Номер провадження: 22-ц/785/7526/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2015 року

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого Сватаненка В.І.

суддів Суворова В.О., Черевка П.М.,

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_1 цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Приватофис» на рішення Кілійського районного суду Одеської області від 20 липня 2015 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Приватофис» до Кілійської міської ради, Виконавчого комітету Кілійської міської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_3, Відкритого акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія», третя особа Реєстраційна служба Кілійського районного управління юстиції Одеської області «Про виділ в натурі частини нежитлової будівлі, припинення права спільної власності та визнання права власності на виділену в натурі частину нежитлової будівлі», -

ВСТАНОВИЛА:

02.06.2009 року ТОВ «Приватофіс» звернулись до суду із зазначеним позовом, який у подальшому був уточнений, по якому просили виділити позивачу в натурі 26/100 частин нежитлової будівлі, розташованої за адресою: Одеська обл., Кілійський р-н, м. Кілія, вул. Леніна, 41/вул. Дунайська, 26, що складається з будівлі літ. «А»: приміщення під № № 4-1, 4-2, 4-3, 4-4, 4-5, 4-6, 4-7; прибудова літ. «а», приміщення № 4-8; прибудова літ. «а1» приміщення № 4-9, загальною площею 154,4 кв.м.; надвірні споруди № 1, 2, 3; припинити за позивачем право спільної власності на 26/10 частин нежитлової будівлі, розташованої за вказаною адресою; визнати право приватної власності позивача на виділену в натурі на вказану частину нежитлової будівлі.

Обгрунтовуючи вимоги, позивач посилався на те, що ТОВ «Приватофіс» належить на праві спільної часткової власності 26/100 частин нежитлової будівлі, розташованої за адресою: Одеська обл., Кілійський р-н, м. Кілія, вул. Леніна, 41/вул. Дунайська, 26. Власниками іншої частини нежитлової будівлі /співвласниками/ є відповідач ОСОБА_2, якій належить 11/100 частин, ОСОБА_3, якому належить 19/100 частин, а також ВАТ «Українська пожежно-страхова компанія», якому належить 9/100 частин. Оскільки власниками вказаної нежитлової будівлі є декілька осіб, позивач не може на власний розсуд володіти, користуватися, розпоряджатися та вчиняти будь-які дії стосовного даної будівлі, тому вважає за необхідне вимагати виділення в натурі належної частки.

Представник позивача до суду не зявився, надав клопотання розглянути справу за його відсутності, позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 заперечував проти задоволення позовних вимог, пояснив, що він є співвласником не 19/100 частин зазначеної нежитлової будівлі, а 30/100 частин. Надвірні споруди № 1, 2, 3 про виділення яких в позові просить позивач, насправді позивачу не належать, а знаходяться у спільному користуванні всіх співвласників зазначеної нежитлової будівлі, і включені до правовстановлюючого документу, що посвідчує право власності позивача на частку будівлі, в зв'язку з помилкою бюро технічної інвентаризації.

Відповідач ОСОБА_2 до суду не зявилась, надала суду письмову заяву та просила суд розглянути справу без її участі оскільки вона не є співвласником 11/100 частки відповідної будівлі, так як продала її ОСОБА_3

Представники відповідачів: Кілійської міської ради, ВК Кілійської міської рад та ВАТ «Українська-пожежно-страхова компанія», та представник третьої особи - Реєстраційної служби Кілійського РУЮ Одеської області до суду не з*явились, будучи сповіщеними належним чином.

Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 20.07.2015 року у задоволенні позовних вимог ТОВ «Приватофіс» відмовлено.

05.08.2015 року ТОВ «Приватофіс» подали апеляційну скаргу на вказане рішення суду, по якій просять рішення районного суду скасувати, ухвалити у справі нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, на незаконність рішення суду, а також невідповідність висновків районного суду дійсним обставинам справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановленні наступні фактичні обставини.

На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу нежитлових будівель, укладеного 13.09.2007 року між ТОВ «Приватофіс» та ОСОБА_2, ТОВ «Приватофіс» - 12.03.2009 виконкомом Кілійської міської ради року було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно - 26/100 часток нежитлових будівель, розташованих за адресою: Одеська обл., Кілійський р-н, м. Кілія, вул.. Леніна, 41/вул. Дунайська, 26.

