Ухвала

іменем україни

11 листопада 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Інституту фізіології ім. О.О. Богомольця Національної академії наук України про стягнення грошової допомоги, визнання умов контракту такими, що погіршують становище, стягнення заробітної плати, зміну підстави звільнення, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 24 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого вказував на те, що з 10 січня 1965 року він працював в інституті фізіології ім. О.О. Богомольця Національної Академії Наук України та має науковий стаж 40 років. У 2006 році йому було призначено наукову пенсію, але він продовжував працювати за контрактом на посаді старшого наукового співробітника в цьому ж інституті. 30 вересня 2014 року його звільнено із займаної посади у зв'язку з виходом на наукову пенсію. Зазначає, що відповідно до Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» йому повинна була бути виплачена грошова допомога в розмірі шести місячних посадових окладів (ставок) з урахуванням надбавок і доплат, яка повинна складати 24 075 грн 60 коп. Проте, відповідачем грошова допомога при звільненні у зв'язку з виходом на пенсію не була виплачена у повному розмірі, тому просив стягнути з відповідача недоплачену суму грошової допомоги станом на дату фактичного звільнення, а також середній заробіток за час затримки належних йому виплат при звільненні. Крім цього, просив змінити підставу звільнення, а саме вважати його звільненим з посади у зв'язку з виходом на пенсію відповідно до ст. 38 КЗпП України.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 24 червня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати оскаржувані судові рішення, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий суд, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що оскільки позивач 12 лютого 2006 року звільнився з роботи за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію, то відповідно до ст. 24 Закону України «Про наукову, науково-технічну діяльність» йому підлягала до виплати грошова допомога в розмірі шести місячних посадових окладів (ставок). Враховуючи те, що позивач з 14 лютого 2006 року по 30 вересня 2014 року був знову прийнятий на роботу по контракту, то при його звільненні з роботи 30 вересня 2014 року з підстав закінчення строку дії контракту, йому правомірно виплачено і грошову допомогу в розмірі шести місячних посадових окладів (ставок) з урахуванням надбавок і доплат, які він отримував станом на 12 лютого 2006 року.

Проте з такими висновками судів погодитися не можна.

Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказані судові рішення вимогам закону не відповідають.

Судами встановлено, що позивач працював в Інституті фізіології ім. О.О. Богомольця НАН України на посаді старшого наукового співробітника з 01 вересня 1999 року по 12 лютого 2006 року; з 12 лютого 2006 року звільнений з вказаної посади, у зв'язку з виходом на пенсію відповідно до ст. 24 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність».

Установлено, що 14 лютого 2006 року позивач знову зарахований на посаду старшого наукового співробітника відділу фізіології кровообігу Інституту фізіології ім. О.О. Богомольця НАН України за контрактом та 31 травня 2011 року звільнений з вказаної посади у зв'язку із закінченням строку контракту, згідно з п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

01 вересня 2011 року зарахований на посаду старшого наукового співробітника лабораторії молекулярної фармакології і біофізики клітинної сігналізації Інституту фізіології ім. О.О. Богомольця НАН України за новим контрактом та 30 вересня 2014 року звільнений з вказаної посади у зв'язку з закінченням строку дії контракту, згідно з п. 2 ст. 23, п. 2 ст. 36 КЗпП України (а.с. 6, 14 - 17).

01 жовтня 2014 року позивач отримав розрахунок при звільненні, зокрема і грошову допомогу в розмірі шести місячних посадових окладів (ставок) з урахуванням надбавок і доплат станом на 12 лютого 2006 року (а. с. 57).

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) при виході на пенсію з посади наукового (науково-педагогічного) працівника відповідно до цього Закону науковому (науково-педагогічному) працівнику видається грошова допомога в розмірі шести місячних посадових окладів (ставок) з урахуванням надбавок і доплат за наявності стажу роботи на посадах, зазначених у Переліку посад наукових (науково-педагогічних) працівників підприємств, установ, організацій, вищих навчальних закладів ІІІ - ІV рівнів акредитації, перебування на яких дає право на призначення пенсії та виплату грошової допомоги у разі виходу на пенсію відповідно до цієї статті, затвердженому Кабінетом Міністрів України, не менше: для чоловіків - 12,5 року; для жінок - 10 років.

