Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 травня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі суддів: Бондаренко Н.В., Малько О.С., Шимківа С.С.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 12 листопада 2014 року у справі за позовом квартирно-експлуатаційного відділу м. Рівне до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про виселення з службового житла,

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників відповідачів, перевіривши матеріали справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 12 листопада 2014 року позов Квартирно-експлуатаційного відділу м.Рівне до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про виселення з службового житла задоволено.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виселено з службового житла - квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вказують, що рішення суду є незаконним в зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи, неправильним застосування норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Зазначають, що суд першої інстанції в порушення ст.224 ЦПК України не ухвалив заочного рішення чим позбавив їх можливості здійснити перегляд цього рішення за процедурою главою 8 ЦПК України та в порядку розгляду справи в суді першої інстанції, тобто можливості в повному обсязі здійснювати захист своїх прав та законних інтересів, подаючи належні і допустимі докази на спростування доводів позивача.

У п.3.14 "Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями", затвердженої наказом Міністерства оборони України № 737 від 30.11.2011 року (в редакції чинній на момент вирішення справи) відсутнє таке положення, яке закріплене в рішенні суду про те, що у разі переміщення військовослужбовця по службі, пов`язаного з переїздом в іншу місцевість, службове жиле приміщення, яке він займав за попереднім місцем служби, підлягає звільненню у двомісячний строк з дня видання наказу про виключення із списків особового складу.

Крім того, судом помилково вказано, що ОСОБА_1 є наймачем спірної квартири, оскільки 2.11.2006 року ОСОБА_1 за письмовим погодженням з начальником Рівненської КЕВ особовий рахунок на квартиру АДРЕСА_1 було переоформлено на ОСОБА_2 .

Вважають, що оскільки тривалість військової служби ОСОБА_2 становить понад 10 років, то вона будучи наймачем і зареєстрованою у спірній квартирі в силу положень ст.125 ЖК УРСР не може бути виселена без надання іншого жилого приміщення.

Що стосується актів перевірки, згідно яких вони були відсутні у квартирі, то ОСОБА_2 за станом здоров`я періодично змушена була лікуватись, в т.ч. з госпіталізацією на стаціонарне лікування, а тому з об`єктивних причин не могла певний час тимчасово проживати у виділеному їй службовому житлі.

Також, покликаються на пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки ОСОБА_1 звільнено в запас 20 травня 2009 року, ОСОБА_2 31.05.2007 року, а позовну заяву подано 11 серпня 2014 року.

З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 30 березня 2006 року фельдшеру в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_1 надано службове приміщення АДРЕСА_1 в складі сім`ї з двох чоловік ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

На підставі рішенням виконавчого комітету Дубенської міської ради від 23 травня 2006 року №406 ОСОБА_1 видано ордер №10 від 1 червня 2006 року на вселення до житлового приміщення - квартиру АДРЕСА_1 .

2 листопада 2006 року на підставі рапорту ОСОБА_1 командиром військової частини НОМЕР_1 надано дозвіл на переоформлення особового рахунку на квартиру АДРЕСА_1 на ОСОБА_2 в зв`язку з її переведенням до нового місця служби. Вказаний дозвіл було погоджено з начальником КЕВ м. Рівне.

Наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 7 листопада 2006 року №221 прапорщика ОСОБА_1 виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення в зв`язку з переведенням до нового місця служби у в/ч НОМЕР_2 у м. Львові.

Рішенням виконавчого комітету Дубенської міської ради Рівненської області №1112 від 21.12.2006 року визнано ОСОБА_2 наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення, загальною площею 16,4 кв.м., що знаходиться на АДРЕСА_2 замість ОСОБА_1 , яка вибула.

Наказом військової частини НОМЕР_3 від 31 травня 2007 року №108 молодшого сержанта контрактної служби ОСОБА_2 звільнено з військової служби у відставку за п.п. "В" п. 85 " (за станом здоров`я) Положення про проходження військової служби солдатами (матросами), сержантами і старшинами.

