобов'язати відповідача змінити запис формулювання причин звільнення у трудовій книжці зі звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України на звільнення за ст. 38 КЗпП України, залишивши датою звільнення 4 липня 2013 року.

Крім цього, просив стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі, визначеній судом, 5 000 грн - на відшкодування моральної шкоди і 3 000 грн - витрат на правову допомогу.

Позов обґрунтовував тим, що з жовтня 2007 року він обіймав посаду головного інженера у ТОВ «Дукла». 2 квітня 2013 року подав заяву про звільнення з 4 квітня 2013 року у зв'язку з переходом на іншу роботу та зміною місця проживання. Проте наказом від 11 квітня 2013 року № 78-к його звільнено за прогул. Наказом від 15 квітня 2013 року № 80-к наказ про його звільнення скасовано та повідомлено, що він продовжує перебувати з відповідачем у трудових відносинах. 29 травня 2013 року він повторно подав заяву про звільнення, у якій просив звільнити з 29 травня 2013 року у зв'язку з переходом на іншу роботу та зміною місця проживання. Листом від 5 липня 2013 року відповідач його повідомив про звільнення з 4 липня 2013 року за прогул.

Вважає, що відповідач мав звільнити його у строк, про який він просив у заяві, тому формулювання причин звільнення неправильне. Стягнення середнього заробітку обґрунтовував тим, що затримка видачі трудової книжки, а в подальшому - неправильне формулювання причин звільнення перешкоджало працевлаштуванню. Заподіяння моральної шкоди обґрунтовував втратою душевного спокою та нормальних життєвих зв'язків.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 22 травня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ ТОВ «Дукла» про звільнення №135 від 4 липня 2013 року.

Визнано неправильним формулювання причин звільнення ОСОБА_3 та зобов'язано відповідача змінити формулювання причин звільнення у трудовій книжці зі звільнення за прогул за п. 4 ст. 40 КЗпП України на звільнення за власним бажанням за ч. 1 ст. 38 КЗпП України, зазначивши датою звільнення 4 квітня 2013 року.

Стягнуто з ТОВ «Дукла» на користь ОСОБА_3 21 440,76 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 1 000 грн - на відшкодування моральної шкоди.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 28 липня 2014 року рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 22 травня 2014 року в частині розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінено.

Зменшено суму середнього заробітку, стягнену з ТОВ "Дукла" на користь ОСОБА_3 за час вимушеного прогулу, з 21 440,76 грн до 16 397,66 грн.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ТОВ «Дукла» порушує питання про скасування судових рішень та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову з посиланням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з частиною 2 статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що з 8 листопада 2007 року ОСОБА_3 обіймав посаду головного інженера ТОВ «Дукла».

2 квітня 2013 року він подав заяву про звільнення з 4 квітня 2013 року у зв'язку з переходом на іншу роботу та зміною місця проживання.

Наказом № 78-к від 11 квітня 2013року позивача звільнено за прогул згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_213/ed_2014_03_27/pravo1/KD0001.html?pravo=1>.

ОСОБА_3 хворів з 5 квітня 2013 року по 13 квітня 2013 року, з 22 квітня 2013 року по 30 квітня 2013 року, з 3 травня 2013 року по 10 травня 2013 року, що підтверджено відповідними листками непрацездатності.

Наказом № 80-к від 15 квітня 2013 року товариство скасувало наказ № 78-к від 11 квітня 2013 року у зв'язку з наданням позивачем листків непрацездатності.

29 травня 2013 року позивач повторно написав заяву про звільнення з 29 травня 2013 року у зв'язку з переходом на іншу роботу та зміною місця проживання.

Матеріали справи також містять звернення ОСОБА_3 від 5 червня 2013 року, в якому він зазначає про обізнаність зі змістом наказу від 15 квітня 2013 року і про продовження перебування у трудових відносинах з підприємством.

Також матеріали справи містять акти, складені роботодавцем, про відсутність на роботі ОСОБА_3 у квітні, травні, червні та липні 2013 року.

Наказом № 135-к від 4 липня 2013 року у зв'язку з відсутністю на роботі з 11 травня 2013 року по 4 липня 2013 року, що є прогулом, ОСОБА_3 звільнено.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, з яким частково погодився і апеляційний суд, виходив з того, що відповідачем порушено право позивача на звільнення у зв'язку з переїздом на інше місце проживання та всупереч вимог ч. 1 ст. 38 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2014_05_20/pravo1/KD0001.html?pravo=1> не проведено його звільнення згідно поданої заяви з 4 квітня 2013 року, що є порушенням трудового законодавства. Оскільки судом задоволені позовні вимоги щодо зміни формулювання причин звільнення, також частково задоволені вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Проте з такими висновками повністю погодитись не можна.

Так, судами встановлено, що ОСОБА_3 подав заяву про звільнення на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

За ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник, у разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин). Тобто причини розірвання договору на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України у строк, про який просить працівник, мають бути поважними і підлягають встановленню.

Проте судами попередніх інстанцій така обставина встановлена не була.

Крім того, судами порушено принцип диспозитивності цивільного судочинства, який передбачає розгляд судом справ не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивач та його представник, неодноразово уточнюючи позов, просили датою звільнення визначити 4 липня 2013 року, що судами залишено поза увагою.

Розглядаючи справу у частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку, суди мають виходити з обставин, якими обґрунтований позов у цій частині, і встановити їх наявність чи відсутність, зокрема, день, з якого у відповідача виник обов'язок з видачі трудової книжки. Судами у цій частині обставини встановлені неповно і без урахування підстав позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є такі порушення судом процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин і мають значення для правильного вирішення справи.

Оскільки фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, судами попередніх інстанцій не встановлено, визнати судові рішення законними і обґрунтованими не можна, тому вони підлягають скасуванню з направленням на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Дукла» подану його представником Ліпіним Юрієм Олександровичем, задовольнити частково.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 22 травня 2014 року та рішення апеляційного суду Полтавської області від 28 липня 2014 року скасувати, справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.П.Гончар
Судді: В.І.Амелін Т.П.Дербенцева С.О.Карпенко В.О.Савченко