Установлено, що посада, з якої звільнився позивач, входить до Переліку посад наукових працівників державних наукових установ, організацій та посад науково-педагогічних працівників державних вищих навчальних закладів ІІІ - ІV рівнів акредитації, перебування на яких дає право на одержання пенсії та грошової допомоги при виході на пенсію відповідно до Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність». Інститут фізіології ім. О.О. Богомольця НАН України відноситься до навчальних закладів ІІІ - ІV рівнів акредитації.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) грошова допомога науковому працівнику надається за умови:

виходу на пенсію, тобто звільнення з роботи за власним бажанням, у зв'язку з виходом на пенсію;

досягнення пенсійного віку і оформлення пенсії без звільнення не є виходом на пенсію;

виходу (звільнення) працівника на наукову пенсію, яка призначається при досягненні пенсійного віку, а саме: чоловікам - за наявності стажу роботи не менше 25 років, у тому числі стажу наукової роботи не менше 20 років, жінкам - за наявності стажу роботи не менше 20 років, у тому числі стажу наукової роботи не менше 15 років;

звільнення тільки з наукової (науково-педагогічної) посади. Перелік наукових (науково-педагогічних) посад визначено ст. 22-1 та ст. 22-2 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність», ст. 48 Закону України «Про вищу освіту» та постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2004 року № 257;

при наявності у наукового працівника стажу роботи на посадах, зазначених у Переліку посад наукових (науково-педагогічних) працівників підприємств, установ, організацій, вищих навчальних закладів ІІІ-ІV рівнів акредитації, перебування на яких дає право на призначення пенсії та виплату грошової допомоги у разі виходу на пенсію, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2004 року № 257, для чоловіків - 12,5 років, для жінок - 10 років.

З 01 січня 2007 року діє норма ст. 24 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність», відповідно до якої наукова пенсія може бути призначена науковим (науково-педагогічним) працівникам, які працюють за строковим трудовим договором (контрактом), що укладений після досягнення пенсійного віку.

На вказані положення ст. 24 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» суди уваги не звернули, не врахували, що досягнення пенсійного віку і оформлення пенсії без звільнення не є виходом на пенсію.

Як вбачається з матеріалів справи, позивача звільнено з роботи з посади старшого наукового співробітника 12 лютого 2006 року (а.с. 15) у зв'язку з виходом на пенсію, а з 14 лютого 2006 року зараховано знову на вказану посаду, але за контрактом.

Отже, суди не врахували, що при переході на наукову пенсію відповідно до Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» ОСОБА_3 з роботи не звільнявся в зв'язку з виходом на пенсію, тому й грошової допомоги при виході на пенсію відповідно до Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» не отримував, але змінилися його істотні умови праці, тобто трудовий договір, укладений на невизначений строк, був замінений на трудовий контракт, який є строковим трудовим договором.

Доказів того, що при зміні трудового договору 14 лютого 2006 року ОСОБА_3 була виплачена грошова допомога (станом на 12 лютого 2006 року), яка на той час була передбачена ст. 24 вказаного Закону, матеріали справи не містять.

Отже, оскільки ОСОБА_5 був звільнений з підприємства лише 30 вересня 2014 року та при звільненні йому й було виплачено грошову допомогу в розмірі шести місячних посадових окладів (ставок) з урахуванням надбавок і доплат відповідно до вимог ст. 24 Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність», то висновок судів, що сума виплати повинна була бути розрахована станом на 12 лютого 2006 року не ґрунтується на нормах Закону.

Крім того, за правилами диспозитивності цивільного судочинства, зокрема ч. 1 ст. 11 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1767/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У позовній заяві ОСОБА_3 заявляв наступні позовні вимоги: змінити підставу для звільнення згідно заяви від 26 вересня 2014 року; перерахувати розмір грошової допомоги (станом на дату фактичного звільнення); стягнути з відповідача грошові кошти - недоплачену при звільненні грошову допомогу в розмірі 24 075,60 грн; стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки належних виплат від дня звільнення (01 жовтня 2014 року) до дати повного розрахунку.

Однак у порушення вимог статей 210, 213 - 215 ЦПК України, суди не розглянули усіх позовних вимог, заявлених позивачем, а обмежились лише висновком про правильність розрахунку грошової допомоги в розмірі шести місячних посадових окладів (ставок) з урахуванням надбавок і доплат відповідно до вимог ст. 24 Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність» станом на 12 лютого 2006 року.

Разом з тим, позивач у позовній заяві зазначав, що він звертався із заявою про звільнення з 29 вересня 2014 року за власним бажанням згідно з ч. 1 ст. 38 КЗпП України, у зв'язку з виходом на пенсію. Розглянувши його заяву підприємство звільнило його з інших підстав, зокрема на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Суди на зазначені обставини уваги не звернули та не врахували також того, що роботодавець не має права самостійно змінювати визначену працівником у заяві причину звільнення з роботи, не з'ясували, чи поширюється ця норма на правовідносини сторін за контрактом.

Оскільки судами не дотримано вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України, не встановлено фактичних обставин справи, неправильно застосовано норми матеріального права, не досліджено докази, надані сторонами та не надано цим доказам відповідної правової оцінки, тому судові рішення в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 24 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська