Справа № 308/1934/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2015 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

головуючого судді - Микуляк П.П.

при секретарі - Коціпак З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування та державного акту на право власності на земельну ділянку, реституцію, поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на земельну ділянку, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з зазначеною позовною заявою до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсними договору дарування земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, та державного акту на право власності на зазначену земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданий 01.07.2004 року на ім'я ОСОБА_3, про реституцію, поділ земельної ділянки, як спільної сумісної власності подружжя, шляхом визначення ідеальних часток кожного з подружжя, та визнання права власності по ? частини (долі) земельної ділянки за ним - ОСОБА_1 та за ОСОБА_2

Свої вимоги позивач мотивує тим, що 12.06.1970 року він перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 Шлюб між ними є чинним і дійсним, оскільки вони постійно проживають однією сім'єю, підтримують шлюбні стосунки та ведуть спільне господарство в будинку за адресою: АДРЕСА_2.

За час перебування у шлюбі, 15.05.2002 року на підставі договору купівлі-продажу ними було придбано земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1. На зазначеній земельній ділянці ними спільно було збудовано новий будинок, в якому проживає та зареєстрований їх син - ОСОБА_4 разом зі своєю сім'єю.

Однак, у грудні 2014 року він випадково дізнався про те, що 15.12.2003 року його дружина ОСОБА_2 подарувала земельну ділянку розташовану за адресою АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, їх доньці - ОСОБА_3 При цьому, він своєї згоди на укладення вказаного договору дарування не давав.

Правовою підставою своїх вимог позивач називає встановлене у ст.22 КпШС України та ст.60 СК України правило, згідно якого майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення, домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Крім того, вказує, що відповідно до ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово, а згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 не з'явився, але подав до суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з'явились, але подали до суду письмову заяву про визнання позовних вимог, в якій просять розглянути справу без їх участі. Крім того, у своїй заяві відповідачі визнають ту обставину, що уклали договір дарування земельної ділянки від 15.12.2003 року без відома та згоди позивача, який являється співвласником земельної ділянки, яка є предметом даного спору.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступних висновків.

12.06.1970 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_3 виданим виконавчим комітетом Лютянської сільської ради Великоберезнянського району Закарпатської області.

Дійсність шлюбу між сторонами з моменту його реєстрації до теперішнього часу визнається сторонами в наданих ними письмових заявах, що в силу ч.1 ст.61 ЦПК України є підставою для звільнення від доказування. 15.05.2002 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2, як подружжя, внаслідок укладення договору купівлі-продажу, набули право спільної сумісної власності на земельну ділянку розташовану за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1.

За час перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільно та за рахунок спільних коштів на земельній ділянці розташованій за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, протягом 2002-2004 років побудували новий житловий будинок в якому проживає та зареєстрований їх син - ОСОБА_4

Відповідно до ст.22 КпШС України, чинному на момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15.05.2002 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Спільним майном подружжя є придбане за рахунок спільних доходів рухоме й нерухоме майно, незалежно від того, що один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку, і незалежно від того, на ім'я кого з подружжя це майно придбано.

Правова норма аналогічного змісту міститься і у ст.60 СК України згідно якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення, домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

В судовому засіданні встановлено, що 15.12.2003 року ОСОБА_2, без згоди та відома чоловіка - позивача ОСОБА_1, на підставі нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського РНО Дроботя А.Й. та зареєстрованого в реєстрі за №3955 договору дарування земельної ділянки подарувала придбану сторонами земельну ділянку розташовану за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, їхній доньці ОСОБА_3. Однак, ОСОБА_1, як співвласник нерухомого майна, згоди на укладення договору не давав, що не заперечують у своїй заяві про визнання позовних вимог і відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Згідно роз'яснень, що містяться в пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст.58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01.01.2004. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Таким чином, враховуючи, що земельна ділянка розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, була придбана ОСОБА_1 та ОСОБА_2, як подружжям, 15.05.2002 року, до правовідносин, які виникли у зв'язку з цим слід застосовувати норми КпШС України.

