Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є.,
суддів: Леванчука А.О., Писаної Т.О.,Мазур Л.М., Юровської Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», яке діє через представника Шуліку Аліну Володимирівну, на рішення апеляційного суду Херсонської області від 22 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, в якому, вказуючи на неналежне виконання відповідачем умов кредитного договору, укладеного сторонами 21 березня 2006 року, просило стягнути з нього заборгованість за цим договором у розмірі 43 501,16 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 7 954,74 грн; заборгованість за процентами за користування кредитом - 32 998,75 грн; штраф (фіксована частина) - 500,00 грн; штраф (процентна складова) - 2 047,67 грн.

Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 14 травня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 43 501,16 грн та судові витрати у розмірі 435,01 грн.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 22 липня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Судами встановлено, що 21 березня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 5 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення,що відповідає строку дії картки.

Факт отримання кредитних коштів сторонами не оспорюється.

Кредитний договір складається із заяви позичальника, з якої вбачається, що ОСОБА_6 було видано кредитну картку НОМЕР_1, а також Умов і Правил надання банківських послуг, які не містять особистого підпису позичальника.

Пунктом 9.12 зазначених Умов встановлено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту його підписання. У разі якщо протягом встановленого строку жодна із сторін договору не поінформує іншу сторону про його припинення, договір автоматично лонгується на той же строк.

Сторонами погоджено порядок погашення заборгованості щомісячними платежами у розмірі 3 % від суми заборгованості.

Останнє виконання зобовʼязань за договором відповідачем здійснено 18 липня 2008 року і з цього часу користування карткою і виконання зобовʼязань припинилося, а з позовом до суду банк звернувся до суду - 10 березня 2015 року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із доведеності і обґрунтованості позовних вимог.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що судом правильно встановлені обставини щодо неналежного виконання відповідачем зобовʼязань за кредитним договором, однак суд безпідставно не застосував строки позовної давності, оскільки у спірних правовідносинах позовна давність до вимог про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

З таким висновком апеляційного суду погодитися не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Нормою частини 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення частини 3 ст. 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення випливає безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується.

Тобто цією нормою встановлені суб'єктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі.

Таким чином, позовна давність є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони.

Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Вказаний висновок зроблений Верховним Судом України в постановах від 18 березня 2015 року (справа № 6-25цс15) та від 03 червня 2015 року (справа № 6-31цс15), який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України повинен враховуватися судами.

В матеріалах справи відсутня заява ОСОБА_6 про застосування позовної давності, яка подана до винесення місцевим судом рішення, згідно з вимогами ч. 3 ст. 267 ЦК України.

Крім того, рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду (ст. 303 ЦПК України), тому заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Апеляційним судом на стадії апеляційного провадження правомірно та у межах наданих повноважень застосовується позовна давність за заявою, зробленою стороною у спорі під час розгляду справи в суді першої інстанції, до ухвалення рішення по суті спору (постанова Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року в справі № 6-246цс14).

При цьому суд першої інстанції на підставі встановлених обставин справи, які підтверджені належними і допустимими доказами, дійшов законного і обґрунтованого висновку щодо задоволення позовних вимог банку про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором.

З указаного вбачається, що в апеляційного суду не було підстав для застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, а тому колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення апеляційного суду відповідно до ст. 339 ЦПК України підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції - залишенню в силі.

Керуючись статтями 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення апеляційного суду Херсонської області 22 липня 2015 року скасувати, рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 14 травня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді: А.О. Леванчук
Л.М. Мазур
Т.О. Писана
Г.В. Юровська