Справа № 513/1414/15-ц
Провадження № 2-о/513/114/15
Саратський районний суд Одеської області
У Х В А Л А

про повернення заяви

16 листопада 2015 року суддя Саратського районного суду Одеської області Кожокар Т.Я., розглянувши заяву ОСОБА_1, зацікавлені особи: головне управління юстиції в Одеській області, державне підприємство «Інформаційний центр Міністерства юстиції (Держінформюст) про встановлення факту, що має юридичне значення перебування на утриманні держави, обов'язкову долю у спадщині,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Саратського районного суду з даною заявою вказуючи, що 12 вересня 2014 року звернулася до Головного управління юстиції в Одеській області (надалі альтернативне - зацікавлена особа) із вимогою про надання інформації щодо її спадщини.

Приводом на звернення стало позбавлення права на спадщину домоволодіння і земельну ділянку, розташовану за адресою: Одеська бласть, Саратський район, село Плахтіївка, вулиця Миру, будинок 19, за законом внаслідок укладання сумнівного заповіту від 7 лютого 2006 року (додається додатком №3 ) секретарем сільської ради ОСОБА_2

Остання за допомогою загальноприйнятих технічних засобів компютера та принтеру) склала текст заповіту від 7 лютого 2006 року, власноруч надрукувала його, та посвідчила як такий, що складений спадкодавцем - батьком ОСОБА_1 - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (помер 5 жовтня 2006 року), на користь ОСОБА_4.

На підтвердження зазначеного факту зацікавлена особа 1 поставила відмітку за інформаційному запиті (копія додається додатком №4).

17 вересня 2014 року зацікавлена особа 1 вихідним листом №22783/03¬41 надав відповідь на інформаційний запит, у якій заявницю як спадкоємицю за законом не визнала, не надала будь якої інформації про вимоги щодо текстів заповітів, які посвідчуються посадовими особами органів місцевого самоврядування (всупереч вимог положень пункту 2.10 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Мінюсту від 11 листопада 2011 року №3306/5), не поінформувала про надходження / наслідки надходження сумнівного заповіту від 7 лютого 2006 року до Реєстратора - Адміністратора Спадкового реєстру Державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції (Держінформ'юст), чим фактично легалізувала можливість привласнення спадщини з порушенням прав непрацездатних спадкоємців за участі некомпетентних секретарів сільських рад.

На день подачі заяви (станом на 6 листопада 2015 року ) зацікавлена особа будь-яких дій щодо захисту порушеного права на обовязкову долю у спадщині не вчинила.

Натомість, заявник у справі від спадщини не відмовлялася, зверталася до суду з численними позовними заявами на захист права на спадок, внаслідок чого спадщина її померлих батьків є відкритою.

Предметом даного позову є не матеріально-правові вимоги заявниці до зацікавлених осіб, що витікають із права на спадщину за законом ( ст. 1261 ЦК України), права на обовязкову долю у спадщині ( ст. 1241 ЦК України), повноважень Головного управління юстиції в Одеській області щодо убезпечення роботи нотаріату ( п.З Положення про районні, районні у містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні, міжрайонні правління юстиції, затверджене наказом Мінюсту від 23.06.2011 року № 1707/05), відносно якої суд має постановити рішення.

За позовом вимагається перерозподілити спадщину з урахуванням права на неї ОСОБА_1 - пенсіонерки із 30 травня 2009 року.

Спадкоємець має право на: визнання її спадкоємцем; реальне отримання спадкового майна; визнання майна приналежним спадкоємцю незалежно від часу прийняття спадщини ( відповідно до ч.5 ст.І268 ЦК України ); отримання свідоцтва про право на спадок (відповідно до ст.1298 ЦК України).

Дані правовідносини між заявницею та зацікавленими особами фіксує система правових норм, розділених по відповідних галузях права.

За ст. 17 Всезагальної декларації прав людини громадянка України ОСОБА_1 має право на єдиноосібне володіння своєю власністю, і не може бути позбавлена свого майна, що залишилось після смерті батьків. Ст. 8 Всезагальної декларації прав людини гарантує ефективне поновлення в правах національним компетентним судом.

Право на справедливий судовий розгляд гарантоване ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Право на повагу до своєї власності, заборона позбавлення майна закріплені ст. 1 Протоколу [№ 1 ] від 20 травня 1952 року до Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Непорушність права власності закріплена ч.4 ст.41 Конституції України.

Судовий захист порушеного права гарантується ст.55 Конституції України.

Функція здійснення правосуддя щодо порушеного права є виключною функцією судів, відповідно до ст. 124 Конституції України.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (ч.І ст. 8 Конституції України), який вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають групуватися передусім на ідеях соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (абз.З п.п. 4.1 п. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15- рп/2004).

Згідно з Основним Законом України власність зобовязує. Вона не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства (ч. З ст. 13. ч.1,2,3 ,7 ст. 41 Основного Закону України).

Засади шлюбу, сімї, правовий режим власності визначаються виключно Законами України (п. 6. 7 ч. 1 ст. 92 Конституції України).

Загальні положення про право власності, його зміст, здійснення та підстави набуття визначені в ЦК України (гл. 23. 24). Правом власності визнається право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; власникові, належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд; право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема із правочинів; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.І ст. 316,4.1 ст. .4 7, ч. 1 ст. 319, ч.1,2 ст.321. ч. 1 ст. 328 ЦК України).

Субєкт права власності, яким є заповідач (спадкодавець), на випадок своєї смерті має право шляхом вчинення заповіту розпоряджатися своєю власністю - спадщиною, до складу якої законом віднесені усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 318, 1218, 1233, 1235, 1236 ЦК України).

Заповідач має право призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин; заповідач має право на визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, на заповідальний відказ, на покладення на спадкоємця інших обов'язків, а також право на скасування заповіту тощо (ч. 1 ст. 1235, ст.ст. 1236.1237, 1240. 1254 ЦК України).

За своєю юридичною природою свобода розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту (свобода заповіту) є одним із основоположних принципів спадкового права, при цьому вона не є абсолютною. Кодексом визначено обмеження волі заповідача щодо права розпоряджатися власністю (обмеження принципу свободи заповіту) шляхом установлення права окремої категорії осіб на обовязкову частку у спадщині. Право на обов'язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки, які спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обовязкова частка) (абз. 1 ч.І ст. 1241 ЦК України).

Отже, принцип свободи розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту передбачає широкий обсяг правомочностей заповідача, згідно з якими він своїм волевиявленням може вплинути на зміст спадкових правовідносин. Однак застосування цього принципу обмежується законодавчо встановленою для окремої категорії спадкоємців гарантією, за якою, незалежно від змісту заповіту, особи, визначені в частині першій статті 1241 Кодексу, спадкують половину частки, яка належала б їм у разі спадкування за законом. Перелік осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині, встановлений указаними положеннями Кодексу, є вичерпним і дає підстави віднести цих осіб до членів сімї чи найближчих родичів спадкодавця.

Згідно з Сімейним кодексом України (далі - СК України) сімейні відносини регулюються СК України та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства; сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сімї (ч.І,3,8,9 ст.7 СК України).

Якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сімї та родичами не врегульовані СК України, вони регулюються відповідними нормами Кодексу, якщо це не суперечить суті сімейних відносин (ст. 8 СК України).

Виходячи зі змісту положень ч. 1,2,3 ст. 202 ЦК України заповіт за своєю правовою природою є одностороннім правочином дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч.б ст. 203 ЦК України).

Конституційний Суд України, розкриваючи зміст поняття „повнолітні непрацездатні діти"', що використовується в абз. 1 ч.І ст. 1241 ЦК України щодо права на обовязкову частку у спадщині, ґрунтується на положеннях пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття «непрацездатний».

