Номер провадження: 22-ц/785/7794/15
Головуючий у першій інстанції Кириченко П.Л.
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого: Артеменка І.А.,

суддів: Черевка П.М.,

Сватаненка В.І.,

при секретарі Фабіжевській Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 12 серпня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Державного підприємства «Одеський НДПІ землеустрою» про виконання вимог припису, про визнання недійсним акту від 23.03.2000 року, про визнання недійсним акту на право власності на земельну ділянку, про зобов'язання виготовити технічну документацію, про зобов'язання виконати вимоги технічної документації, зобов'язати вчинити певні дії та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Приватного підприємства «Фаренгейт-Овідій» про вчинення певних дій,-

встановила:

У липні 2014 року позивач ОСОБА_3 (уточнюючи свої позовні вимоги) звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідачка знищила межові знаки, за що була притягнута до адміністративної відповідальності, але припису Держземінспекції до цього часу не виконала, і використовує земельну ділянку з порушенням земельного законодавства без межових знаків, а тому просить зобов'язати ОСОБА_4 та ПП «Фаренгейт-Овідій» виконати вимоги припису Держземінспекції Головного управління Держкомзему в Одеській області від 15.07.2011 року, визнати недійсним акт встановлення меж в натурі (на місцевості) від 27.03.2000 року з моменту його складання, визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на ім'я ОСОБА_4, зобов'язати Одеський «НДПІ землеустрою» виготовити технічну документацію із землеустрою по встановленню меж земельних ділянок ОСОБА_4 та ОСОБА_3, та зобов'язати Одеський «НДПІ землеустрою» визначити прохід та проїзд транспортним засобам для обслуговування земельної ділянки НОМЕР_1 масиву НОМЕР_2 на території Овідіопольської селищної ради (за межами населених пунктів), належної ОСОБА_3, на праві власності, зобов'язати ОСОБА_4 виконати вимоги землевпорядної документації щодо відновлення втраченої польової дороги.

У свою чергу 21.08.2014 року позивачка ОСОБА_4 звернулась до суду з зустрічним позовом, в якому зазначила, що на підставі договору з ПП «Фаренгейт-Овідій» виготовляє техдокументацію по встановленню (відновленню) меж власної земельної ділянки, але її сусід ОСОБА_3 не підписує акт прийомки-передачі межових знаків, а тому просить суд зобов'язати ОСОБА_3 не перешкоджати у виготовленні техдокументації та підписати акт прийомки-передачі межових знаків.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 12 серпня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 та зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, який доповів зміст рішення, яке оскаржено, доводи апеляційної скарги, межі, в яких повинні здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши думку учасників процесу, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу та залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, а тому рішення переглядається в оскаржуваній частині.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з безпідставності заявлених вимог.

Вирішуючи спір по суті, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює.

Так, апеляційним судом встановлено, підтверджено матеріалами справи та не спростовується сторонами, що у 1992 році Одеський «НДПІ землеустрою» розробляв проект відведення земельних ділянок для ведення селянських (фермерських) господарств, в т.ч. гр. ОСОБА_4.

Зазначений проект був затверджений рішенням Овідіопольської селищної ради за № 45 від 10.12.1992 року.

Виготовлявся також технічний звіт про перенесення в натуру проекту відведення земельних ділянок громадянам для ведення селянських (фермерських) господарств. Вказаними проектами польова дорога до земельних ділянок позивача та відповідачки не передбачалась.

Відповідно до рішення Овідіопольської районної ради № 163 від 24.02.1998 року ОСОБА_4 було передано у приватну власність земельну ділянку площею 4,49 га для ведення селянського (фермерського) господарства, та видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3.

ОСОБА_3 відповідно до розпорядження Овідіопольської РДА № 144 від 09.03.2005 року було передано у власність земельну ділянку площею 3,996 га для ведення селянського (фермерського) господарства, та виданий державний акт на право власності серії НОМЕР_4, зареєстрований 13.06.2005 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 20. Йому також було передано в оренду на 49 років земельну ділянку площею 1,634 га на підставі розпорядження Овідіопольської РДА № 144 від 09.03.2005 року, про що укладений договір оренди земельної ділянки, зареєстрований за № 11 від 10.09.2005 року.

В 2011 році при перевірці дотримання вимог земельного законодавства було встановлено, що ОСОБА_4 використовує належну їй земельну ділянку для ведення селянського (фермерського) господарства без наявних межових знаків, що є порушенням ст. 21 п.«е» ЗК України.

Державним інспектором з контролю за використанням та охороною земель у Одеській області Козирською К.І. було видано ОСОБА_4 припис від 15.07.2011 року, складено протокол та постанову про адміністративне правопорушення від 15.07.2011 року.