З вказаного договору вбачається, що у власність ТОВ «Приватофіс», серед іншого, переходять надвірні споруди № № 1, 2, 3.

Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого КП «РБТІ та РОН» за № 22233752, станом на 20.03.2009 року власниками нежитлових будівель, розміщених за вищезазначеною адресою: були: ОСОБА_2 - 11/100 часток; ОСОБА_3 - 19/100 часток; ТОВ «Приватофіс» - 26/100 часток; АТ «Українська пожежно-страхова компанія» - 9/100 часток.

Вказані будівлі складаються з: літ. А - адмінбудівля; літ. Б - адмінбудівля; літ. В - гараж; літ. Г - гараж; літ. Д - убиральня; літ. Е - навіс; літ. Ж - навіс; надвірні споруди -1-6, загальною площею 736 кв.м., розміщені на земельній ділянці площею 1611 кв.м.

35/100 частин будівлі в КП «РБТІ та РОН» не зареєстровані.

Як вбачається зі зведеного оціночного акту № 3 від 27.07.2009 року, наданого на запит суду КП «Кілійське РБТІ та РОН», надвірні споруди за вказаною адресою складаються з: 1. - паркану, 2. - воріт; 3. - водогону; 4. - воріт; 5. - замощення; 6. замощення.

Відповідно до листа КП «Кілійське РБТІ та РОН» від 09.10.2009 року № 107 - КП «РБТІ та РОН» в витязі з прав реєстру № 15696171 від 16.05.2007 року, виданому ОСОБА_2 для відчуження належних їй на праві власності 26/100 частин нежитлових будівель за вказаною адресою, помилково до складу відчужуваного майна внесло надвірні споруди під № 1, 2, 3, в цілих відсотках, замість частини надвірних споруд за № 1-6.

При розрахунку ідеальних частин співвласників нежитлових будівель за вищевказаною адресою, надвірні споруди № 1-6, в тому числі і під № 1, 2, 3, були розраховані на кожного співвласника в рівних частинах, рішенням Кілійського міськвиконкому № 105 від 08.04.1999 року визнані ідеальні частини та видані свідоцтва про право власності.

Дійсна інвентаризаційна оцінка надвірних споруд під № 1, 2, 3, станом на 2007 рік становить 1610 грн.

Аналогічні відомості зазначені в листі КП «Кілійське РБТІ та РОН» від 09.12.2009 року № 137.

Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 05.10.2010 року визнано дійсною угоду купівлі-продажу частки нерухомого майна від 31.03.2010 року, за умовами якої ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_3 придбав 11/100 часток нежитлових будівель за вищезазначеною адресою, які складаються з приміщень 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 1-6, будівлі літ. «А», а2 - приміщення 1-1 тамбуру, частки вбиральні літ. Д, навісу літ. «Е», навісу літ. «Ж», № 1-7 надвірних споруд, та визнано за ОСОБА_3 право власності на відповідну частку вказаного майна. Вказане рішення набрало законної сили 16.10.2010 року.

На підставі вказаного рішення суду за ОСОБА_3 17.12.2010 року було зареєстроване право власності на відповідну частку нерухомого майна в КП «Кілійське РБТІ та РОН».

Згідно інформаційної довідки з реєстру права власності на нерухоме майно від 21.03.2013 року № 89, станом на вказну дату співвласниками нерухомого майна - нежитлових будівель, розміщених за вказаною адресою є: ОСОБА_3 - 30/100 часток; ТОВ «Приватофіс» - 26/100 часток; АТ «Українська пожежно-страхова компанія» - 9/100 часток.

Відповідно до ст. ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору управління майном. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

У відповідності до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує.

Згідно ст. ст. 355, 356 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Позивач, відповідачі ОСОБА_3 та ВАТ «Українська пожежно-страхова компанія» є співвласниками майна, що належить їм на праві спільної часткової власності.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 356 ЦК, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм в певних частках майном, яке становить єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою у праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними і визначаються відповідними відсотками від цілого або в дробовому вираженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Як зазначено в ч. 2 ст.183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Згідно з ч. ч. 2-3 ст. 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач просить виділити у натурі належну йому частку зі спільного майна, а в разі виділу співвласник отримує свою частку в майні в натурі і вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками загальна власність при виділ частки зберігається.

