Справа № 1304/4352/12 Головуючий у 1 інстанції: Романюк В.Ф.
Провадження № 22-ц/783/2080/15 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Богонюка М.Я., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Брикайло М.В.

з участю: представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представника ПАТ «ВіЕс Банк» - Бігун З.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 15 січня 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство "ВіЕс Банк", який є правонаступником ПАТ "Фольксбанк", звернувся з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на іпотечне майно, а саме, на квартиру, яка перебуває у власності відповідача, що знаходиться у АДРЕСА_1, загальною площею 77,3 м. кв., шляхом її продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження, для задоволення вимог позивача за кредитним договором KF 52057 від 08.09.2008 року в розмірі 154037.10 доларів США, що за курсом НБУ станом на 10.05.2012 року становить 1230586,99 грн.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено, звернуто стягнення на квартиру, загальною площею 77,3 м. кв., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2, шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах, в межах процедури виконавчого провадження, за ціною встановленою в порядку, передбаченому Законом України "Про виконавче провадження" для задоволення вимог ПАТ "ВіЕс Банк" за кредитним договором KF 52057 від 08.09.2008 року в розмірі 154037.10 доларів США, що за курсом НБУ станом на 10.05.2012 року становить 1230586.99 грн. Рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки зупинено на час дії Закону України від 03.06.2014 року "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

Рішення в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Покликається на те, що судом першої інстанції не враховано того, що банк відповідно до ст. 24 Закону України "Про іпотеку" зобов"язаний був письмово в п"ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов"язанням та нотаріально посвідчити правочин про відступлення прав за іпотечним договором, а тому суд зобов"яний був встановити правомірінсть заміни позивача з ПАТ "Фольксбанк" на ПАТ "ВіЕс Банк". Також апелянт просить врахувати, що на момент звернення ПАТ "ВіЕс Банк" з позовом вступив в дію Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" від 03.06.2014 року, а тому банк не може звернути стягнення на майно, яке перебуває в іпотеці і позовні вимоги задоволенню не підлягають. На основі наведеного просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ПАТ «ВіЕс Банк» - Бігун З.В. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позов та звертаючи стягнення на іпотечне майно, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки виконання зобов»язань за кредитним договором, укладеним між ПАТ «ФольксБанк» і ОСОБА_3 було забезпечене договором іпотеки, згідно з яким ОСОБА_2 передала в іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1, а у ОСОБА_3 у зв»язику з невиконанням зобов»язань склалася заборгованість в розмірі 154037.10 дол. США, вимоги про задоволення стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки є підставними. Крім цього, суд першої інстанції з врахуванням дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» вважав за необхідне зупинити виконання рішення суду в частині звернення на предмет іпотеки на час дії згаданого Закону.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства.

У частині 1 ст.1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з ч.1 ст.12, ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Положеннями ст.35 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк, попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Вказані положення відповідно до ч. 2 ст.35 цього Закону не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду повинен бути зазначений і спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або із застосуванням процедури продажу, встановленої ч.1 ст.38 цього Закону, яка передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі покупцеві.

Судом першої інстанції встановлено, що 08.09.2008 р. між ПАТ «Фольксбанк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № KF 52057, згідно якого ПАТ «Фольксбанк» надав ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 120000.00 дол. США, термін дії договору до 08.09.2016 р.

Для забезпечення виконання зобов'язань за згаданим кредитним договором, між ПАТ «Фольксбанк» та ОСОБА_2 було укладено та нотаріально посвідчено іпотечний договір від 08.09.2008 р., відповідно до якого в іпотеку було передано квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Пунктом 5.3.1 Кредитного договору та п.6.1 Іпотечного договору передбачено, що у випадку невиконання або неналежного виконання ОСОБА_3 своїх зобов'язань за Кредитним договором Банк має право звернути стягнення на предмет застави (іпотеки), тобто, на квартиру АДРЕСА_1, яка складається з двох житлових кімнат на кухні, загальною площею 77,3 кв.м., житловою площею 54,8 кв.м., яка належить іпотекодавцю - майновому поручителю ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Головацькою Х.С. державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори 14.12.1993 р.

