Справа № 202/2296/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

/з а о ч н е/

20 травня 2015 року Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська в складі: головуючого - судді Марченко Н.Ю. за участю секретаря судового засідання Куріній О.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Дніпропетровської міської ради, третя особа - Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

Звернувшись до суду, позивач ОСОБА_2 просить визнати за ним право власності в порядку спадкування на домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та складається з житлового будинку літ. "А-1" площею 28,7 кв.м., прибудови літ. "А1-1" площею 12,9 кв.м., прибудови літ. "а-1" площею 5,5 кв.м., ганку літ. "а" площею 0,6 кв.м., літньої кухні літ. "Б-1" площею 23,1 кв.м., літньої кухні літ. "Б1-1" площею 16,2 кв.м., ганку літ. "б" площею 0,7 кв.м., сараю літ. "В" площею 14,9 кв.м., літнього душу літ. "Г" площею 2,7 кв.м., вбиральні з навісом літ. "Д", "д1" площею 3 кв.м., навісу літ. "Е" площею 6,3 кв.м., навісу літ. "Ж" площею 40,9 кв.м., погрібу літ. "З" площею 2,7 кв.м., огорожі літ. № 1 площею 5,4 кв.м., огорожі літ. № 2 площею 17,3 кв.м., хвіртки літ. № 3 площею 1,6 кв.м., огорожі літ. № 4 площею 28,6 кв.м., огорожі літ. № 5 площею 43,2 кв.м., водоколонки літ. № 6, 1 шт., мостіння літ. "І" площею 56 кв.м. Позивач посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_3. Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. У 2013 році він звернувся до Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори з приводу оформлення своїх спадкових прав, проте постановою державного нотаріуса йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 з тих підстав, що в матеріалах реєстраційної справи на дане домоволодіння відомості щодо реєстрації права власності відсутні.

Представник позивача ОСОБА_5 у судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій позов підтримав, просив розглянути справу в його відсутність та не заперечував проти винесення судом заочного рішення.

Відповідач Дніпропетровська міська рада явку свого представника в судове засідання не забезпечив, про час і місце судового розгляду був повідомлений, заперечень проти позову, які б свідчили про порушення прав та інтересів територіальної громади міста, суду не надав, тому суд розглядає справу на підставі повідомлених позивачем даних та доказів у відсутності відповідача в заочному порядку.

Третя особа - Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора явку свого представника у судове засідання також не забезпечила, про час і місце судового розгляду повідомлена. В раніше поданій заяві завідуча нотаріальної контори просила справу розглянути в її відсутність.

Суд, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав:

У судовому засіданні встановлено, що згідно договору про право спорудження будинку та безстрокового користування земельною ділянкою від 4 вересня 1952 року, укладеного на підставі рішення виконкому Амур-Нижньодніпровської районної ради депутатів трудящих від 18 квітня 1950 року № 809 "Про відведення земельної ділянки для будівництва житлового будинку згідно Указу Президії Верховної Ради від 26 серпня 1948 року, ОСОБА_3 була відведена ділянка комунальної землі площею 600 кв.м. під індивідуальне будівництво житлового будинку по АДРЕСА_2.

Згідно довідки державного архіву Дніпропетровської області від 31.03.2014 року № Б-37-2014 рішенням міськвиконкому депутатів трудящих м. Дніпропетровська від 25 грудня 1956 року № 1512 "Про впорядкування вулиць та нумерації будинків в місті" вулицю Маяковського в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська було змінено на вулицю Амурську. Рішенням виконкому Амур-Нижньодніпровської районної ради було прийняте рішення від 1 квітня 1958 року № 792 "Про змінення нумерації домоволодінь та найменувань вулиць району" номер будинку за адресою: АДРЕСА_2 Рішенням від 10 червня 1977 року № 33 Індустріальної районної ради м. Дніпропетровська "Про впорядкування вулиць та нумерації будинків" в сел. Нове Клочко номер домоволодіння по АДРЕСА_2, домовласник ОСОБА_3

Відповідно до копії технічного паспорту на спірне домоволодіння, вказане домоволодіння складається з жилого будинку літ. "А-1" рік побудови - 1952, прибудови літ. "А1-1" рік побудови - 1952, прибудови літ. "а-1" рік побудови - 1952, ганку літ. "а" рік побудови - 1952, літньої кухні літ. "Б-1" рік побудови - 1980, літньої кухні літ. "Б1-1" рік побудови - 1980, ганку літ. "б" рік побудови - 1980, сараю літ. "В" рік побудови - 1980, літнього душу літ. "Г" рік побудови - 1980, вбиральні з навісом літ. "Д", "д1" рік побудови - 1980, навісу літ. "Е" рік побудови - 1980, навісу літ. "Ж" рік побудови - 1980, погрібу літ. "З" рік побудови - 1980, огорожі літ. № 1, № 2, № 4, № 5 рік побудови - 1980, хвіртки літ. № 3 рік побудови - 1980, водоколонки літ. № 6 рік побудови - 1980, мостіння літ. "І" рік побудови - 1980.

