Справа № 463/6100/14 Головуючий у 1 інстанції: Головатий Р.Я.
Провадження № 22-ц/783/2686/15 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді:Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Брикайло М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 січня 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" про визнання недійсним договору фінансового лізингу №001053 від 25.10.2014 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_2, стягнення з відповідача на його користь в рахунок повернення сплачених коштів за договором фінансового лізингу №001053 від 25.10.2014 року в сумі 18900 грн., 3000 грн. моральної шкоди та 189 грн. збитків.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_2, вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Покликається на те, що суд першої інстанції не з"ясував, який порядок розрахунків між сторонами передбачено оспорюваним договором, і чи справді він є зрозумілим та однозначним. Наявність в матеріалах справи заяви позивача, в якій він вказує, що йому зрозумілі умови договору, при тому, що порядок розрахунків, який фактично передбачений договором, не піддається розумінню як такий і абсолютно неоднозначний, лише додатково вказує на те, що відповідачем було надано позивачу інформацію про умови договору у двозначній, неясній та незрозумілій формі, чим позивача введено в оману. Також апелянт зазначає, що у договорі, зокрема, у відповідних додатках, повністю відсутня інформація щодо складу лізингових платежів, а саме виділення тієї частини платежу, що надається в рахунок компенсації частини вартості об"єкта фінансового лізингу. Відтак без такої інформації про включення чи не включення ПДВ, неможливо чітко та однозначно встановити з договору кінцеву ціну предмета лізингу та розмір лізингових платежів. Крім того, апелянт звертає увагу на те, що в договорі та додатках до нього відсутня інформація із зазначенням індивідуальних ознак предмета лізингу, що суд не врахував при ухваленні оскаржуваного рішення суду. З наведених підстав просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до висновку, що укладений між ОСОБА_2 та ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» договір фінансового лізингу відповідає положенням ЦКМ України, вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансовий лізинг», про відсутність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним, з підстав, зазначених позивачем у позовній заяві.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Згідно з ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини. Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст.638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку, з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежем, інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що даних правовідносин підлягають застосуванню положення Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки саме цим законом врегульовано відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, вказаний закон встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту, якщо будуть встановлені відповідні порушення.

Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Як вбачається з матеріалів справи, 25.10.2014 року між ОСОБА_2 та ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» було укладено договір №001053 фінансового лізингу, за умовами якого лізонгодавець, яким є ТзОВ « Лізигова компанія «Еталон», зобов»язувався придбати а передати на умовах фінансового лізингу у користування, а лізингоодержувач, яким є ОСОБА_2, зобов»язувався прийняти предмет лізингу, яким відповідно до умов п.3.1 договору є транспортний засіб - Kia Cerato, та сплачувати лізингові платежі згідно з умовами договору, вартість предмета лізингу визначена в Додатку №1 до даного договору.

Відповідно до умов договору замовлення предмета лізингу відбувається з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу. Після виконання позивачем своїх зобов'язань по Додатку № 1 до Договору, відповідач зобов'язується придбати предмет лізингу та згідно з п. 5.1. Договору передати його позивачу. Пунктом 5.5 Договору визначено обов'язок позивача оглянути предмет лізингу в місці поставки протягом 3 (трьох) днів з моменту повідомлення його про адресу місця поставки, після чого сторонами підписується акт приймання-передачі, де зазначаються усі індивідуальні ознаки предмета лізингу.

Пункт 8.1 договору передбачає, що складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів, визначені у Графіку лізингових платежів у додатках №1 та №2 до цього договору, які є його невід»ємною частиною, і які як вбачається з матеріалів справи, лізингоодержувачем ОСОБА_2 підписані, що свідчить про те, що йому були відомі складові лізингових платежів та їх розміри. Підписання додатків №1 і №2 до договору фінансового лізингу №001053 від 25.10.2014 р. позивач не заперечував.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Як вбачається з роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п.20 Постанови №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Підставами для визнання оспорюваного договору недійсним, позивач зазначає, зокрема, невідповідність його умов Закону України «Про захист прав споживачів», разом з тим, як на підставу недійсності договору, посилається на незрозумілість та неоднозначність закріплених у п.8.2 договору розмірів усіх платежів, чим його як споживача введено в оману та порушено принцип добросовісності.