Як вбачається з рішення Франківського районного суду м.Львова від 10.07.2012 р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 20.12.2012 р., з ОСОБА_3 на користь ПАТ «ФольксБанк» стягнуто заборгованість по кредиту в розмірі 111182.19 дол. США, заборгованість по відсотках в розмірі 27214,03 дол. США та пеню в розмірі 15640,88 дол. США, а всього 154037,10 дол. США, що еквівалентно 1230586.99 грн.

У зв'язку із невиконанням ОСОБА_3 умов Кредитного договору та неможливістю виконання вищезгаданого рішення суду через відсутність майна у боржника, на яке може бути звернуто стягнення, ПАТ «Фольксбанк» надіслав ОСОБА_2 лист - вимогу у відповідності до ст. 35 Закону України «Про іпотеку».

Згідно з роз'ясненнями п.42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. « Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення. Винятком є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи позикодавця з урахуванням положення ст. 11 Закону України «Про іпотеку» (або ст. 589 ЦК України щодо заставодавця).

Враховуючи вищенаведене, наявність рішення Франківського районного суду м.Львова про стягнення на користь ПАТ «Фольксбанк» заборгованості з ОСОБА_3, не перешкоджала банку звернутися з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме, на квартиру АДРЕСА_1, належну на праві власності іпотекодавцю ОСОБА_2, а відтак суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що невиконання зобов»язань за кредитиним договором є підставою для задоволення вимог позивача за рахунок іпотечного майна.

Суд першої інстанції також встановивши, що у квартирі АДРЕСА_1 проживала та проживає ОСОБА_2, квартира є її постійним місцем проживання, загальна площа вказаної квартири складає 77,30 м. кв. м., згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, виданої реєстраційною службою Головного управління юстиції у Львівській області Львівського міського управління юстиції від 17.11.2014 р., у відповідачки ОСОБА_2 не має у власності іншого нерухомого майна, а тому до даних правовідносин вірно застосував Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та прийшов до вірного висновку про те, що рішення суду не підлягає до виконання на час дії вищезазначеного Закону України.

На думку колегії суддів безпідставними є доводи апелянта про те, що з врахуванням положень Закону України ««Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» суд повинен був відмовити у задоволенні позову, оскільки мораторій у юридичному розумінні має значення відстрочення виконання зобов»язань, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акту, яким є вищезгаданий Закон, а отже, мораторій не звільняє від виконання зобов»язання.

Встановлений Законом №1304-У11 мораторій на стягнення нерухомого житлового майна громадян України, наданого як забезпечення зобов»язань за кредитними договорами в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов»язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Як вбачається з витягу з протоколу №48 позачергових загальних зборів акціонерів ПАТ «Фольксбанк» від 11.10.2013 р. на зборах розглядалось питання про зміну найменування ПАТ «Фольксбанк» на ПАТ «ВіЕс Банк», що не свідчить про відступлення ПАТ «Фольксбанк» права вимоги за кредитним та іпотечним договорами ПАТ «ВіЕсБанк», а відтак безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення за відсутності доказів про перехід прав і обов»язків у зобов»язанні від ПАТ «Фольксбанк» до нового кредитора ПАТ «ВіЕс Банк»

З врахуванням вищенаведеного, на думку колегії суддів, доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, а тому рішення суду слід залишити без змін, так як таке ухвалене при повному з»ясуванні судом обставин справи та при відповідному застосуванні норм матеріального права.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, з врахуванням положень ст. 212 ЦПК України дав належну оцінку доводам позивача та наданим доказам, ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 15 січня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуюча: Шеремета Н.О.

Судді: Богонюк М.Я.

Цяцяк Р.П.