Наказом Командувача Збройних Сил України від 20 травня 2009 року №44-пм ОСОБА_1 з 28 травня 2009 року звільнена з військової служби в запас відповідно до ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (через сімейні обставини).

Згідно актів перевірки від 10 лютого 2014 року, 8 лютого 2014 року, 15 лютого 2014 року, 28 лютого 2014 року, 11 березня 2014 року на момент перевірки в квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_1 не було, в квартирі знаходилися сторонні люди, які не мають відношення до ЗСУ.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог КЕВ м. Рівне, суд першої інстанції керувався положеннями ст.124 ЖК України та п.3.14 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої Міністром оборони України від 30.11.2011 року №737 та виходив із того відповідачі втратили право користування службовим житлом, а тому підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення.

Однак, такі висновки зроблені з порушенням норм матеріального права та не відповідають встановленим обставинам справи.

На момент вселення відповідачів у спірне службове житлове приміщення, питання забезпечення житловими приміщеннями військовослужбовців та членів їх сімей регулювались Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2006 р. та Інструкцією про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженою наказом Міністра оборони України 6 жовтня 2006 р. і зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 30 жовтня 2006 р.

Суд першої інстанції помилково застосовував до спірних правовідносин положення Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої Міністром оборони України від 30.11.2011 року №73, яка почала діяти вже після звільнення відповідачів із Збройних Сил України.

Згідно п. 2.1. Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженою наказом Міністра оборони України 6 жовтня 2006 р. військовослужбовцям та членам їх сімей, які проживають разом з ними, за відсутності у них за місцем проходження служби житла надаються службові житлові приміщення. Службове житлове приміщення надається на час виконання військовослужбовцями обов`язків військової служби.

Відповідно до п. 2.18 цієї Інструкції у разі переміщення військовослужбовців по службі, пов`язаного з переїздом в іншу місцевість, службові житлові приміщення, які вони займали за попереднім місцем служби, підлягають звільненню у двомісячний термін з дня видання наказу про виключення із списків особового складу військової частини, крім випадків, передбачених пунктом 2.17 Інструкції.

Згідно пунктів 19, 21 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, у разі переміщення військовослужбовців по службі, пов`язаного з переїздом в іншу місцевість, службові житлові приміщення, які вони займали за попереднім місцем служби, підлягають звільненню, якщо інше не передбачено законодавством. При звільненні з військової служби військовослужбовець підлягає виселенню із службового житлового приміщення з усіма членами сім`ї.

Відповідно до ст. 124 Житлового кодексу України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Як вбачається із змісту постанови судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 13 листопада 2013 року №6-115цс13, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для застосування у судовій практиці, на відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розповсюджуються гарантії користування службовим жилим приміщенням, які визначені ст. 125 ЖК України.

Статтею 125 ЖК України визначено перелік осіб, які не можуть бути виселені з жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення.

Зокрема, без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у ст. 124 цього Кодексу, не може бути виселено, сім`ї військовослужбовців та особи, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

Згідно розрахунку загального трудового стажу на пенсію за вислугою строків служби з врахуванням трудового стажу молодшого сержанта ОСОБА_2 тривалість її військової служби становить 13 років та 11 днів.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_2 , як особа, що є наймачем та має більше 10 років військової служби, а ОСОБА_1 , як член її сім`ї, не можуть бути виселені із займаного жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Покликання в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм ЦПК України щодо не ухвалення по справі заочного рішення не заслуговують на увагу, оскільки постановлення такого рішення є правом суду за відсутності заперечень позивача проти такого порядку вирішення справи.

На підставі ст. 88 ЦПК України з позивача на користь кожного з відповідачів підлягає стягненню по 121 грн. 80 коп. судового збору, сплаченого ними при поданні апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.303,304,307,309,313,314,316,317,325 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 12 листопада 2014 року скасувати.

В задоволенні позову квартирно-експлуатаційного відділу м. Рівне до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про виселення з службового житла відмовити за безпідставністю.

Стягнути з квартирно-експлуатаційного відділу м. Рівне на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 121 (сто двадцять одній) грн. 80 коп. судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді: Бондаренко Н.В.

Малько О.С.

Шимків С.С.