Справа № 219/5298/2014-ц
Артемівський міськрайонний суд Донецької області
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20.05.2015 м. Артемівськ
Артемівський міськрайонний суд Донецької області
в складі: головуючої судді Шевченко Л.В.,
при секретарі Бурикіній Я.Д.,
за участю позивача ОСОБА_1
представника позивача ОСОБА_2
представника третьої особи ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Артемівську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Артемівське міськрайонне управління юстиції в особі Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Артемівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області, ОСОБА_5
про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, визнання права спільної часткової власності на житловий будинок та земельну ділянку, зобов'язання вчинити певні дії
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач ОСОБА_1 зазначив, що з відповідачем ОСОБА_1 вони перебували у шлюбі з 25.06.1998 року. За час шлюбу 14.01.2004 року вони згідно договору купівлі-продажу, посвідченому приватним нотаріусом міського нотаріального округу Донецької області Дубровським В.М. за реєстровим № 49, придбали будинок АДРЕСА_3 та земельну ділянку, розташовану за зазначеною адресою. Будинок та земельна ділянка були зареєстровані в БТІ на відповідача ОСОБА_1 27.06.2012 р. шлюб між ними було розірвано. Спільне майно, яке було придбане за час шлюбу поділено не було, згоди на відчуження майна він не давав. Вважає, що відповідно до норм Сімейного кодексу України він має право на 1/2 частку будинку та земельної ділянки відповідно.
Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримали уточнені позовні вимоги з вищезазначених підстав та не заперечувала проти ухвалення заочного рішення по справі.
Повідомлення про вручення поштового відправлення на ім'я відповідача ОСОБА_1 із судовою повісткою про розгляд справи 30.12.2014 року об 11год.30хв. повернулося з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (арк.с.45, 46), про розгляд справи 20.01.2015 року о 13.00 год. повернулося з поштового відділення «Рубіжне 10 Луганської» з позначкою «за зазначеною адресою не проживає» (арк.с.51,52), про розгляд справи 06.02.2015 року - з відміткою «за зазначеною адресою не проживає» (арк.с.49,50).
У зв'язку з проведенням антитерористичної операції, відсутністю поштового зв'язку з м. Донецьк та Луганськ, тимчасовим перериванням роботи Донецького УДМСУ та Луганського УДМСУ, зокрема, щодо здійснення перевірки реєстрації місця проживання осіб на території області та отримання довідки про місце реєстрації відповідача, судовим рішенням від 20.02.2015 року ухвалено про розміщення оголошення про виклик відповідача в судове засідання у друкованому засобі масової інформації «Урядовий кур'єр» за адресою, зазначеною позивачем у позовній заяві, а ухвалою від 12.03.2015 року - додатково і у газеті «Час Пік», визначеній розпорядженням КМУ від 21.01.2015 року № 41-р. Оголошення в газету позивачем надані.
Рубіжанським міським відділом Управління державної міграційної служби України у Луганській області листом від 03.04.2015 року № 28/667 повідомлено, що ОСОБА_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 22.02.2014 року прибувши з адреси: АДРЕСА_3.
19.05.2015 року на електронну адресу суду надійшов лист з повідомленням про те, що судову повістку відповідачу вручити не вдалося, оскільки відповідач зі слів сусідів за цією адресою не проживає (арк.с.146).
Суд використав всі можливості для сповіщення відповідача про судовий розгляд цивільної справи.
Представник третьої особи - Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Артемівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області за довіреністю Молчанова Р.Й. в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог.
Третя особа ОСОБА_5 в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлений належним чином.
Представник третьої особи ОСОБА_3 проти задоволення позову заперечував, вважав, що позов необхідно залишити без руху, оскільки не встановлена дійсна вартість майна, на яке позивач просить визнати право власності.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, то може вирішувати справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановити заочне рішення).
Згідно вимог ч.1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивач та представник позивача не заперечували проти заочного розгляду справи.
Заслухавши пояснення позивача та його представника, представника третьої особи представника третьої особи ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову частково, виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до абзацу 4 п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі - Пленум), «Якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної сумісної власності, інші співвласники відповідно до частини другої статті 369 ЦК до участі у справі не залучаються, оскільки правочин щодо розпорядження спільним майном вважається вчиненим за згодою всіх співвласників. За відсутності такої згоди інші співвласники відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК можуть пред'явити позов про визнання такого правочину недійсним».
Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язанні доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім'я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише дружину, це ще не означає, що вона є одноосібним власником майна.
Об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Річ - це об'єкт матеріального світу, саме предмети якого є об'єктом права власності.
Відповідно до частини першої - третьої ст. 65 СК України, «1. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. 2. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. 3. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена».
Відповідно до ст. 369 ЦК України, «1. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. 2. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. 3. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. 4. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень».
Відповідно до вимог ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Як вбачається з матеріалів справи, сторони з 25.06.1998 року перебували у зареєстрованому шлюбі. 27.06.2012 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було розірвано, що було встановлено судом у справі № 219/4266/2013- (арк.с.8).
За час перебування у шлюбі ОСОБА_4 14.01.2004 року купила житловий будинок під АДРЕСА_3 на приватизованій земельній ділянці розміром 1000,0 кв. м., з господарськими спорудами та земельну ділянку для обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд, що підтверджується копією договору купівлі-продажу будинку від 14.01.2004 р. серії ВВА №901434, який посвідчено приватним нотаріусом Артемівського міського нотаріального округу Донецької області Дубровським В.М., зареєстровано в реєстрі за № 49 (арк.с.57)
Отже, за змістом зазначених норм матеріального права до укладення спірних договорів купівлі-продажу, підписаних ОСОБА_1, подружжю ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності належав житловий будинок та земельна ділянка за адресою АДРЕСА_3, оскільки це майно придбано за час шлюбу за спільні кошти подружжя і зворотнє не доведено в ході судового розгляду.
При цьому нотаріус Дубровський В.М. перевірив факт того, що ОСОБА_1 (продавець) на час укладання договору купівлі-продажу у шлюбі не перебувала, ні з ким не проживала однією сім'єю без укладання шлюбу, а також те, що будинок за АДРЕСА_3 перебуває в особистій власності, будь-яких прав щодо нього в інших осіб, в тому числі за договорами найму немає, згідно рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 20.08.2013 року у справі № 219/4266/2013-ц (арк.с.55). Разом з тим, ОСОБА_1 не уповноважувала свого представника ОСОБА_12 подавати заяви та підтверджувати будь-які права щодо житлового будинку в інших осіб, в тому числі за договорами найму (арк.с.55).
Судом встановлено, що вищевказаним заочним рішенням суду позбавлено право користування ОСОБА_1 права користування житловим будинком АДРЕСА_3. Ухвалою суду від 11.12.2013 року вказане рішення скасовано, справу призначено до судового розгляду. Відповідно до рішення Артемівського міськрайонного суду від 18.03.2014 року у справі № 219/4266/2013-ц відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом позбавлення права користування ОСОБА_1 житловим будинком АДРЕСА_3. Рішення набрало законної сили 14.05.2014 року.
Згідно з ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Тобто, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для судового поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому важливо з'ясувати, про порушення і захист яких саме прав особи ідеться.
Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Право визначення підстав і предмета позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10, 31 ЦПК України).
Відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту.
Обравши способом захисту визнання права власності на ? частину спірного майна та зобов'язання до вчинення дій відповідача та третьої особи (покупця спірного майна), позивач на засадах змагальності зобов'язаний переконливими, належними та допустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог.
Так, статтею 69 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Кожен із співвласників має право на поділ спільного майна.
Поділ всього майна, яке було спільною сумісною власністю подружжя, або лише певної речі, означає припинення щодо нього режиму об'єкта права спільної сумісної власності.
Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення ведення спільного господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.
Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України - у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до ст.. 372 ЦК України 1.Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. 2. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. 3. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. 4. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до ч.1 ст. 392 ЦПК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Тобто, на час розгляду цивільної справи вищевказані об'єкти нерухомості не належать відповідачу на праві власності, користування чи іншого володіння. Укладенням вищевказаних договорів купівлі-продажу від 04.04.2014 року відповідач фактично позбавив спірне майно статусу спільного майна подружжя.
Заявляючи позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірних будинку та земельної ділянки позивач обрав невірний спосіб захисту, оскільки на моменту розгляду справи спірне майно не має статус спільного майна подружжя, зареєстроване за третьою особою - ОСОБА_5 та не підлягає поділу. При цьому позивач фактично не звертається до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, а одразу просить визнати за ним право власності на ? частини спірного майна, посилаючись на ст. 317, 319, 321, 216, 229, 368, 370 ЦК України та ст. 60 ,63 ,68 СК України.
