УхвалА

іменем україни

13 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Гулька Б.І., Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», товариства з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк», Національного банку України про визнання договору частково недійсним та частково неукладеним за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 30 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2012 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 18 вересня 2008 року між нею (на той час ОСОБА_5) та товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі - ТОВ «Український промисловий банк») було укладено кредитний договір на суму 35 тис. доларів США строком до 17 вересня 2015 року. На забезпечення виконання цього договору між ними було укладено договір застави транспортного засобу.

30 червня 2010 року між ТОВ «Український промисловий банк» і публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») та Національним банком України було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Український промисловий банк» на користь ПАТ «Дельта Банк», згідно з яким відступлено право вимоги за її кредитним зобов'язанням, у тому числі і щодо договору застави транспортного засобу.

У подальшому ПАТ «Дельта Банк» звернувся до неї з позовом про стягнення кредитної заборгованості, використовуючи зазначений вище договір відступлення права вимоги.

Уточнивши позовні вимоги, позивачка на підставі ст. ст. 203, 220 ЦК України просила визнати договір про передачу активів та кредитних зобов'язань між відповідачами у частині кредитного договору неукладеним, а в частині договору застави - нікчемним, оскільки додатки до договору відступлення права вимоги та договір застави нотаріально не посвідченні.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 жовтня 2014 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано договір про передачу активів та кредитних зобов'язань, укладений 30 червня 2010 року між ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «Український промисловий банк» і Національним банком України, у частині передачі на користь ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитним зобов'язанням ОСОБА_4 неукладеним, а в частині права вимоги за договором застави транспортного засобу - нікчемним. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 30 січня 2015 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову про визнання недійсним договору про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Український промисловий банк» на користь ПАТ «Дельта Банк» в частині передачі права вимоги за кредитним договором і договором застави, укладеними зі ОСОБА_4 (за договорами ОСОБА_5), апеляційний суд на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), дійшов до правильного висновку про те, що підстав, передбачених ст. ст. 203, 220 ЦК України, для визнання таких договорів (цесії) недійсними/нікчемними, немає; позивачка своїх вимог не довела, що є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України). При цьому апеляційний суд вірно виходив із того, що договір відступлення права вимоги укладений згідно вимог ст. ст. 202, 516, 626 ЦК України, порушень Закону України «Про нотаріат» не встановлено, а, крім того, позивачка не виконує свої зобов'язання ні первісному, ні новому кредитору і її згода як боржника на заміну кредитора у зобов'язанні не потрібна.

Також апеляційний суд врахував і те, що за аналогічними вимогами іншого боржника з таких же підстав господарські суди відмовили у визнанні недійсним в частині договір про передачу активів та кредитних зобов'язань (постанова Вищого господарського суду України від 25 вересня 2012 року).

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 30 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко