Справа № 459/2238/14 Головуючий у 1 інстанції: Грабовський В.В.
Провадження № 22-ц/783/2828/15 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Брикайло М.В.

з участю: ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 23 лютого 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу Солотвою С.П. 29.09.2009 року, через невідповідність його вимогам закону.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_2, вважає, що таке ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Покликається на те, що укладаючи договір дарування, вона не усвідомлювала у повному обсязі його умов та не могла діяти на шкоду своїм інтересам, передаючи у власність квартиру дочці без умови виконання обдаровуваною будь - яких дій майнового чи немайнового характеру на її користь. Зазначає, що є інвалідом ІІІ групи, потребує сторонньої допомоги, проте ОСОБА_4, проживаючи в Португалії, до неї не приїжджає, їй не допомагає, не оплачує комунальні послуги. З наведених підстав просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати договір дарування недійсним через невідповідність його вимогам закону.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження будь - якої з обставин, яка могла б бути підставою для визнання оспорюваного договору недійсним, а тому з врахуванням презумпції правомірності правочину, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Суд першої інстанції не взяв до уваги твердження позивачки про те, що укладаючи оспорюваний договір дарування, вона не усвідомлювала у повному обсязі його умов, оскільки таке не підтверджено доказами.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 10, ч.1 ст. 11, ч.1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч.ч. 1-2, 5 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків.

Згідно з положеннями ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частинами 1-3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з ч.1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, у разі визнання недійсним договору дарування з тих підстав, що волевиявлення позивача не відповідало його внутрішній волі на укладення саме договору дарування квартири, що укладаючи оспорюваний договір позивачка не усвідомлювала в повному обсязі його умов, предметом доказування є саме встановлення доведеності або відсутності вільного волевиявлення на укладення договору дарування, обставин, які б підтверджували, що дарувальник не усвідомлювала в повному обсязі умов договору, прав та обов»язків сторін договору.

Відповідно до ст. 717 ЦК України (далі - ЦК) за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити не користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір дарування є безоплатним договором, обдарований не має перед дарувальником будь - яких зобов»язань матеріального характеру, зобов»язань щодо надання допомоги дарувальнику, його утримання.

Договір, що встановлює обов»язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь - які дії майнового чи немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди, без будь- яких зобов»язань майнового характеру чи щодо надання йому допомоги.

Судом першої інстанції встановлено, що 29 вересня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу 29.09.2009 року Солотвою С.П., який зареєстровано у реєстрі за №1349, за умовами якого,дарувальник, ОСОБА_2, подарувала, а обдарована, ОСОБА_4, прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1.

Позовні вимоги ОСОБА_2 мотивувала тим, що уклала договір дарування квартири будучи інвалідом третьої групи, у зв»язку з погіршенням стану здоров»я, оскільки дочка, ОСОБА_4 обіцяла за нею доглядати, і як на підстави для визнання оспорюваного нею договору недійсним посилалася на ст. 202 - 236 ЦК України. Крім цього, як на підстави для визнання договору дарування недійсним ОСОБА_2 у позовній заяві зазначає те, що відповідачка чинить злочини проти її життя, здоров»я.

Зазначивши вищенаведені підстави для визнання договору дарування квартири недійсним, позивачка у прохальній частині позову просить визнати такий договір недійсним через невідповідність його вимогам закону, позовних вимог не змінювала та не уточнювала.

Посилаючись на ст. ст. 202 - 236 ЦК України, як на підстави для визнання недійсним оспорюваного договору дарування, позивачка викладаючи обставини, якими вона обґрунтовує свої вимоги, не зазначила на підставі якої конкретно норми матеріального права просила визнати цей договір недійсним.

Однак аналізуючи зміст позовної заяви, обставини, якими позивачка обгрунтовує позовні вимоги, можна зробити висновок про те, що ОСОБА_2 просить визнати недійсним договір дарування квартири, який було вчинено під впливом помилки, тобто, особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов»язків сторін.