Ці позовні вимоги не ґрунтуються на законі та не підлягають задоволенню з огляду на таке.
Як вже встановлено судом, грошові кошти за будинок та земельну ділянку отримала представник продавця за договором ОСОБА_10, а не сама ОСОБА_4 Також ОСОБА_5 не є відповідачем у справі, а є третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на яку суд не може покладати будь-які обов'язки у цьому спорі.
Згідно з вимогами ЦК України особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутись до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст. ст. 215-235), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. 330, ст. 388).
Положеннями ст. 215 ЦК України встановлено загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням у момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України.
Статтею 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі наслідки окремих видів недійсних правочинів.
На угоду, укладену з порушенням вимог закону, не поширюється загальне правило про наслідки недійсності правочину (двостороння реституція), якщо сам закон передбачає інші наслідки такого порушення.
Відповідно до вимог ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.
Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Згідно зі ст. 388 ЦК України добросовісне придбання можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).
Пленум Верховного Суду України у п. 10 Постанови від 6.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»
роз'яснив, що реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише разі наявності між сторонами укладеного договору, який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.
Згідно з п. 26 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009 року № 9, особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.
Главою 29 Цивільного кодексу України передбачені цивільно-правові способи захисту права власності. Зокрема, норми ст. ст. 387, 388 ЦК України надають власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння або від добросовісного набувача.
Верховний Суд України у своїй постанові від 07 листопада 2012 року № 6-107цс12, переглядаючи судове рішення у цивільній справі з приводу неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, зазначив, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.
Правова позиція Верховного Суду України висловлена також у постанові від 13.05.2015 року у справі 6-67цс15, у відповідності до якого реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.
Отже, враховуючи вищевказане, суд дійшов висновку, що обраний позивачем такий спосіб захисту як повернення майна третьою особою ОСОБА_5 не відповідає характеру спірних правовідносин та вимогам закону, оскільки особа, яка не є стороною оспорюваного правочину не може вимагати застосування таких наслідків як повернення грошей покупцю та повернення майна покупцем (третьою особою) відповідачу.
При цьому, суд вважає хибною думку представника третьої особи про те, що спірні договори купівлі-продажу майна були укладені до набранням рішення законної сили. Втім, заочне рішення у справі № 2219/4266/2013 про усунення перешкод у користуванні майном ОСОБА_1 було скасовано ще ухвалою суду від 11.12.2013 року, яка набрала законної сили, призначено справу до розгляду в загальному порядку.
Також позивачем здійснено оплату за оголошення у пресі в сумі 630 грн. (арк.с.120), 208,08 грн. (арк.с.121, 122),що відноситься до судових витрат згідно ст..79 ЦПК України. Загальна сума сплачених судових витрат становить 1442,76 грн.
Згідно п.36 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI). Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. Суд враховує вищевказане, а також те, що саме дії відповідача призвели до необхідності подання позову до суду позивачем, а тому вважає за необхідне стягнути з відповідача половину вартості судових витрат.
Керуючись ст.60, 61, 70 СК України, ст. 215, 216, 368, 369, 388 ЦК України, ст.ст. 11, 15, 16, 60, 208, 212, 214,215, 224-226 ЦПК України, п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», п.36 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», суд
Вважати третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Артемівське міськрайонне управління юстиції в особі Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Артемівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області.
Вважати третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5.
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Артемівське міськрайонне управління юстиції в особі Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Артемівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області, ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, визнання права спільної часткової власності на житловий будинок та земельну ділянку, зобов'язання вчинити певні дії - відмовити частково.
В іншій частині позовних вимог в задоволенні позову відмовити.
Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_3, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_7, НОМЕР_4 виданий Артемівським МВ УМВС України у Донецькій області 08.08.2002 року, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3, судові витрати в сумі 724,53 грн.
Рішення ухвалено одноособово суддею в нарадчій кімнаті.

Вступну та резолютивну частини рішення проголошено в судовому засіданні 20.05.2015 року. Повне рішення виготовлено 25.05.2015 року.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів до Апеляційного суду Донецької області через Артемівський міськрайонний суд Донецької області з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Головуючий суддя Л.В.Шевченко