Беручи до уваги заяву позивача від 25.10.2014 року, з якої вбачається, що останній уважно прочитав та зрозумів умови договору фінансового лізингу №001053 від 25.10.2014 року, в повному обсязі та коректно отримав інформацію від менеджера-консультанта та примірник договору з додатками, суд першої інстанції вірно вважав такі доводи необґрунтованими.

Твердження позивача про відсутність у нього реальної можливості детально ознайомитись із умовами договору, на думку судової колегії ні на чому не ґрунтуються, є голослівними.

Волевиявлення позивача на укладення саме такого договору не спростоване, оскільки його підпис на кожній сторінці договору, додатків до договору, свідчить про те, що він знав та свідомо допускав настання прав і обов»язків згідно з умовами договору.

Суд першої інстанції вірно не погодився з посиланням позивача, як на підставу для визнання договору недійсним, на неповноту опису у п.3.1 договору предмета лізингу, оскільки сам позивач подав заяву на отримання фінансового лізингу від 25.10.2014 р., якою повідомив про свій намір укласти договір фінансового лізингу, вказав назву, марку, модель предмета лізингу і його вартість.

Відповідно до положень ч.1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч.2 ст.18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови, які можуть бути несправедливими визначено у ч.3 ст.18 цього Закону вказаний перелік не є вичерпним.

Необґрунтованими та не підтвердженими жодними доказами є також посилання позивача на несправедливість умов оспорюваного договору, на дисбаланс прав, обов'язків та відповідальності сторін, так як за договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність. Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна.

Проаналізувавши умови оспорюваного договору суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позивача, а отже, вірно вважав твердження про несправедливість умов договору, завдання шкоди позивачу, безпідставним та не доведеним.

З врахуванням обставин, встановлених у даній справі та вищезазначених вимог законодавства, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що договір фінансового лізингу №001053 від 25.10.2014 р. , що є предметом спору, було укладено з дотриманням вимог цивільного законодавства про свободу договору з урахуванням особливостей Закону України «Про фінансовий лізинг» та ст. 806 ЦК України, Положень Закону України «Про захист прав споживачів».

Зважаючи на те, що позивач підписав договір і отримав примірник договору та додатки до нього, у яких, зокрема, передбачено визначення термінів, що використовуються у цьому договорі, умови та порядок його виконання, що слід розуміти як підтвердження факту ознайомлення, розуміння сторонами умов договору та згоди сторін з усіма визначеними умовами, змістом договору та додатків до нього, а тому твердження ОСОБА_2 щодо його обману з боку лізингодавця при укладенні цього договору та про несправедливість умов договору є безпідставними, нічим не підтверджені та суперечать матеріалам справи і змісту самого договору.

Посилання позивача на передбачені договором право відповідача на розірвання за певних обставин договору та тривалий строк передачі предмета лізингу у користування позивачу, з врахуванням положень ч.1 ст. 627 ЦК України спростовують його твердження про відсутність спрямованості спірного договору на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що умови договору фінансового лізингу №001053 від 25.10.2014 р. , укладений між ОСОБА_2 та ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон», вимогам законодавства про захист прав споживачів не суперечать, і не є несправедливими.

Зважаючи на те, що суд першої інстанції не вбачав підстав для задоволення позовної вимоги про визнання недійсним договору лізингу, правильним є висновок суд про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з відповідача 18900.00 грн. як безпідставно набутих, 189.00 грн. завданих збитків та 3000.00 грн. моральної шкоди, оскільки такі позовні вимоги можуть бути задоволені у випадку визнання недійсним договору лізингу.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

А відтак, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог відповідає фактичним обставинам справи, оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, ґрунтується на вимогах чинного законодавства, яке регулює правовідносини фінансового лізингу, що відповідно до положень ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги та залишення оскаржуваного рішення суду без змін.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 січня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуюча: Шеремета Н.О.

Судді: Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П.