Справа №484/687/15-ц 21.05.2015 21.05.2015 21.05.2015
Провадження № 22ц-784/1293/15 Головуючий у 1-й інстанції Максютенко О.А.
Категорія 57 Доповідач апеляційного суду Мурлигіна О.Я.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

21 травня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Мурлигіної О.Я.,

суддів: Козаченка В.І., Царюк Л.М.,

при секретарі судового засідання Горенко Ю.В.,

за участю:

представника відповідача Солдатова Р.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення

Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 березня 2015 року

за позовом

ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» та приватного акціонерного товариства «Страхова Компанія «Ейгон Лайф Україна» про захист прав споживачів та визнання договорів недійсними,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулась з позовом до публічного акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» (далі - ПАТ «Креді Агріколь Банк», Банк) та приватного акціонерного товариства «Страхова Компанія «Ейгон Лайф Україна» (далі - ПАТ «Страхова Компанія «Ейгон Лайф Україна», раніше приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Фідем Лайф», далі - ПАТ «Страхова компанія «Фідем Лайф», Страхова компанія) про визнання недійсними комплексного договору №1/12296679 і договору банківського рахунку фізичної особи № /0, укладених між нею та банком 19 вересня 2012 року, та покладення обов'язку на ПАТ «Креді Агріколь Банк» прийняти у неї суму залишкової заборгованості за комплексним договором за винятком безпідставно набутих грошових коштів за недійсними правочинами. Вона також просила стягнути на її користь з ПАТ «Страхова компанія «Фідем Лайф» 450 грн. як безпідставно набуті за недійсними правочинами.

Обгрунтовуючи позовні вимоги вона зазначала, що за комплексним договором зі строком виконання позичальником зобов'язань до 18 вересня 2014 року позичальник повинен був надати кредит шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника або шляхом зарахування кредитних коштів на картковий рахунок позичальника. Під час укладення договору Банк нав'язав їй додаткові послуги у вигляді додаткового договору страхування та відкриття банківського рахунку, внаслідок чого, їй надавалися 15 450 грн., а фактично отримано 15 000 грн.

Банком, порушені її права споживача фінансових послуг оскільки:відповідач не надав повну інформацію стовно кредиту та письмово не попередив про суттєві істотні умови, про які не було належної інформації, а також про ціну договорів та можливі ризики. Крім того Банк безпідставно включив в договір умови про сплату комісійної винагороди, яка ні законом ні її намірами не передбачена.

Все це, на думку позивачки, свідчить про обман з боку відповідача щодо обставин, які мають істотне значення та дає на підставі ст. 230 ЦК України визнати договори недійсними.

Також, ОСОБА_3 зазначала, що правочин, що обмежує можливість фізичної особи мати незаборонені законом цивільні права та обов'язки є нікчемним. Він є таким, в силу ст. 228 ЦК України оскільки порушує публічний прядок.

Крім того, договори є несправедливими, що є окремою підставою для визнання їх недійсними.

Так, договір суперечить принципам розумності та справедливості, а відповідач - Банк, зловживає своїми правами, оскільки всі ризики, розрахунки та відповідальність покладає на позичальника в порушення ч. 3 ст.13 ЦК України. Включенням положень про страхування та сплату комісії позичальника поставлено в значно гірше становище, як споживача порівняно з відповідачами в разі настання певних подій. Через страхові виплати та виплату комісії її матеріальний стан суттєво погіршився.

Всі вказані обставини створюють дисбаланс договірних прав і обов'язків на шкоду споживача, порушуючи принцип рівності сторін в договорі, що є ознакою несправедливості договору за ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів».

На думку позивачки, договори повинні бути визнані недійсними в повному обсязі, оскільки положення договорів, які є незаконними відносяться до суттєвих умов.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 березня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, про задоволення позову. На думку апелянта, висновки суду в частині відсутності підстав для визнання договору недійсним внаслідок несправедливості умов суперечать доказам справи та вимогам матеріального права.