Як зазначив позивач ОСОБА_3 невиконання відповідачкою припису від 15.07.2011 року та її користування власною земельної ділянкою без межових знаків порушує його законні права та інтереси як землекористувача.

Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено перелік основних способів захисту цивільних прав і інтересів, серед яких припинення правовідношення та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ст.106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновлення межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, позивач має право вимагати від відповідачки відновити межові знаки у разі їх відсутності. Але вимагати від неї виконання припису може лише та державна установа, яка видала цей припис і повинна контролювати його виконання.

Відновлення меж земельної ділянки на місцевості передбачає повторне винесення меж в натуру на підставі наявної земельно-кадастрової документації з дотриманням процедури, визначеної Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Держкомзему від 18.05.2010 року за № 376.

Відповідно до цієї Інструкції замовниками такої роботи є власник (користувач) земельної ділянки, а виконавцем - юридична особа, що володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 замовила в ліцензованій організації ПП «Фаренгейт-Овідій» виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). В процесі погодження вказаної техдокументації ПП «Фаренгейт-Овідій» намагався підписати акт встановлення (відновлення) меж у суміжного землекористувача ОСОБА_3, який відмовився підписувати вказаний акт, мотивуючи це невідповідністю вказаної документації Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Держкомзему України із земельних ресурсів від 18.05.2010 року за № 376.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач також може замовити, у разі необхідності, таку роботу любій юридичній особі, але він цього не зробив, жодних договорів з ДП «Одеський НДПІ землеустрою» не укладав, тому вимога щодо зобов'язання Одеського НДПІ землеустрою» виготовити технічну документацію по встановленню меж земельних ділянок ОСОБА_4 та ОСОБА_3, задоволенню не підлягає.

Також суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні вимоги позивача щодо зобов'язання ДП «Одеський НДПІ землеустрою» визначити прохід та проїзд транспортним засобам для обслуговування земельної ділянки НОМЕР_1 масиву НОМЕР_2 на території Овідіопольської селищної ради (за межами населених пунктів), належної ОСОБА_3 на праві власності, оскільки відповідно до проектів відведення земельних ділянок та технічної документації, яку виготовив Одеський «НДПІ землеустрою» в 1992 році, польова дорога до земельних ділянок позивача та відповідачки не передбачалась.

Щодо вимоги позивача про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_4, то суд першої інстанції також правомірно відмовив у задоволенні позову в цій частині з наступних підстав.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації, а відповідно до ст. 126 ЗК України (в редакції на час отримання земельної ділянки відповідачкою) таким документом був державний акт, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України.

Згідно із ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Статтею 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року зі змінами «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» державні акти на право власності на земельні ділянки (на час виникнення спірних відносин) визнавалися документами, що посвідчують право власності, й видавалися на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень або цивільно-правових угод.

У спорах, пов'язаних з правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце тільки у разі їх видання з порушенням вимог закону, всупереч рішенням чи угодам. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, рішення Овідіопольської районної ради № 163 від 24.02.1998 року про передачу у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 4,49 га для ведення селянського (фермерського) господарства позивачем не оспорювалось, тобто на даний час є дійсним.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не надано доказів у чому саме полягає порушення його прав та законних інтересів ОСОБА_4 та Одеським «НДПІ землеустрою».

Вимоги позивача щодо визнання недійсним акту встановлення меж в натурі (на місцевості) від 27.03.2000 року також є необґрунтованими, оскільки цей акт не є правовстановлюючим документом або рішенням органу виконавчої влади або місцевого самоврядування, а є складовою частиною технічної документації із землеустрою.

Не підлягає задоволенню вимога ОСОБА_3 про зобов'язання ОСОБА_4 виконати вимоги землевпорядної документації щодо відновлення втраченої польової дороги, бо такої землевпорядної документації, як було зазначено судом першої інстанції, не було надано позивачем в якості належного та допустимого доказу.

Таким чином, аналізуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги позивача ОСОБА_3 є безпідставними, тому суд першої інстанції цілком законно та обґрунтовано відмовив у їх задоволенні.

Крім того, позивачем взагалі не доведено факту порушення його прав відповідачами.

На підставі зазначеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши усі матеріали справи, ухвалив обґрунтоване, законне рішення, яке скасуванню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

При таких обставинах, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини по справі, рішення суду відповідає вимогам ст.ст. 213, 215 ЦПК України, а тому не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 12 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала колегії суддів набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала колегії суддів може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області

І.А. Артеменко

П.М. Черевко

В.І. Сватаненко