У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого - судді Максимчук З.М.,

суддів - Григоренка М.П., Ковальчук Н.М.,

секретар судового засідання - Шептицька С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 26 травня 2015 року про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 26 травня 2015 року заяву представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено частково.

Накладено арешт на майно, яке належить ОСОБА_1 в межах суми позову 2023753 грн 50 коп.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що вона прийнята з порушенням вимог процесуального закону та без врахування обставин, що мали значення при вирішенні даного питання.

Стверджує, що жодними умовами договору купівлі-продажу складу з адміністративно-побутовими приміщеннями від 05.01.2012 року не було передбачено заборони реєстрації права власності до здійснення повного розрахунку за майно, як і заборони вільно розпоряджатися цим майном.

Зазначає, що її право власності на вказане приміщення, ні позивачем, ні будь-якою іншою особою не оспорюється.

Також вказує, що заявниця не те, що не надала суду жодних доказів реальності загрози відчуження нею майна, а навпаки надала докази того, що майно, на яке вона просить накласти арешт, вже перебуває під забороною, тобто не може бути нею відчужене і без вжиття судом заходів забезпечення позову.

Доводить, що при винесенні ухвали судом не вірно з»ясовано обсяг позовних вимог, оскільки за позовною заявою позивач просив стягнути 2021469,83 грн, а арешт на майно, яке їй належить, накладено в межах суми позову 2023753,50 грн.

Просить скасувати ухвалу суду першої інстанції і прийняти нову, якою відмовити ________________________________________________________________________________________________

Справа № 569/7499/15-ц Головуючий у суді 1 інстанції - Головчак М.М.

Провадження № 22-ц/787/2084/2015 Суддя-доповідач - Максимчук З.М.

представнику ОСОБА_2 - ОСОБА_3 в забезпеченні позову.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із співмірності виду забезпечення позову із позовними вимогами та врахував, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з п.1 ч.1 ст.312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Як вбачається із матеріалів справи, 25.05.2015 року представник позивача ОСОБА_6 звернулася з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якому вказує, що 05 січня 2012 року між ОСОБА_2 - продавцем та ОСОБА_1 - покупцем, був укладений договір купівлі-продажу складу з адміністративно-побутовими приміщеннями, який зареєстрований приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Киселюк О.В. в реєстрі за № 32. Пунктом 2.1 Договору передбачено, що продаж приміщення складу з адміністративно-побутовими будівлями вчиняється за 2682552,00 грн 00 коп, які покупець зобов»язується сплатити продавцю до 05 грудня 2016 року.Фактом підтвердження остаточного розрахунку буде нотаріально посвідчена заява продавця. Свої зобов»язання позивачка виконала в повному обсязі, майно передане відповідачці.Однак починаючи з 2012 року відповідачка нерегулярно сплачувала щомісячні платежі, передбачені додатком до договору в рахунок ціни майна, а починаючи з квітня 2014 року перестала платити взагалі.

Одночасно з позовом 25.05.2015 року представник позивача ОСОБА_6подала заяву про забезпечення позову, мотивуючи її тим, що відповідачка без відома продавця, всупереч п.3.3.1. договору, здійснила реєстрацію права власності на майно та передала це майно в іпотеку для забезпечення виконання позики в сумі 1600000,00 грн, а тому є всі підстави вважати, що виконання рішення суду про стягнення з відповідачки заборгованості буде утруднене або не виконане взагалі. Зазначені обставини свідчать про те, що відповідачка прямо уникає обов»язку сплати коштів за майно, передане їй за договором купівлі-продажу складу з адміністративно-побутовими приміщеннями від 05 січня 2012 року.

Відповідно до ст.ст.151, 152 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Позов може забезпечуватися забороною вчиняти певні дії, накладенням арешту на майно, що належать відповідачеві і знаходиться у нього або в інших осіб.

Відповідно до роз'яснень Верховного Суду України у п. 4 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як вбачається з норм статті 151 цього Кодексу законодавець не пов'язує забезпечення позову з обов'язковим наданням заявником письмових доказів про намагання відповідача відчужити тим чи іншим способом наявне у них майно.

Згідно з пунктами 1 - 3 ч. 1 ст. 152 ЦПК України позов може бути забезпечено накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб, забороною вчиняти певні дії, встановленням обов'язку вчиняти певні дії.

З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що адміністративно - складські та виробничі приміщення для зберігання, складання, комплектування та виробництва промислових товарів у тому числі дитячих іграшок та товарів для дітей знаходяться за адресою АДРЕСА_1 та власником на підставі рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 05.04.2013 року є ОСОБА_1

Зі змісту ст. ст. 151, 152 ЦПК України випливає, що арешт, як вид забезпечення позову, може бути накладений лише на майно або грошові кошти, які належать саме відповідачу по справі (є власністю відповідача), тому відомості про те чи належать об'єкти нерухомого, рухомого майна на праві власності відповідачу та про вартість майна на яке накладається арешт, є необхідними для забезпечення позову.

При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Колегія суддів вважає, що тимчасовий арешт даного приміщення ніяким чином не перешкоджає використовувати його за призначенням та здійснювати господарську діяльність.

Постановляючи ухвалу від 26 травня 2015 року про забезпечення позову, суд врахував майновий характер та підстави спору між сторонами, предметом якого являється стягнення заборгованості в загальній сумі 2021469,83 грн.

Спосіб забезпечення позову обрано судом відповідно до ст. 152 ЦПК України і співмірно із заявленими позивачем вимогами, оскільки із заяви про збільшення позовних вимог, поданої ОСОБА_2 в суд першої інстанції, вбачається, що загальна сума заборгованості станом на 25.09.2015 року становить 2710638,71 грн.

Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості оскаржуваної ухвали являються безпідставними. Суд дотримався норм процесуального права, з'ясувавши що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у випадку задоволення позову.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що обраним видом забезпечення позову порушено права і охоронювані законом інтереси третіх осіб - співвласника нерухомого майна, обмежено його право користування майном, не заслуговують на увагу. Обраний судом спосіб забезпечення позову не порушує права відповідача і інших осіб на користування майном, яким забезпечено позов.

Зважаючи на характер спірних правовідносин між сторонами та суть заявлених позовних вимог, суд першої інстанції, прийшов до правильного висновку про необхідність вжиття заходів забезпечення позову у виді накладення арешту на майно, яке належить ОСОБА_1 в межах суми позову 2023753 грн 50 коп., оскільки невжиття заходів забезпечення позову у разі задоволення позову може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

За наведеного, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення цього питання, підстави для скасування оскаржуваної ухвали і задоволення апеляційної скарги, відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 26 травня 2015 року про забезпечення позову залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Головуючий : З.М. Максимчук

Судді : М.П.Григоренко

Н.М. Ковальчук