Виділ часток нежитлових будівель, що перебувають у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будівель з самостійним виходом, або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин виділ може бути проведений із зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.

Колегія суддів вважає, що необхідними умовами для виділу частки нежитлових будівель в натурі, які знаходяться у спільній частковій власності, є розмір часток співвласників та технічна можливість виділу відповідної частки.

Районний суд обґрунтовано, крім спеціальної норми, керувався положеннями ст.3 ЦК України щодо дотримання засад справедливості, добросовісності та розумності і з'ясував чи не порушить реалізація права одного зі співвласників на виділ його частки у спільному майні, прав інших співвласників та не завдасть їм шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Колегія суддів звертає увагу, що районним судлм під час розгляду справи на виконання приписів ст. 10 ЦПК України щодо сприяння всебічному і повному з'ясуванню обставин справи 12.03.2014 року постановлювалась ухвала про виклик представника позивача в попереднє судове засідання для з'ясування питань, зазначених в ст. 130 ЦПК України, в тому числі й щодо доказів, які будуть подані позивачем для обґрунтування своїх доводів чи заперечень щодо невизнаних обставин та вирішення питання про проведення експертизи, але представник позивача неодноразово в судове засідання не прибув та в подальшому знову подав клопотання про розгляд справи у його відсутність.

Таким чином, позивачу надавалась можливість надати докази технічної можливості виділення частки в натурі, але позивач своїм правом не скористався на свій власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула права власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористування).

Згідно з ч. 2 ст. 120 ЗК України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (з подальшими змінами і доповненнями) судам роз'яснено, що у справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з'ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір'я тощо. Враховуються також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки. В разі неможливості перенесення співвласником господарських будівель і насаджень на надану в його користування частину ділянки суд має обговорити питання про відповідну грошову компенсацію.

У п. 21 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року судам роз'яснено, що виходячи з того, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до ст. 88 ЗК України бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок для яких зазначена угода також є обов'язковою. Це правило стосується тих випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі.

Суд може не визнати угоду про порядок користування земельною ділянкою, коли дійде висновку, що угода явно ущемляє законні права когось зі співвласників, позбавляє його можливості належно користуватися своєю частиною будинку, фактично виключає його з числа користувачів спільної земельної ділянки, суперечить архітектурно-будівельним, санітарним чи протипожежним правилам.

Колегія суддів, звертає увагу, що позивачем по справі не надано доказів, що між сторонами по справі встановлений порядок користування земельною ділянкою, на якій розташована вищезазначена нежитлова будівля.

Таким чином, в матеріалах справи відсутні докази технічно-можливого варіант виділу в натурі часток сторін у спільній частковій власності та відсутній визначений порядку користування земельною ділянкою, у звязку з чим колегія суддів погоджується з висновком районного суду про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами на власний розсуд.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підтвердження своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі ч. 1 ст. 59 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 3 ст. 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З матеріалів цивільної справи не вбачається, що позивачем по справі були надані належні допустимі письмові докази на підтвердження доводів та позовних вимог.

Цивільний інтерес підлягає захисту, якщо він не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Колегія суддів вважає, що районний суд, давши оцінку поясненням сторін по справі та на підставі сукупності зібраних по справі доказів, прийшов до правильного обґрунтованого висновку, що твердження позивача є недоведеними та непідтвердженими, у звязку з чим неспроможними та такими, що не спростовують висновків суду, не маючи підстав та доведеності для задоволення позову.

Висновки суду першої інстанції відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, зясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованих висновків про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Апеляційна скарга не містить доводів, які мають бути підставами для скасування рішення суду.

Доводи апеляційної скарги є неспроможними, висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, є правильним по суті, відповідає вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України, підстави для його скасування та ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Приватофис» - відхилити

Рішення Кілійського районного суду Одеської області від 20 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_4

ОСОБА_5

ОСОБА_6

30.09.2015 року м. Одеса