У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2015 р. м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Попович О.В., розглянувши касаційну скаргу представника публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» - Шуліки Аліни Володимирівни на ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 12 березня 2015 року та рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 10 листопада 2014 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" (далі - ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулось до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 25 грудня 2006 року між банком і ОСОБА_3 було укладено договір б/н , за умовами якого ПАТ КБ "ПриватБанк" надало відповідачу кредит у розмірі 250,00 грн. установленого ліміту на платіжну картку зі сплатою 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Оскільки ОСОБА_3 не виконав належним чином своїх кредитних зобов'язань, банк просив стягнути з відповідача 13 360 грн. 04 коп., що складається з:

· заборгованість за тілом кредиту - 3773 грн.;

· заборгованість по процентам за користування кредитом - 6511,28 грн.;

· штрафи відповідно до договору -500,00 грн. (фіксована частина), 612,38 грн. (процентна складова).

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області

від 11 грудня 2013 року в задоволенні позову ПАТ КБ "ПриватБанк" та зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 10 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 12 березня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представника публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» - Шуліка А.В., посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 12 березня 2015 року та рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 10 листопада 2014 року, прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Вивчивши касаційну скаргу, ознайомившись із змістом оскаржуваних судових рішень, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відповідно до частини 2 статті 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами під час розгляду справи встановлено, що 25 грудня 2006 року між банком і ОСОБА_3 було укладено договір б/н , за умовами якого ПАТ КБ "ПриватБанк" надало відповідачу кредит у розмірі 250,00 грн. установленого ліміту на платіжну картку зі сплатою 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, 01 грудня 2009 року. Останній платіж за умовами договору ОСОБА_3 здійснив у лютому 2009 року, після чого грошові зобов'язання за договором ним не виконувались.

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ КБ "ПриватБанк", суд першої інстанції виходив із того, що банк пропустив строк позовної давності, початок перебігу якого почався з березня 2009 року, коли стало відомо про порушення його права, оскільки заборгованість за грошовими зобов'язаннями виникла з березня 2009 року, а банк звернувся до суду із зазначеним позовом лише у грудні 2013 року.

Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Оскільки кредитний договір є двостороннім договором, то права й обов'язки виникають у кожного контрагента

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в

зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Питання щодо застосування строку позовної давності відповідно до

статті 256 ЦК України, частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України, частини четвертої статті 267 ЦК України, з урахуванням зазначених вище обставин, належним чином було з'ясовано.

Із змісту касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень, не зазначається, що сторона зверталася до суду до винесення рішення, із заявою про застосування строку позовної давності.

Отже, доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду першої та апеляційної інстанцій.

Суди апеляційної й касаційної інстанцій вірно визначилися з характером спірних правовідносин, які виникли між сторона, дали їм належну оцінку, вірно застосували норму матеріального права.

Аналогічна правова позиція з аналогічних правовідносин була висловлена у постанову Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року № 6-103цс14.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Керуючись ч.4 п.5 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и л а :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» - Шуліки Аліни Володимирівни на ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 12 березня 2015 року та рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 10 листопада 2014 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д я О.В. Попович