Ухвала

іменем україни

18 листопада 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Іваненко Ю.Г.,

Завгородньої І.М., Умнової О.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до відкритого акціонерного товариства «Криничанський «Агротехсервіс», приватного акціонерного товариства «Промислові регіони», фермерського господарства «Алігатор», треті особи: Криничанська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпропетровського нотаріального округу Стаднік Ірина Леонідівна, комунальне підприємство «Криничанське бюро технічної інвентаризації», про визнання договорів купівлі-продажу нерухомості недійсними, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 3 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 6 травня 2015 року,

встановила:

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що згідно із договором купівлі-продажу на біржових торгах від 28 грудня 2008 року він придбав у власність комплекс будівель і споруд бази Дніпропетровського КП «Дніпрооблагрохім», загальною площею 841,6 кв. м, по АДРЕСА_1. Даний комплекс будівель розміщений на земельній ділянці, площею 1,6 га, яку

КП «Дніпрооблагрохіму» було передано в постійне користування згідно державного акту на право постійного користування землею від 24 березня 1995 року.

На підставі договору купівлі-продажу від 29 листопада 2002 року, відкрите акціонерне товариство «Криничанський «Агротехсервіс» (далі - ВАТ «Криничанський «Агротехсервіс») продало закритому акціонерному товариству «Промислові регіони» (далі - ЗАТ «Промислові регіони») будівлю автозаправки площею 17,2 кв. м (А-1), ґанок (а-1), паркан № 1,2, брама № 3, замощення (І) по АДРЕСА_1 на земельній ділянці

2 174 кв. м.

28 жовтня 2009 року ЗАТ «Промислові регіони» без повідомлення позивача продало вищевказане майно фермерському господарству «Алігатор» (далі - ФГ «Алігатор»).

Оскільки оспорювані договори купівлі-продажу незаконно позбавили його права власності на частину паркану із залізобетонних плит, на відстані 97,5 м, а також асфальтового замощення, площею 1 482 кв. м, позивач просив вказані договори купівлі-продажу в частині посилання на продаж ґанок а-1, паркан №1, 2, брама № 3, замощення (І) по АДРЕСА_1 на земельній ділянці 2 174 кв. м по фактичному користуванню визнати недійсними.

Рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 3 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 6 травня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із відсутності передбачених

ст. 317 ЦК України підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 28 жовтня 2009 року, укладеного між ЗАТ «Промислові товари» та ФГ «Алігатор» у частині продажу ґанку а-1, паркану №1, 2, брами № 3, замощення (І) по АДРЕСА_1 Криничанського району на земельній ділянці 2 174 кв. м по фактичному користуванню.

Проте повністю з таким висновком погодитися не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843047/ed_2013_01_19/pravo1/T030435.html?pravo=1> особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом ч. 2 ст. 16 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843047/ed_2013_01_19/pravo1/T030435.html?pravo=1>, ч. 1 ст. 215 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843253/ed_2013_01_19/pravo1/T030435.html?pravo=1> одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843241/ed_2013_01_19/pravo1/T030435.html?pravo=1>, зокрема, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. ст. 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням (абз. 5 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними <nau://ukr09>»).

Установлено, що 29 листопада 2002 року між ВАТ «Криничанський «Агротехсервіс» та ЗАТ «Промислові регіони» було укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого останній придбав будівлю автозаправки площею 17,2 кв. м (А-1), ґанок (а-1), паркан № 1,2, брама № 3, замощення (І) по АДРЕСА_1 на земельній ділянці 2 174 кв. м.

28 жовтня 2009 року ЗАТ «Промислові регіони» без повідомлення позивача продало вищевказане майно ФГ «Алігатор».

Згідно укладеного на товарній біржі договору купівлі-продажу від

24 грудня 2008 року ОСОБА_3 придбав комплекс будівель та споруд - основну адміністративну будівлю, гараж, склад, вбиральню, паркан та мощення асфальтоване, по АДРЕСА_1. Сторонами даного договору є продавець, Дніпропетровське обласне житлово-комунальне підприємство «Аеродром» та покупець ОСОБА_3

Відмовляючи у задоволенні позову, суди посилались на те, що право власності на майновий комплекс по АДРЕСА_1 у позивача виникло після 24 грудня 2008 року, а тому на час укладення спірного договору купівлі-продажу від 29 листопада 2002 року позивач власником спірного майна не був.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на те, що вказані договори купівлі-продажу є незаконними в частині посилання на продаж ґанку (а-1), паркану № 1,2, брами № 3, замощення (І) по АДРЕСА_1 Дніпропетровської області на земельній ділянці 2 174 кв. м по фактичному користуванню, оскільки продавцю ВАТ «Агротехсервіс» згідно рішення Світлогірської сільської ради № 37 від 21 листопада 2002 року належала лише будівля АЗС по

АДРЕСА_1, а про належність а-1 ґанку, № 1, 2 паркану, №3 брами, замощення (І) по АДРЕСА_1 Криничанського району на земельній ділянці 2 174 кв. м. по фактичному користуванню вказівки відсутні.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st3> кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. 11 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st11> суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Стаття 12 ЦК України <nau://ukr/435-15|st12> передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права.

Згідно із ч. 4 ст. 10 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1766/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1> суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Проте всупереч вимогам ч. 4 ст. 10 ЦПК України, ст. ст. 212 <nau://ukr/1618-15|st212>-214 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st214> суд належним чином не з'ясували предмет та підстави заявленого позову, не встановив характер спірних правовідносин і не визначилися, які права, свободи чи інтереси позивача порушені та яким чином вони можуть бути відновлені.

Згідно із свідоцтвом про право власності від 26 листопада 2002 року ВАТ «Криничанський «Агротехсервіс» належала будівля АЗС.

Вирішуючи спір, суд не уточнив, хто був власником спірних паркану та мощення асфальтованого, та на підставі яких правовстановлюючих документів належало зазначене спірне майно, а відтак, чи мало

ВАТ «Криничанський «Агротехсервіс» право на їх відчуження.

Викладене свідчить про те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st338> є підставою для їх скасування, з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 3 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 6 травня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук

Судді:В.С. Висоцька

Ю.Г. Іваненко

І.М. Завгородня

О.В. Умнова