У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Фідобанк», ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Кияниця Н.В., про визнання недійсним іпотечного договору, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Фідобанк» на рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 11 лютого 2015 року, ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 23 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір іпотеки, укладений 31 липня 2008 року між ОСОБА_4 та АБ «Факторіал-Банк» (правонаступник - ПАТ «Фідобанк»; скасувати заборону відчуження майна та іпотеку накладену у зв'язку з укладенням між ОСОБА_4 та АБ «Факторіал-Банк» договору іпотеки від 31 липня 2008 року, шляхом виключення відповідних записів з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна та з Державного реєстру іпотек.

Позов мотивовано тим, що 31 липня 2008 року між відповідачами ОСОБА_4 та АБ «Факторіал-Банк» укладено договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами, розташований по АДРЕСА_1. Даний житловий будинок належав відповідачу ОСОБА_4 на підставі договору дарування, укладеного 9 серпня 2006 року між ним та позивачем. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 12 грудня 2012 року, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволені позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування дійсним та визнання права власності на нерухоме майно; в порядку повороту виконання рішення суду скасовано реєстрацію права власності ОСОБА_4 на житловий будинок АДРЕСА_1, здійснену 19 лютого 2007 року, на підставі рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2006 року. Після набрання рішенням апеляційного суду Запорізької області від 12 грудня 2012 року законної сили позивач знову переоформив право власності на будинок на своє ім'я і продовжує ним володіти на підставі дублікату свідоцтва № 972 від 18 листопада 2013 року. Разом з тим, на даний час будинок залишається в іпотеці ПАТ «Фідобанк» на підставі іпотечного договору, укладеного 31 липня 2008 року між ОСОБА_4 та АБ «Факторіал-Банк». Позивач вважає, що цей договір є недійсним, оскільки відповідач ОСОБА_4 на момент його укладення не був дійсним власником майна.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 23 квітня 2015 року, позов задоволено частково. Визнано недійним договір іпотеки, укладений 31 липня 2008 року між ОСОБА_4 та АБ «Факторіал-Банк» (повним правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк»), посвідчений нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кияницею Н.В., реєстровий № 4064. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Відповідач ПАТ «Фідобанк», не погоджуючись з даними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов виходив з того, що вимоги позивача в частині визнання іпотечного договору, укладеного 31 липня 2008 року між ОСОБА_4 та АБ «Факторіал-Банк» (повним правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк»), посвідченого нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кияниця Н.В., є обґрунтованими. Інша частина вимог про виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис за № 4064 від 31 липня 2008 року щодо заборони відчуження будинку АДРЕСА_1, задоволенню не підлягають, оскільки вони заявлені не до тих відповідачів, а належний відповідач - утримувач та розпорядник названого реєстру - до участі в справі не залучався.

Залишаючи без змін рішення місцевого суду, апеляційний суд погодився з висновками останнього та виходив з того, що договір дарування нерухомого майна від 9 серпня 2006 року, укладений між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4, визнано судом недійсним, а тому він є недійсним з моменту його вчинення, тобто з 9 серпня 2006 року. На момент укладення оспорюваного іпотечного договору з банком (31 липня 2008 року) відповідач ОСОБА_4 не був власником майна у вигляді будинку, розташованого по АДРЕСА_1, а тому, відповідно, не міг бути іпотекодавцем останнього за цим договором та не мав взагалі права передавати це майно в іпотеку. Таким чином, вищезазначений іпотечний договір укладено з порушенням положень ст. 5 Закону України «Про іпотеку», що є підставою для визнання його недійсним.

Вказані висновки суду апеляційної інстанції, та місцевого суду у незміненій апеляційним судом частині, відповідають фактичним обставинам справи та узгоджуються з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 31 липня 2008 року між відповідачем ОСОБА_4 та АБ «Факторіал-Банк» (повним правонаступником прав та обов'язків якого є ПАТ «Фідобанк»), укладено іпотечний договір, предметом якого є житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1.