Разом з тим, як вбачається з оспорюваного договору дарування, сторони у справі, укладаючи договір дарування попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, перебуваючи при ясному розумі, ясній пам'яті та діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки укладеного договору, домовилися про таке, що дарувальник подарувала, а обдарована прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1.

Пунктами 4, 5, 6 цього договору передбачено, що укладення договору не пов'язане із виконанням обдарованою будь-яких дій майнового чи немайнового характеру на користь дарувальника зараз або в майбутньому; сторони свідчать, що у тексті цього договору зафіксовано усі істотні умови, що стосуються дарування квартири. Будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображаються у його тексті, після підписання договору не матимуть правового значення.

Сторони договору підтвердили, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому. (п.5 договору дарування).

ОСОБА_2 в позовній заяві, її представник в суді, не вказували на те, що позивачка договір дарування не читала, його не підписувала, і що їй не було відомо зміст оспорюваного договору, його умови, права та обов»язки сторін договору.

За таких обставин суд першої інстанції вірно не взяв до уваги твердження позивачки про те, що укладаючи договір дарування вона не усвідомлювала у повному обсязі його умов, помилялася щодо праової природи правочину, прав та обов»язків, які виникнуть після його укладення, оскільки таке не підтверджене належними доказами, а зі змісту п. п. 4, 5 оспорюваного договору, підписання якого позивачка не заперечує, вбачається, що істотними умовами договору є те, що волевиявлення сторін є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, їх інтересам; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; укладення договору не пов»язане із виконанням обдаровуванню будь- яких дій немайнового характеру на користь дарувальника зараз або в майбутньому, а посилання позивачки на погіршення стану здоров»я і нездійснення відповідачкою догляду за нею, її бажання укласти договір дарування з іншою дочкою, ОСОБА_3, не є підставами для визнання договору дарування недійсним.

Визнання договору недійсним необхідно відмежовувати від розірвання договору. Підставою для визнання договору недійсним є недодержання в момент його вчинення встановлених законом вимог, а підставою розірвання правочину - неналежне виконання його умов чи умов, встановлених для такого випадку законом. В останньому випадку правочин у момент його вчинення не містить порушень закону. Умисне вчинення злочину проти життя, здоров»я дарувальника відповідно до ст. 727 ЦК України є підставою для розірвання договору дарування, а не для визнання його недійсним.

Вищенаведене свідчить про те, що позивачка не визначилася з предметом позову, вказавши одночасно підстави для визнання договору дарування недійсним та підстави для розірвання договору, та з посиланням на ст.ст. 202- 236 ЦК Україна просила визнати його недійсним через невідповідність вимогам закону, не зазначивши, яким конкретно вимогам закону не відповідає оспорюваний договір дарування.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України , суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Суд першої інстанції вірно не взяв до уваги посилання ОСОБА_2 в позовній заяві та її представника в суді як першої так і апеляційної інстанцій на те, що укладаючи договір дарування квартири позивачка не розуміла умов договору, прав та обов»язків, які виникнуть після його укладення, а тому, на їх думку, є підстави для визнання цього правочину недійсним, оскільки зазначені обставини та факт відсутності волевиявлення ОСОБА_2 під час укладення нею оспорюваного договору на безоплатну передачу квартири у власність відповідачки, те, що вона помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов»язків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачкою, матеріалами справи, поясненнями позивачки, її представника, належними та достовірними доказами, не доведені, як того вимагають приписи статей 10, 11 ЦПК України.

Посилання апелянта на погіршення стану здоров»я, надані медичні довідки не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду, оскільки не впливають на його законність та обґрунтованість.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції керувався тим, що позивачкою не доведено обставин, які є підставою для визнання договору дарування недійсним, такий висновок суду відповідає вимогам закону та ґрунтується на матеріалах справи.

З врахуванням вищенаведеного, на думку колегії суддів, доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, а тому рішення суду слід залишити без змін, так як таке ухвалене при повному з»ясуванні судом обставин справи та при відповідному застосуванні норм матеріального права.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, з врахуванням положень ст. 212 ЦПК України дав належну оцінку доводам та наданим сторонами доказам, ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 23 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуюча: Шеремета Н.О.

Судді: Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П.