ПАТ «Страхова Компанія «Ейгон Лайф Україна» в письмових запереченнях на апеляційну скаргу просить її відхилити.

Представник Банку, заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, просить залишити рішення суду без змін.

З'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 19 вересня 2012 року між позивачкою та Банком, а також між нею та «Страхова компанія «Фідем Лайф» (яка перейменована в ПАТ «Страхова компанія «Фідем Лайф»), яку представляв той же Банк - страховий агент, укладено комплексний договір (який фактично є змішаним). Того ж числа між Банком та позивачкою укладено договір відкриття карткового рахунку. За договорами ОСОБА_3 повинна була погашати кредит до 18 вересня 2014 року згідно погодженого сторонами графіку.

За комплексним договором № 1/12296679 з додатком № 1, графіком погашення кредиту, як невід'ємної частини договору, позивачці надавався 15450 грн. кредиту під 14 відсотків річних та сплатою щомісячно 1,7% комісії. За умовами договору кредит в 15000 грн. страхувався, а страхова винагорода в 450 грн. відраховувалася від суми кредиту. В договорі зазначено, що позичальник ознайомлений з тарифами Банку і Страхової компанії і згодний з ними. Умови комплексного договору йому зрозумілі. Також ОСОБА_3 зазначила, що з Правилами страхування ознайомлена, приймає їх та погоджується з ними.

До договору надавався графік - Додаток до договору № 1 та інформація про Умови надання, обслуговування та погашення кредиту, з зазначенням орієнтовної сукупної вартості кредиту.

В пункті 2.1. вказаного договору зазначено, що кредитні кошти призначаються для використання позичальником на споживчі потреби в тому числі на сплату страхового платежу за договором страхування життя згідно п.4.2.9 вказаного договору. За п. 3.1 договору, надання кредиту здійснюється шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника або шляхом зарахування кредитних коштів на картковий рахунок позичальника.

Позивачка отримала кредит на вказаних умовах.

Як вбачається зі змісту ст. 230 ЦК України та роз'яснень, викладених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Позивачкою не надано достовірних та допустимих доказів її навмисного введення відповідачами в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочинів. У зв'язку з чим, висновки суду про відмову в задоволенні позову з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України, є обґрунтованими.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (п.4) роз'яснено, що суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою ст. 215 ЦК України.

Судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом та опорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Позивач не заявляв позовних вимог про застосування нікчемності правочину. За такого, висновки суду щодо суперечливості позовних вимог позивачки та неможливості визнання договорів нікчемними за її позовом, відповідають вимогам закону.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову в частині визнання договору недійсним з підстав включення в положення комплексного договору несправедливих умов, суд виходив з того, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна одночасна наявність ознак того, що умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3,ч.3 ст. 509 ЦК), умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, умови договору завдають шкоди споживачеві. Оскільки сукупності таких умов комплексний договір (кредитного договору та договору страхування) та договір банківського рахунку фізичної особи не містять, немає підстав вважати їх несправедливими, а отже і визнавати недійсними в повному обсязі.

Погоджуючись з висновком суду щодо відсутності підстав для визнання недійсним комплексного договору в повному обсязі та визнання недійсним договору про відкриття карткового рахунку, колегія суддів не погоджується з висновками суду в частині висновків щодо умов комплексного договору про сплату комісії.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі про захист прав споживачів кредитних послуг офіційно розтлумачено, що положення п. 23 ст. 1, абзацу 2 ч. 4, п. 2 ч. 7 ст. 11, ч. 8 ст. 18, ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року (з наступними змінами) (далі - Закон) у їх взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

У цьому рішенні Конституційний Суд зазначив, що згідно з частинами 1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Захист інтересів споживачів фінансових послуг є метою державного регулювання ринків фінансових послуг також відповідно до п. 2 ст. 19 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року (далі - Закон про фінансові послуги).