На вказаний будинок, як предмет іпотеки, 31 липня 2008 року накладено заборону відчуження приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кияниця Н.В.

Даний житловий будинок на час укладення іпотечного договору з банком належав відповідачу ОСОБА_4 на підставі рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2006 року, яким був визнаний дійсним договір дарування цього будинку від 9 серпня 2006 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, та визнано за ОСОБА_4 право власності на домоволодіння АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 12 грудня 2012 року, яке набрало законної сили, було скасовано вищевказане рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2006 року та ОСОБА_4 відмовлено у задоволені позову до ОСОБА_3 про визнання договору дарування дійсним та визнання права власності на нерухоме майно. Цим рішенням апеляційного суду в порядку повороту виконання рішення суду було скасовано реєстрацію права власності ОСОБА_4 на житловий будинок АДРЕСА_1, здійснену 19 лютого 2007 року на підставі рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2006 року.

Після набрання рішенням апеляційного суду Запорізької області від 12 грудня 2012 року законної сили позивач ОСОБА_3 переоформив право власності на будинок на своє ім'я і продовжує ним володіти.

Спірний будинок залишається в іпотеці ПАТ «Фідобанк» на підставі іпотечного договору, укладеного 31 липня 2008 року між ОСОБА_4 та АБ «Факторіал-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк».

За змістом статей 203, 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, що встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Кожна із цих вимог є самостійною підставою недійсності правочину.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів Нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства Може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Таким чином, на момент укладення оспорюваного іпотечного договору з банком (31 липня 2008 року) відповідач ОСОБА_4 не був власником майна у вигляді будинку, розташованого по АДРЕСА_1, та, відповідно, не міг бути іпотекодавцем останнього за цим договором.

За таких обставин, суди дійшли обґрунтованих висновків, що вищезазначений іпотечний договір укладено з порушенням положень ст. 5 Закону України «Про іпотеку», що є підставою для визнання цього правочину недійсним.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 12 грудня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, яке набрало законної сили, скасовано рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2006 року, на підставі якого здійснена реєстрація права власності на спірний жилий будинок за ОСОБА_4 Цим рішенням апеляційного суду встановлені фактичні обставини відносно ОСОБА_4, які не підлягають доказуванню у цій справі в силу вимог ст. 61 ч. 3 ЦПК України, зокрема встановлено, що договір дарування спірного нерухомого майна між сторонами не є укладеним і не створює права та обов'язки для сторін. В порядку повороту виконання рішення суду скасовано реєстрацію права власності ОСОБА_4 на житловий будинок.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_3 є новим іпотекодавцем за вищезазначеним іпотечним договором з банком, укладеним 31 липня 2008 року ОСОБА_4, в силу вимог ст. 23 Закону України «Про іпотеку», оскільки набув право власності на іпотечний будинок на підставі вищезазначеного рішення апеляційного суду 2012 року, тобто після укладення іпотечного договору, вбачаються необґрунтованими, оскільки ОСОБА_3 набув своє право власності на вищезазначений будинок АДРЕСА_1 не шляхом придбання у ОСОБА_4 і не у 2012 році на підставі рішення апеляційного суду, а ще у 1988 році на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок. У 2012 році відбулось лише відновлення у судовому порядку зазначеного порушеного права ОСОБА_3

Зі скасуванням судового рішення втрачаються ті наслідки, які з нього випливають. Отже, майно було передано в іпотеку банку не його власником.

Встановивши факти та визначивши правовідносини, зумовлені встановленими фактами, суди першої та апеляційної інстанцій правильно застосували правові норми та ухвалили правильні по суті рішення.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених в мотивувальних частинах оскаржуваних рішень. При вирішенні даної справи апеляційним судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

За таких обставин, відповідно до ст. 337 ЦПК України касаційну скаргу слід відхилити і залишити оскаржувані рішення місцевого та апеляційного судів без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 344 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Фідобанк» відхилити.

Рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 11 лютого 2015 року, ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 23 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
судді В.С. Висоцька
В.М. Колодійчук
О.В. Умнова
І.М. Фаловська