У 1952 році питання набуття права власності регулювалися Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.

Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції).

Зокрема, за пп. 4, 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок є договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва і експлуатації будівель, затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію.

Таким чином громадяни набували статусу власника житлового будинку та згідно зі ст. 58 Цивільного кодексу УРСР 1922 року набували право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном.

На час будівництва будинку у 1950-х роках не було передбачено чинним на той час законодавством обов'язкової реєстрації права власності в Реєстрі прав власності в БТІ. Така реєстрація була введена в дію в 1990-х роках, але законом строку до якого повинно бути здійснено таку реєстрацію не встановлено.

Відповідно до вимог ст. ст. 25, 346, 328 ЦК України, який набрав чинності з 01.01.2004 року, у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визнання належності цього майна попередньому власнику та його спадкоємцям вирішується судом.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як вбачається з матеріалів справи, право власності на спірний житловий будинок було набуто ОСОБА_3 у відповідності із діючим на той час законодавством.

Стаття 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), надає визначення термінів, які вживаються у цьому законі. Зокрема, в цій статті визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових права на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно з ч. 3 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

Оскільки право власності на спірний спадковий будинок було набуто після закінчення його будівництва відповідно до вимог діючого на той час законодавства, суд вважає, що зазначений житловий будинок є об'єктом права власності, а отже, і об'єктом спадкування після смерті ОСОБА_3

Відповідно до копії свідоцтва про смерть, виданого 16.12.2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Індустріального районного управління юстиції міста Дніпропетровська, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, актовий запис № 1664.

Згідно ст. 529 ч. 1 ЦК УРСР 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Статтею 548 ЦК УРСР 1963 року визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

У відповідності до статті 549 ЦК УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

На час смерті ОСОБА_3 разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 був зареєстрований та прожив її син ОСОБА_2, що підтверджується копією свідоцтва про народження, копією довідки квартального комітету № 4 Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради, копією домової книги прописки громадян за вищевказаною адресою.

За таких обставин позивач фактично прийняв спадщину, що відкрилася після смерті його матері ОСОБА_3, шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, оскільки протягом встановленого законом строку від спадщини не відмовлявся.

21 листопада 2013 року позивач звернувся до нотаріальної контори з приводу оформлення свої спадкових прав, але постановою державного нотаріуса Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори Черненко І.М. позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, посилаючись на те, що згідно довідки, виданої КП "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" від 24.10.2013 року № 12306, в матеріалах реєстраційної справи за домоволодіння АДРЕСА_1 відсутні відомості щодо реєстрації права власності.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про право власності на об'єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1, та заборону його відчуження відсутні.

Враховуючи, що будівництво житлового будинку, який є об'єктом спадщини, відбувалося відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці, не є самочинним будівництвом (у розумінні ст. 105 ЦК УРСР 1963 року) і на момент смерті забудовника цей будинок був повністю збудований, позивач, як спадкоємець першої черги, у відповідності до вимог спадкового законодавства, діючого на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину шляхом вступу в володіння спадковим майном, проте не може оформити належне право власності на спірне домоволодіння в порядку спадкування відповідно до вимог закону з тих підстав, що реєстрація права власності на будинок відсутня, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачем права власності на цей будинок з усіма належними прибудовами та спорудами в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3

Керуючись ст. ст. 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 літ. "А-1" з прибудовами літ. "А1-1", літ. "а-1", ганком літ. "а", літньою кухнею літ. "Б-1", літньою кухнею літ. "Б1-1", ганком літ. "б", сараєм літ. "В", літнім душем літ. "Г", вбиральнями з навісом літ. "Д", "д1", навісами літ. "Е", літ. "Ж", погрібом літ. "З", огорожами літ. № 1, № 2, № 4, № 5, хвірткою літ. № 3, водоколонкою літ. № 6, мостінням літ. "І".

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржено відповідачем в апеляційному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Дніпропетровської області через Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська протягом 10 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Н.Ю. Марченко