Справа № 345/5389/14-ц
Провадження № 22-ц/779/796/2015
Головуючий у 1 інстанції Бойко М. Я.
Суддя-доповідач Ясеновенко Л.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Ясеновенко Л.В.,

суддів: Бойчука І.В., Вакарук В.М.,

секретаря Драганчук У.М.,

з участю ОСОБА_2 та представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог: управління державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області та Калуська районна державна адміністрація, про відшкодування шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Калуського міськрайонного суду від 05 березня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

26.12.2014 року ОСОБА_3 звернулась до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог: управління державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області та Калуська районна державна адміністрація, про відшкодування шкоди.

В заяві зазначила, що за час перебування з відповідачем у зареєстрованому шлюбі в період з середини1991 року по 1992 рік побудували фундамент, а у 1998 році розлучились.

У травні 2014 року вона дізналась, що відповідач самостійно побудував новий житловий будинок, використавши при цьому спільно побудований фундамент.

Посилаючись на те, що відповідач неправомірно позбавив її права власності на фундамент, у зв'язку з чим вона змушена буде здійснювати будівництво на новому місці, позивач просила стягнути як відшкодування шкоди 36095 грн., тобто половину вартості фундаменту.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 05 березня 2015 року позов задоволено частково.

Постановлено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 21067 грн. на відшкодування матеріальної шкоди та 243,60 грн. судових витрат

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Судом не було враховано того, що він, здійснюючи будівництво у 2008 році використав лише половину фундаменту та лише ту його частину, яка знаходилась у землі, оскільки фундамент простояв тривалий час і був непридатний для будівництва на ньому будинку, що підтверджено актом комісії Копанківської сільської ради, яку суд першої інстанції безпідставно відхилив. Доводи позивачки про використання ним всього фундаменту не відповідають дійсності.

Судом не враховано і того, що ОСОБА_3 вибула з господарства у 1998 році і не мала наміру продовжувати будівництво. Крім того, половина не забудованого фундаменту на даний час є в наявності.

Апелянт вважає, що за наявності підстав для задоволення позову слід визначити вартість відшкодування з врахуванням фактично використаних матеріалів та проценту зносу за 24 роки.

Не враховано судом і того, що вартість фундаменту визначено спеціалістом ОСОБА_4 без виїзду на місце згідно технічного паспорту та взято за основу розмір фундаменту 18х10 м замість 10х9 м.

Невірним, на думку апелянта, є і висновок суду про те, що він збудував будинок на відведеній позивачці земельній ділянці, оскільки земельна ділянка ОСОБА_3 не наділялась.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник апеляційну скаргу підтримали з мотивів, наведених у ній.

Представники ОСОБА_3 апеляційну скаргу не визнали.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_3 заявила вимоги про відшкодування шкоди, посилаючись на позбавлення відповідачем її права власності на фундамент, оскільки ОСОБА_2 збудував на спорудженому ними у шлюбі в 1992 році спірному фундаменті житловий будинок, позбавивши її можливості продовжити будівництво житлового будинку, у зв'язку з чим вона змушена розпочати будівництво у іншому місці.

При цьому позивач посилалась на ст. 16, 321, 1166 ЦК України.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, збудувавши новий будинок на земельній ділянці, яка була виділена позивачу під забудову та використавши частину спільно збудованого фундаменту, порушив її право забудовника та унеможливив проведення нею будівництва житлового будинку згідно плану забудови, чим спричинив шкоду.

Однак, з таким висновком суду погодитись не можна.

З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі до 20 квітня 2000 року. (а.с.9 копія свідоцтва про розлучення).

Перебуваючи у шлюбі, у 1990 році сторони перейшли проживати до тітки позивачки - ОСОБА_5 в АДРЕСА_1.

Рішенням виконавчого комітету Копанківської сільської ради №36 від 24 серпня 1990 року надано дозвіл ОСОБА_3 на перебудову індивідуального житлового будинку на старому місці.(а.с.12)

У 1991 та 1992 роках сторони збудували фундамент та в подальшому припинили будівельні роботи.

Для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи (неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії); наявність шкоди; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 у 1998 році розлучилась з ОСОБА_2 та вибула з господарства, про що нею зазначено у позовній заяві. На утриманні та вихованні відповідача залишилась неповнолітня дитина.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 не заявляла вимог про поділ майна, а тому відповідач на частині спірного фундаменту розпочав у 2008 році будівництво житлового будинку для забезпечення житлом дитини та перестарілої тітки.

Колегія суддів враховує те, що позивач з 1998 року по даний час, тобто протягом шістнадцяти років, не проживала у господарстві, не вчиняла жодних дій, які б свідчили про її намір будувати житловий будинок, не подала належних доказів того, що на частині фундаменту, що залишилася, неможливо збудувати житловий будинок, тобто не довела свого наміру проводити будівництво, а отже і не довела, що їй заподіяна матеріальна шкода.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.309 ЦПК України однією з підстав для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи.

При таких обставинах справи рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 05 березня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог: управління державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області та Калуська районна державна адміністрація, про відшкодування шкоди відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: Л.В. Ясеновенко

І.В. Бойчук

В.М. Вакарук