У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Кредо-Центр» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсного правочину, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Кредо-Центр» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 січня 2015 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 27 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, у якому просив визнати недійсним договір про надання фінансових послуг з адміністрування фінансових активів від 15 жовтня 2013 року, укладений з товариством з обмеженою відповідальністю «Кредо-Центр» (далі - ТОВ «Кредо-Центр»). З урахуванням норм ст. 230 ЦК України зазначав, що відповідач ввів його в оману при укладанні цього договору, чим порушив вимоги п. п. 3, 17, 19, 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», Ліцензійні умови, затверджені розпорядженням Нацкомфінпослуг від 9 жовтня 2012 року № 1676. Просив стягнути з відповідача майнові збитки у розмірі 34 тис. грн, моральну шкоду у розмірі 7 тис. грн, вказуючи, що перед підписанням цього договору він заплатив ТОВ «Кредо-Центр» вартість послуг за адміністрування у розмірі 17 тис. грн, що для нього на теперішній час є збитками.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26 січня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені частково. Визнано недійсним договір про надання фінансових послуг з адміністрування фінансових активів від 15 жовтня 2013 року. Стягнуто з ТОВ «Кредо-Центр» на користь ОСОБА_3 збитки у розмірі 34 тис. грн, моральну шкоду у розмірі 1 тис. грн. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 27 травня 2015 року рішення районного суду в частині стягнення з ТОВ «Кредо-центр» на користь ОСОБА_3 завданих збитків у розмірі 34 тис. грн скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про стягнення 17 тис. грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ТОВ «Кредо-Центр», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив із того, що при підписанні спірного договору відповідач ввів позивача в оману щодо умов отримання фінансової послуги, що є порушенням п. 2 ч. 1, п. 5 ч. 2, ч. ч. 2, 3 Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак даний договір підлягає визнанню недійсним з поверненням сплачених позивачем коштів у подвійному розмірі відповідно до ст. 230 ЦК України. Крім того, наявні підстави для відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 тис. грн.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення районного суду в частині стягнення збитків у подвійному розмірі з відповідача та ухвалюючи нове рішення в цій частині про стягнення 17 тис. грн, виходив із того, що до спірних правовідносин необхідно застосувати положення ч. 1 ст. 216 ЦК України.

Проте повністю з висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами установлено, що 15 жовтня 2013 року між ТОВ «Кредо-Центр» і ОСОБА_3 був укладений договір про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів, спрямований на придбання товару - будівельних матеріалів.

31 жовтня 2013 року ОСОБА_3 сплатив реєстраційний платіж у розмірі 17 тис. грн. Реєстраційний платіж згідно із загальними умовами програми «Кредо-Центр» складається з розрахованого відсотка, зазначеного в Додатку № 1 до договору, та покриває витрати компанії з організації програми.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3, зокрема, посилався на норми Закону України «Про захист прав споживачів» та на те, що дії відповідача свідчать про нечесну підприємницьку практику та введення його в оману відносно умов договору. Зокрема, договір не містить відомостей про найменування товару (марка, модель), не містить посилання на кількість учасників групи, в договорі не визначена кількість періодичних платежів, які він повинен сплатити, не зазначений максимальний строк отримання ним товару. Отже, укладаючи зазначений договір, відповідач ввів його в оману стосовно характеру правочину, пропонував продукцію у нечіткий і незрозумілий для нього спосіб інформації, доказом чого є сам текст договору та додатки до нього.

Згідно з ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним.

Таким чином, цей Закон установив недійсність правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає в тому числі у введенні в оману споживачів.

Частинами 1, 2 ст. 230 ЦК України встановлено, що, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Як роз'яснено у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», обставини, що яких помилялася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених законом.

Отже, одна із сторін правочину або інша заінтересована особа повинна довести навмисне цілеспрямоване введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на кладення правочину.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 214, 315 ЦПК України не визначився із правовою підставою задоволення вимог позивача, зокрема задовольнив позов виходячи з положень ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 230 ЦК України, які є самостійними підставами визнання договору недійсним та не можуть бути застосовані як підстава недійсності до одного й того ж правочину, а також не вказав, з яких мотивів та правових підстав визнає договір недійсним.

При цьому також належним чином не довів введення позивача в оману під час укладання договору, зважаючи на те, що перед його підписанням він мав можливість ознайомитись із текстом та умовами договору.

Висновок суду про заподіяння ОСОБА_3 моральної шкоди також є передчасним з огляду на те, що у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України апеляційний суд не навів у рішенні належних та допустимих доказів завдання позивачу моральних страждань, належним чином не встановив, чи підлягає стягненню моральна шкода, зважаючи на ст. 611 ЦК України та те, що між сторонами склалися договірні правовідносини.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 336, ст. 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Кредо-Центр» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 27 травня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

В.А. Черненко

С.П. Штелик