Згідно з положеннями пунктів 22, 23 ст. 1 Закону споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

За ч. 1 ст. 11 того ж Закону між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Частиною 2 ст. 11 названого Закону та абзацом 16 ч. 1 ст. 6 Закону про фінансові послуги врегульовуються питання щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві до укладення договору споживчого кредиту, а ст. 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 7 грудня 2000 року (далі - Закон про банки) - щодо відомостей, які банк має надавати споживачеві як власному клієнту на його вимогу.

У ч. 3 ст. 11 Закону встановлено правила збору та використання інформації щодо споживача як на стадії укладення договору споживчого кредиту, так і в процесі його виконання.

Положення частин 4 - 11 ст. 11 Закону передбачають такі права споживача, які за своїм змістом можливо реалізувати лише під час виконання договору споживчого кредиту. Зокрема, це право споживача протягом певного терміну відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин; не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах; достроково повернути споживчий кредит; не бути примушеним достроково повернути суму споживчого кредиту у разі незначних порушень договору; бути захищеним від суспільного поширення інформації про несплату боргу тощо.

Згідно ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону щодо несправедливих умов в договорах, а саме положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь - яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Банк не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Згідно ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Відповідні правові позиції викладені і в постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2012 р. у справі № 6-80 цс 12, яка згідно зі ст. 3607 ЦПК є обов'язковою для всіх судів.

Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

За п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

В п.1.3.2. комплексного договору зазначено про сплату комісійної винагороди за обслуговування кредиту. Разом з тим, Банком не зазначено про те, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику, та за що він отримає саме такий розмір винагороди. В інформації щодо сукупної вартості кредиту визначена лише формула, за якої розраховується комісія, а доказів того, що в розмір комісії не включена вартість супутніх послуг відповідачами не надано. Не надано доказів і того, за рахунок чого Банк проводить витрати , які не є супутніми.

Вказане дає підстави вважати, що в розмір комісії Банком включені супутні витрати Банку.

Отже, умови комплексного договору про сплату комісії, які визначені у відсотках до суми кредиту, впливають на ціну кредиту, збільшують його сукупну вартість та призводять до дисбалансу інтересів сторін договору, а отже є несправедливими. У зв'язку з чим, є підстави для визнання договору в цій частині недійсним.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду у відповідності до п.п. 3,4 ЦПК України в частині недійсності п.1.3.2 комплексного договору підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині, про задоволення позову.

Належними наслідками недійсності вказаного пункту договору є стягнення з Банку на користь позивачки сум, які зараховані в якості комісії. Позивачка про застосування таких наслідків не просила, та вважала необхідним зарахувати сплачені нею суми в рахунок невиконаних обов'язків. За такого, застосування інших наслідків недійсності правочину в частині, в тому числі визначення колегією суддів суми, яка підлягає стягненню на користь позивачки, є виходом за межі позовних вимог. Позивачка не позбавлена права на звернення до суду з окремим позовом при виникненні відповідного спору.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України необхідно розподілити судові витрати, стягнувши з Банку в дохід держави судовий збір, визначений з врахуванням задоволених позовних вимог.

В інший частині рішення слід залишити без змін.

Доводи в апеляційній скарзі щодо недійсності всього правочину суперечать вказаним вимогам закону та змісту договорів.

Визначення сторонами необхідності страхування кредиту, порядок оплати за ці витрати, як і оплата визначених в договорі страхової компанії страхових платежів не створює дисбалансу в правах та обов'язках сторін по договору.

Також є законним договір про відкриття карткового рахунку. Такий вид обслуговування кредиту відповідає умовам комплексного договору.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 316 України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 березня 2015 року в частині визнання п.1.3.2 комплексного договору недійсним скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Визнати недійсним п.1.3.2 комплексного договору №1/12296679 від 19 вересня 2012 року укладений між ОСОБА_3 та публічним акціонерним товариством «Креді Агріколь Банк» та між нею і приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Фідем Лайф».

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» 182 грн. 70 коп. судових витрат в дохід держави.

В інший частині вказане рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржено в касаційному порядку .

Головуючий:

Судді: