Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,
суддів: Мазур Л.М., Писаної Т.О.,Маляренка А.В., Юровської Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поділ спільного сумісного майна, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Житомирської області від 25 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2012 року ОСОБА_6 звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ними було придбано майно, основна частина якого була поділена сторонами на підставі мирової угоди, затвердженої ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 05 травня 2009 року.

За умовами вказаної мирової угоди йому у власність перейшло лише 20 % спільного майна, зокрема, 2/5 частини нежитлового приміщення (магазин № 4) на АДРЕСА_3, а також автомобіль «Хонда». Решта об'єктів нерухомості, у тому числі й дві житлові квартири, а також транспортний засіб перейшли у власність відповідача.

Такий спосіб поділу сумісного майна зумовлений тим, що перед підписанням мирової угоди відповідач пообіцяла придбати для нього однокімнатну квартиру у м. Коростені, однак цього не зробила.

Позивач вважає, що такі дії відповідача порушують його права, оскільки на даний час він не забезпечений житлом та належним чином не має можливості розпоряджатися вказаним нежитловим приміщенням, оскільки земельна ділянка, на якій воно розташоване, належить відповідачу.

Позивач також зазначає, що до складу майна, яке було поділено на підставі мирової угоди, не увійшло нежитлове приміщення, яке становить 1/4 частини одноповерхового будинку по АДРЕСА_4, площею 248,3 кв. м, у тому числі й підвал площею 111,6 кв. м, а також земельна ділянка площею 0,0509 га, на 1/2 частини якої розташований зазначений об'єкт нерухомості.

З урахуванням вказаного позивач просив суд поділити спільне сумісне майно, виділивши йому вищевказане нежитлове приміщення та 1/2 частини земельної ділянки та визнати за ним право власності на ці об'єкти нерухомості, а у власність відповідача виділити 1/2 частини спірної земельної ділянки.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 31 жовтня 2012 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 25 вересня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Визнано право власності ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на 1/2 частини нежитлового приміщення по АДРЕСА_4 та на 1/2 частини земельної ділянки площею 0,0509 га за цією ж адресою кожному.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 6 822,08 грн судових витрат.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 1027 грн судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає відхиленню на таких підставах.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущений строк позовної давності, про застосування наслідків спливу якого заявлено відповідачем.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд вказав на недоведеність відповідачем пропуску позивачем строку позовної давності та визнав спірну 1/4 частини нежитлового приміщення та земельну ділянку, на якій розміщено це приміщення, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, у якому частки кожного із подружжя є рівними, та визнав за кожним з подружжя право власності на половину спірної частини приміщення та земельної ділянки.

Такий висновок апеляційного суду є правильним з огляду на наступне.

Судами встановлено, що сторони з 31 березня 2001 року по 17 жовтня 2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 05 травня 2009 року в справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поділ спільного сумісного майна затверджено мирову угоду, відповідно до якої позивачу виділено 2/5 частини нежитлового приміщення (магазин № 4) на АДРЕСА_3 та автомобіль «Хонда».

У власність ОСОБА_7 виділено: житлову квартиру АДРЕСА_1; 1/2 частини нежитлової будівлі (магазину) по АДРЕСА_5; нежитлову прибудову (магазин) по АДРЕСА_4; прибудову до магазину № 4 на АДРЕСА_3; житлову квартиру АДРЕСА_2; мікроавтобус «Фольксваген LT-35».

За час перебування сторін у шлюбі ними на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 21 квітня 2004 року, крім вищевказаного майна, було придбано 1/4 частини нежилого приміщення загальною площею 248,3 кв. м та земельну ділянку площею 0,046032 га для виробничих потреб, ведення особистого підсобного господарства, садівництва по АДРЕСА_4. Право власності на цю частину майна було оформлено за відповідачем та воно не увійшло до переліку спільного сумісного майна, яке було предметом розподілу за мировою угодою.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (ч. 4 ст. 65 СК України).

У ч. 2 ст. 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки, яка обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

У ст. 261 ЦК України закріплено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України).

Тобто визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Апеляційний суд обґрунтовано взяв до уваги надані в судовому засіданні пояснення ОСОБА_6, що про порушення свого права він дізнався у грудні 2010 року, коли ОСОБА_7 відмовилась виконувати зобов'язання щодо придбання для нього житла, а рішенням апеляційного суду Житомирської області від 15 листопада 2010 року йому було відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на земельну ділянку на АДРЕСА_3, на якій розташований магазин № 4, який він набув в особисту власність на підставі мирової угоди про поділ майна подружжя.

Також апеляційний суд дійшов правильного висновку, що оскільки спірне майно набуте сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі та не включалось до складу сумісного майна, поділ якого здійснений шляхом затвердження мирової угоди, то кожен із подружжя має право на 1/2 частини цього майна.

Наведені у касаційній скарзі доводи висновків суду не спростовують.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами процесуального права, які підлягають застосуванню, у результаті чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування немає.

Керуючись статтями 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 25 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: Л.М. Мазур
А.В. Маляренко
Т.О. Писана
Г.В. Юровська