Водночас, у відповідності до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до цивільних відносин, які виникли до 01.01.2004 року, положення ЦК України застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Враховуючи зазначене, порядок набуття спільного майна подружжя та його правовий режим визначаються старими законами (КпШС України та ЦК УРСР), а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими чинним законодавством за наявності відповідних підстав.

Щодо договору дарування земельної ділянки від 15.12.2003 року укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, то згідно із ст.244 ЦК УРСР до форми договору дарування нерухомого майна застосовуються правила ст.227 цього Кодексу. В свою чергу, у ст.227 ЦК УРСР передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст.47 цього Кодексу).

Згідно із ст.23 КпШС України майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

У статті 113 ЦК УРСР визначено, що володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій власності провадиться за згодою всіх учасників, а при відсутності згоди - спір вирішується судом.

Відповідно до ст.48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Статтею 59 ЦК УРСР передбачено, що угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.

Аналізуючи в сукупності зібрані докази, приймаючи до уваги, що договір дарування земельної ділянки розташованої за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1 від 15.12.2003 року, було укладено ОСОБА_2 без згоди її чоловіка ОСОБА_1, суд приходить до висновку, що вказаний договір дарування підлягає визнанню недійсним в порядку ст.48 ЦК УРСР, у зв'язку з порушенням при його укладенні вимог ст.23 КпШС України. Також слід визнати недійсним державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданий 01.07.2004 року на ім'я ОСОБА_3 на підставі договору дарування.

Вимоги позивача ОСОБА_1 про застосування реституції до задоволення не підлягають, оскільки як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_3 фактично не вступала у володіння та користування земельною ділянкою розташованою за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, а ОСОБА_2, як дарувальник, нічого за договором дарування від 15.12.2003 року не отримувала.

Вирішуючи питання щодо заявлених ОСОБА_1 позовних вимог про поділ земельної ділянки, які спільної сумісної власності подружжя, та визнання права власності не це майно суд враховує наступне:

Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Згідно роз'яснень, що містяться в п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У відповідності до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Дана норма також закріплена і в ч.2 ст.372 ЦК України, якою визначено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим законно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом.

Відповідно до ч.2 ст.373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України.

Право власника майна на пред'явлення позову про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, закріплене в ст.392 ЦК України. Тобто, коли суб'єктивне право власності безпосередньо іншими особами ще не порушено, позивач може звернутися до суду з заявою про визнання права власності, яке має самостійне правове значення і не вимагає винесення рішення не зобов'язуючого, а правовстановлюючого характеру.

Враховуючи вищезазначене, приймаючи до уваги заяву відповідачки ОСОБА_2 про визнання обставин справи та позову, яка не суперечить закону та не порушує прав, свобод та законних інтересів інших осіб, суд вважає, що вимоги ОСОБА_1 в частині поділу спільного майна подружжя, а саме земельної ділянки, яка розташована в АДРЕСА_1, в ідеальних частках кожного із подружжя, та визнання за ним та ОСОБА_2 права власності на ? частину на вказану земельну ділянку є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

У відповідності до ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення суду щодо виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно, що набрало законної сили, є підставою для державної реєстрації прав.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 14, 60, 81, 88, 208, 209, 212,-215, 218, 294 ЦПК України, суд,-

Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, що розташована в АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, укладений 15 грудня 2003 року між ОСОБА_2, як дарувальником, та ОСОБА_3, як обдарованою.

Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, що розташована в АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, виданий ОСОБА_3 01 липня 2004 року серії НОМЕР_2.

Здійснити поділземельної ділянки, що розташована в АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, як спільної сумісної власності подружжя, шляхом визначення ідеальних часток кожного із подружжя, а саме: ОСОБА_1 та ОСОБА_2,у праві спільної власності.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частини (долі) земельної ділянки, що розташована в АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, та за ОСОБА_2право власності на ? частини (долі) земельної ділянки, що розташована в АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1.

В решті позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Микуляк П.П.