Номер провадження: 22-ц/785/7137/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Гайворонський С. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.09.2015 року м. Одеса

Судова колегія судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Гайворонського С.П.

суддів Сегеди С.М.

ОСОБА_2А

при секретарі Феленко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_1 цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 (за участі органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради) про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батьказа апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Кодимського районного суду Одеської області від 30 червня 2015 року,

встановила:

22 квітня 2015 року ОСОБА_3 звернулась до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до відповідача ОСОБА_4 про надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька.

В поданій до суду позовній заяві позивач вказала, що з 25 лютого 2005 року по 01 березня 2013 року вона перебувала з відповідачем у шлюбі, від якого мають малолітню дитину - доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка в даний час проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач жодної участі вихованні дитини не приймає та не цікавиться її життям.

Дитина має поганий стан здоровя, у звязку з чим позивачеві та вказаній малолітній дитині необхідно виїхати до ОСОБА_6 Федерації для тимчасового проживання строком на 5 років.

Однак, відповідач не дає своєї згоди на тимчасовий виїзд дитини за межі України, зокрема до ОСОБА_6 Федерації для тимчасового проживання строком 5 років, а також до Обєднаних Арабських Еміратів, Таїланду, Індонезії, Балі, Арабської Республіки Єгипет, Греції, до країн Шенгенської угоди, в тому числі, але не виключно до Великобританії, Франції, Німеччини, Австрії, Голландії, Бельгії, Італії, Іспанії, Болгарії, Польщі, Румунії, Чехії, Словаччини, Швейцарії в період з 01 серпня 2015 по 01 серпня 2021 p.p.

17 березня 2015 року позивач письмово звернулась до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд доньки за кордон, однак відповідач відмовився надати такий дозвіл (а.с. 02-07).

30 червня 2015 року позивач ОСОБА_3 подала до суду письмову заяву про виправлення допущених в позовній заяві від 22 квітня 2015 року описок та фактичне уточнення позовних вимог без зміни предмету та підстав раніше заявленого позову (а.с. 72).

За змістом внесених до позовної заяви виправлень позивач ОСОБА_3 просила надати дозвіл на виїзд малолітньої доньки ОСОБА_5 без дозволу та супроводу батька ОСОБА_4 до ОСОБА_6 Федерації, Обєднаних Арабських Еміратів, Таїланду, Індонезії, Балі, Арабської Республіки Єгипет, Греції, до країн Шенгенської угоди, в тому числі, але не виключно до Великобританії, Франції, Німеччини, Австрії, Голландії,

Бельгії, Італії, Іспанії, Болгарії, Польщі, Румунії, Чехії, Словаччини, Швейцарії в період з 01 серпня 2015 по 01 серпня 2021 p.p. у супроводу матері дитини, яка представлятиме інтереси дитини за кордоном, захищатиме її права, нестиме повну відповідальність за життя та здоровя дитини та забезпечить її своєчасне повернення із-за кордону.

У судовому засіданні:

- позивач та його представник позов підтримали та наполягали на його задоволенні на підставі викладених у ньому доводів;

- відповідач позов не визнав та пояснив, що дійсно є батьком малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка після розлучення проживає з матірю ОСОБА_3.

У наданні вищевказаного такого дозволу він заперечує, оскільки вважає, що позивач ОСОБА_3 має намір вивезти дитину до Росії для постійного проживання, так як вона (позивач) уклала шлюб з громадянином ОСОБА_6 Федерації, який є військовим, та має намір постійно проживати в Росії.

Рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 30 червня 2015 року у задоволенні зазначеного вище позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне її відхилити.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні,в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

У п.п. 2, 3, 8 Постанови № 14 Пленуму Верховного України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» розяснено, що рішення є законним тоді, коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Як вбачається з положень ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій ст. 215 ЦПК України, і обовязково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Рішення не повинно містити зайвої деталізації, яка не має правового значення в даній справі, а також незрозумілих словосполучень, занадто довгих речень, через які викладення фактичних обставин важко сприймається.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог.

Як вбачається з ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні вищевказаного позову, суд першої інстанції на підстві ст.ст. 9, 33 Конституції України, Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-111, Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, Конвенції ООН про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року, ст. 313 ЦК УКраїни, ст.ст. 6, 141, 155, 157 СК України, обґрунтовано виходив з наступного.

Позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4 з 25 лютого 2005 року по 01 березня 2013 року перебували у шлюбі (а.с. 08).

Від цього шлюбу сторони у справі мають малолітню дитину доньку, ОСОБА_5, З0 липня ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 0 9).

В даний час сторони відносин між собою не підтримують, проживають окремо, малолітня ОСОБА_5 проживає разом з матірю ОСОБА_3 та перебуває на її утриманні.

Суд першої інстанції вірно вказав, що ОСОБА_3 не надала до суду доказів того, що задекларована останньою мета виїзду малолітньої ОСОБА_5 за межі України відповідає справжнім намірам позивача.

Зазначення позивачем лише переліку країн ймовірних поїздок (біля 20 країн) та тривалості поїздки з 01 серпня 2015 року по 01 серпня 2021 року, не відповідає приписам Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, за змістом яких виїзд дитини, яка не досягла 16-ти років, за межі України без дозволу та супроводу батька, може мати місце за рішення суду лише у разі тимчасовості такої поїздки та з обовязковим зазначенням держави прямування, відповідного часового проміжку перебування у цій державі, мети поїздки тощо, тобто з індивідуалізацією кожної поїздки дитини.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57 - 60 ЦПК України.

Судова колегія вважає, що позивач не довела ті обставини, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог щодо вищевказаного позову, що є обовязком сторін згідно з засадами змагальності процесу за ст. 10 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до невірного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 Вікторівни- відхилити. Рішення Кодимського районного суду Одеської області від 30 червня 2015 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4, за участі органу опіки та піклування - Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді С.П. Гайворонський

ОСОБА_7

ОСОБА_2