Апеляційний суд Житомирської області
Справа №274/5240/13-ц Головуючий у 1-й інст. Замега О. В.
Категорія 2 Доповідач Забродський М. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Забродського М.І.

суддів: Шевчук А.М.,Заполовського В.Й.

з участю секретаря

судового засідання Кучерявого О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 01 квітня 2015 року, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом в якому просив визнати за ним право власності на ? частину житлового будинку АДРЕСА_1 здійснити розподіл його в натурі, виділивши позивачу ? частини домоволодіння та стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору.

В обґрунтування позову зазначав, що з ОСОБА_3 з 30 жовтня 1999 року по 16 червня 2011 року перебував у зареєстрованому шлюбі.

На підставі договору купівлі-продажу від 24 вересня 2002 року, де покупцем зазначена відповідач, був придбаний житловий будинок АДРЕСА_1

Вважає цей будинок є їх спільною сумісною власністю.

Проте між ними виникають постійні суперечки, з приводу порядку користування та володіння будинком. Угоди про виділення частки в будинку між сторонами не досягнуто.

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 подала до суду зустрічну позовну заяву, в якій просила визнати за нею право особистої приватної власності на спірний житловий будинок та стягнути на її користь судові витрати.

В обґрунтування позову зазначала, що будинок був придбаний виключно за подаровані кошти її батьків, а не за спільні кошти з колишнім чоловіком. Відтак будинок не може бути визнаний спільною сумісною власністю подружжя, а є виключно її приватною власністю.

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду від 24 березня 2015 року за заявою ОСОБА_2 його позов до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, в частині позовних вимог щодо розділу житлового будинку АДРЕСА_1 в натурі між співвласниками, залишено без розгляду.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 01 квітня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частину житлового будинку АДРЕСА_1.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю відмовлено за безпідставністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволені позовних вимог та задовольнити її зустрічний позов, визнавши за нею право особистої приватної власності на спірний житловий будинок.

Посилається на те, що судове рішення є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Судом першої інстанції не надано оцінки доказам - довідкам про заробітну плату, які були надані щодо неспроможності мною та ОСОБА_2 придбати спірний будинок за спільні кошти.

Крім того, з 1995 року їй було встановлено 2-гу групу інвалідності внаслідок онкологічного захворювання. Тому витрати на лікування складали значну частину сімейного бюджету.

У справі відсутні докази про те, що ОСОБА_2 позичив у її батьків 1000 доларів США на придбання спірного будинку.

Свідки, які допитувалися в суді першої інстанції підтвердили, що спірний будинок придбаний за кошти її батьків.

При цьому суд оцінив ці покази критично.

Вважає, що в ході судового розгляду справи встановлено, що спірний будинок був придбаний виключно за кошти, подаровані їй батьками, а не за спільні кошти з ОСОБА_2 Оформленням договору займався та всі розрахунки здійснював батько ОСОБА_3- ОСОБА_5

Колишній чоловік жодної участі у придбанні житлового будинку по АДРЕСА_1 не брав, тому жодних майнових прав у нього на цей будинок немає.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом позивач і відповідач 30 жовтня 1999 року зареєстрували шлюб (а.с.46).

24 вересня 2002 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ОСОБА_5 продали, а ОСОБА_3 купила цілий житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 Продаж цього будинку вчинено за 7267.00 грн. Даний договір купівлі-продажу посвідчений державним нотаріусом Бердичівської нотаріальної контори(а.с.52).

Статтею 22 КпШС України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядав за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Виходячи з наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно вважав що даний будинок є спільною сумісною власністю подружжя. Тому позивач має рівне право з відповідачкою на володіння, розпорядження та користування цим будинком.

Доводи апеляційної скарги про те, що батько ОСОБА_3 - ОСОБА_5 займав кошти у своїх знайомих для придбання в майбутньому будинку для дочки, колегією суддів не приймаються до уваги виходячи з наступного.

Статтею 374 ЦК України (1964 р.), яка діяла на час укладення договору купівлі продажу будинку визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові)у власність ( в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості.

Договір позики на суму понад п'ятдесят карбованців повинен бути укладений у письмовій формі.

Проте в матеріалах справи відсутні письмові докази про вчинення батьком відповідача коштів на придбання будинку у своїх знайомих.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи відповідача про те, що кошти на придбання будинку були подаровані її батьком.

Статтею 243 ЦК України (1964р) передбачено, що за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність.

Договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений.

Однак такого договору дарування в матеріалах справи також не має.

Виходячи з наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно вважав, що спірний будинок був придбаний за спільні кошти сторін, оскільки відповідач не довела належними і допустимими доказами, що кошти на придбання будинку були надані її батьками. Відтак він є їх спільною сумісною власністю.

Відповідно до ч.2 ст. 218 ЦК України (2004 р.) заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідчення свідків.

Тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно дав оцінку показам свідків у справі, про вчинення договору позики грошей батьком ОСОБА_3 на придбання будинку та не взяв їх до уваги.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і на правильність його висновку не впливають.

Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 209,303,304,307,308,313-315 ЦПК України колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 01 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних, і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: