Справа № 466/7164/14 Головуючий у 1 інстанції: Луців-Шумська Н.Л.
Провадження № 22-ц/783/2802/15 Доповідач в 2-й інстанції: Мусіна Т. Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - Мусіної Т.Г.

суддів - Бермеса І.В., Савуляка Р.В.

за участі секретаря - Щербая В.П.

з участю: позивача ОСОБА_2 та її представника - ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_5 до ОСОБА_4, Шевченківського РВ ГУ ДМС України у Львівській області про усунення порушень права власності, позбавлення права користування жилим приміщенням, зняття з реєстрації,-

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ОСОБА_2, ОСОБА_5 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_4, Шевченківського РВ ГУ ДМС України у Львівській області про усунення порушень права власності, позбавлення права користування жилим приміщенням, зняття з реєстрації, в якому просили позбавити ОСОБА_4 права користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1 та зобов'язати зняти його з реєстрації.

Свій позов обґрунтовували тим, що вони є власниками вказаної квартири та проживають у ній. Відповідач ОСОБА_4 вселився у дану квартиру як член сім'ї ОСОБА_2 та проживав у ній до вересня 2008 року, а саме до затримання у зв'язку з обвинуваченням його у вчиненні злочину. Після винесення вироку Шевченківським районним судом м. Львова відповідач відбуває покарання у Львівській виправній колонії № 48. за період свого проживання у вказаній квартирі ОСОБА_4 не сплачував за користування комунальними послугами та житлом, всі витрати сплачували позивачі. Посилаючись на те, що наявність реєстрації відповідача у квартирі обмежує право користування та розпоряджання квартирою в повному обсязі, позивачі просили задовольнити їх позов.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 16 лютого 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_5 відмовлено.

Рішення суду оскаржили позивачі.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, незаконність та необґрунтованість рішення суду, просять рішення суду скасувати та увалити нове рішення про задоволення їхнього позову.

Зокрема вказують на те, що судом неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до порушення прав власників квартири.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши доводи позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 на підтримання апеляційної скарги, відповідача ОСОБА_4, який приймав участь у розгляді справи в апеляційній інстанції в режимі відеоконференції, про заперечення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, передбачених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню на підставі п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про задоволення позову, виходячи з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи: правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте зазначені вимоги закону залишилися поза увагою суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що перелік поважних причин не проживання в жилому приміщенні визначено Житловим кодексом і відповідно до п.7 ст. 72 ЖК України за відповідачем протягом усього часу перебування під вартою, відбування покарання та протягом шести місяців з дня відбування покарання зберігається жиле приміщення у квартирі позивачів.

Проте погодитись з таким висновком суду не можна, оскільки суд дійшов його внаслідок неправильного застосування норм матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 житловою площею 46, 3 кв.м. з усіма вигодами належить на праві власності позивачу ОСОБА_2 в розмірі 4/5 ідеальних частин на підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті своїх батьків (останнім належала ця квартира на підставі договору купівлі-продажу), та позивачу ОСОБА_5 в розмірі 1/5 ідеальної частини на підставі договору купівлі-продажу від 07.03.2002р. (а.с. 14, 15 - витяги про реєстрацію права власності).

Відповідач ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 немає права на частку власності у вказаній квартирі, вперше був зареєстрований у вказаній квартирі 22.01.2008р. як син власника ОСОБА_2 (а.с. 12 - довідка КЕВ БУ-4 № 300 від 18.06.2014р.) після звільнення з місць позбавлення волі, де відбував покарання за вчинення злочинів, передбачених ст. 142 ч.3, 93 п. "а" КК України в редакції 1960р. (розбій, умисне вбивство при обтяжуючих обставинах з корисливих мотивів).

Права членів сім'ї власника на користування житловим приміщенням врегульовані ст.405 ЦК України, відповідно до якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

На день звернення з даним позовом в жовтні 2014р. відповідач ОСОБА_4 вже протягом семи років відбуває покарання в місцях позбавлення волі на підставі вироку Шевченківського районного суду м. Львова за вчинення злочинів, передбачених ч.2 ст. 186 КК України (грабіж, поєднаний з насильством за попередньою змовою групою осіб), ч.3 ст. 187 КК України (розбій поєднаний з проникненням у приміщення), які він вчинив 18.02.2008р., тобто менше, ніж за місяць після його реєстрації у спірну квартиру, після вчинення злочину вибув у м. Москву, а з липня 2008р. проживав на зйомній квартирі у м.Львові, в серпні 2008р. скоїв новий злочин (а.с. 39-зворот - вирок суду).

Колегія суддів вважає, що відбування покарання відповідачем в місцях позбавлення волі за скоєння умисних тяжких злочинів є неповажною причиною відсутності його у вказаній квартирі, оскільки відповідач усвідомлював, що вчиняє злочини, за які передбачено покарання з ізоляцією від суспільства, тому його антисоціальна протиправна поведінка не може бути поважною причиною відсутності в квартирі із збереженням права на користування житлом.

Колегією суддів встановлено, що між власниками квартири та відповідачем не була встановлена домовленість про збереження за відповідачем права користування житловою площею квартири протягом усього часу відбування ним покарання, позивачі категорично заперечують проти його проживання у належній їм на праві власності квартирі.

Посилання суду на ст. 71 ЖК України є безпідставним, оскільки зазначена норма регулює порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного (комунального) житлового фонду, між тим як правовідносини щодо житлових прав між членами сім'ї та власником врегульовано ст. 405 ЦПК України, а інші права власника - ст.391 ЦК України, яка передбачає, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Суд не врахував, що право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог ст.ст. 405, 406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Саме з цих підстав і був пред'явлений позов, на що суд не звернув увагу.

Відповідач ОСОБА_4 є особою повнолітньою, працездатного віку, одружився під час відбування покарання, тобто має свою сім'ю, і місце свого проживання після звільнення з місць позбавлення волі може визначити на власний розсуд.

З врахуванням наведеного правові підстави для відмови у задоволенні позову були відсутні.

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст. 309, ч.2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 лютого 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 та ОСОБА_5 до ОСОБА_4, Шевченківського РВ ГУ ДМС України у Львівській області про усунення порушень права власності, позбавлення права користування жилим приміщенням, зняття з реєстрації задовольнити.

Усунути перешкоди у здійснення права власності ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на кв. АДРЕСА_1 з боку ОСОБА_4.

Позбавити ОСОБА_4 права користування квартирою АДРЕСА_1, що належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_5, та зняти ОСОБА_4 з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку протягом 20-ти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуючий Т.Г. Мусіна

Судді: І.В. Бермес

Р.В. Савуляк