Ухвала

іменем україни

02 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., ФаловськоїІ.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Спільне українсько-німецьке підприємство з іноземною інвестицією «KRUG», третя особа - ОСОБА_4, про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку та видачу трудової книжки, зобов'язання вчинити дії, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 13 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 22 березня 2012 року був прийнятий на роботу до відповідача на посаду водія-експедитора міжнародних автоперевезень та здійснив два рейси за кордон - до Російської Федерації. Під час останнього рейсу автомобіль вийшов з ладу, про що він повідомив роботодавця. Вартість відновлювального ремонту становила 12 000 грн. Позивач відмовився від сплати вказаних коштів відповідачеві та написав заяву про звільнення. Проте, товариство з обмеженою відповідальністю «Спільне українсько-німецьке підприємство з іноземною інвестицією «KRUG» (далі - ТОВ «СУНПІІ «KRUG») не провело розрахунку з ОСОБА_3 за виконану роботу у розмірі 3 840 грн. та не повернуло трудової книжки. Позивач неодноразово звертався до ТОВ «СУНПІІ «KRUG» для отримання розрахунку та трудової книжки, проте отримував відмову. Вважаючи, що діями роботодавця порушені його права, ОСОБА_3 просив позов задовольнити.

Заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 13 травня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий суд, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що відповідач заперечував факт та обставини звільнення позивача, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Проте з таким висновками судів погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржувані рішення не відповідають.

За змістом ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Судами встановлено, що 02 березня 2012 року між сторонами укладено трудовий контракт, відповідно до умов якого відповідач зобов'язався надати, а позивач - виконувати роботу в якості водія-експедитора міжнародних автоперевезень з 22 березня 2012 року з іспитовим строком не менше трьох місяців.

Наказом директора ТОВ «СУНПІІ «KRUG» ОСОБА_4 № 8 від 22 березня 2012 року позивача прийнято на посаду водія-експедитора міжнародних автоперевезень з 22 березня 2012 року з іспитовим строком на три місяці та посадовим окладом згідно штатного розкладу (а.с. 87).

ОСОБА_3 в березні 2012 року виїхав у відрядження до м. Бєлгорода Російської Федерації, де сталася поломка автомобіля. Після повернення з рейсу до м. Обухова Київської області автомобіль було передано для ремонту на станції технічного обслуговування.

Позов у справі заявлено з підстав невиконання роботодавцем вимог трудового законодавства щодо здійснення остаточного розрахунку при звільненні працівника, повернення трудової книжки та виплатою в зв'язку із цим середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

В матеріалах справи наявні листи від 26 квітня, 25 травня та 16 липня 2012 року, підписані ОСОБА_4, в яких останній повідомляв позивача про необхідність з'явлення за адресою: АДРЕСА_1 для вирішення питання звільнення з займаної посади та розрахунку (а.с. 6 - 8).

Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9, оскільки згідно зі ст. 235 КЗпП України оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Так, у матеріалах справи відсутні докази сплати позивачу заробітної плати.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 60, статей 57, 212 ЦПК України рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має дати оцінку підстав для цього. Фактичні дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Разом з тим, звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_3 вказав що саме відповідач порушив норми трудового законодавства, зокрема не провів з ним розрахунку та не повернув трудової книжки, з приводу чого він звертався до правоохоронних органів. На підтвердження вказаних обставин позивач надав відповідні докази, зокрема: акт від 18 листопада 2013 року (а. с. 9), висновок про відсутність кримінального правопорушення від 21 листопада 2013 року (а. с. 11), постанову про відмову в порушення кримінальної справи від 13 жовтня 2012 року (а. с. 89).

Проте, суди обох інстанцій всупереч вимогам статей 212 - 214, 303 ЦПК України вказані докази належним чином не дослідили, належну правову оцінку їм не надали та не встановили всі обставини справи, не перевірили доводи позивача щодо звільнення його з роботи та непроведення з ним розрахунку при звільненні та не зазначили, якими належними та допустимими доказами спростовані такі доводи.

Крім того, суди не врахували, що у трудових спорах обов'язок довести відсутність своєї вини покладається на роботодавця, а не на працівника.

Однак відповідачем не спростовані твердження позивача про звернення до роботодавця з заявою про звільнення та про невиплату йому заробітної плати.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). У цій частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

Суди обох інстанцій вказані роз'яснення не врахували та не перевірили фактичних обставин справи, зазначених позивачем в позовній заяві: щодо звільнення з роботи, невиплату заробітної плати та невидачу трудової книжки, тобто таких, що мають значення для вірного вирішення справи.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи судами обох інстанцій не встановлені, судові рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2014 року та хвалу апеляційного суду Київської області від 13 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М. Фаловська