Спадкування посвідчується нотаріально, відповідно до вимог ч.З ст. 1247 ЦК України, або посадовими особами органів місцевого самоврядування, відповідно до вимог ст. 1251 ЦК України.

В матеріалах судової справи № 513/1014/14-ц на а.с.8 тому 1 наявний заповіт від 7 лютого 2006 року, складений від імені ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, секретарем Плахтіївської сільської ради ОСОБА_2 Термін «складено» наявний в абзаці третьому доказу, визнаного судом належним.

Відповідно до ч.1 ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, є нікчемним. За ч.2 ст. 1234 ЦК України, право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника - не допускається.

Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, зокрема, недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну' дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із частіною першою статті 1257 ЦК є нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається.

Очевидно, що складаючи зазначений заповіт секретар Саламаха Т.М. підмінила право на складання заповіту, право на заповіт правом на посвідчення заповіту, про що особисто зробила посилання в тексті заповіту.

На підставі вище викладеного, відповідно до ст.ст.8, 17 Всезагальної декларації прав людини, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ст.41,55, 124 Конституції України,ст.ст.509, 625, 1247-1248 ЦК України, ст.ст. 1-8,60,118-120, 151-155 ЦПК України, заявник просить суд:

1. Прийняти дану заяву до окремого провадження внаслідок перерозподілу її розгляду автоматизованою системою документообігу суду.

2. Розглянути заяву по суті з урахуванням усіх її доводів і доказів, наданих в її обгрунтування.

3. Визнати юридичний факт перебування на утриманні державою пенсіонерки гр. ОСОБА_1.

4. Визначити обовязкову долю спадкової маси, що підлягає спадкуванню ОСОБА_1, відповідно до вимог ч. 1 ст. 1241 ЦК України.

Розглянувши заяву суд вважає, що заява підлягає поверненню заявникові з таких підстав.

Згідно ст. 256 ЦПК України, громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення фактів, що мають юридичне значення…2) перебування фізичної особи на утриманні.

Статею 257 ЦПК України визначено, що заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення подається до суду за місцем її проживання.

Відповідно до ст. 109 ЦПК України, позови до юридичних осіб пред'являються в суд за їхнім місцезнаходженням.

Як вбачається зі змісту заяви ОСОБА_1 заявляє вимоги про встановлення факту, що має юридичне значення, який має розглядатися у порядку окремого провадження.

Вимоги про визнання обовязкової долі спадкової маси, що підлягає спадкуванню ОСОБА_1, відповідно до вимог ч. 1 ст. 1241 ЦК України мають розглядатися за правилами позовного провадження.

Враховуючи наведене суд вважає за необхідне повернути заяву ОСОБА_1, та роз'яснити заявникові, що заява про встановлення факту, що має юридичне значення подається до суду за місцем проживання заявника (місце проживання заявника зазначене самим заявником АДРЕСА_1).

Правила виключної підсудності, встановлені ст. 114 ЦПК України, на яку посилається заявник не застосовуються при подачі заяви про встановлення факту, що мають юридичне значення.

Керуючись ст.ст. 121 ч.3 п.4, 209, 210, 293, 294 ЦПК України,

суддя

У Х В А Л И В:

заяву ОСОБА_1, зацікавлені особи: головне управління юстиції в Одеській області, державне підприємство «Інформаційний центр Міністерства юстиції (Держінформюст) про встановлення факту, що має юридичне значення перебування на утриманні держави, обов'язкову долю у спадщині повернути заявникові.

Головному управлінню державної казначейської служби України в Одеській області повернути представнику ОСОБА_1 ОСОБА_6, громадянці України, мешканці м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 судовий збір у розмірі 487 гривень 20 копійок, сплачений за квитанцією №53 від 05 листопада 2015 року у ТВБВ 10015/0544 філії Одеського облуправління.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до апеляційного суду Одеської області, через Саратський районний суд Одеської області, протягом п'яти днів з дня отримання її копії.

Суддя Т. Я. Кожокар