У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» про визнання недійсними правочинів, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 17 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, просив визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту від 12 липня 2007 року, укладений між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк», банк) та ОСОБА_3 та визнати недійсним договір іпотеки, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, посвідчений 12 липня 2007 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Івановою Л.М., зареєстрований за № 3280. Позовні вимоги мотивовано тим, що згідно до постанови державного виконавця ВДВС Деснянського РУЮ м. Києва від 28 вересня 2012 року відкрито виконавче провадження про стягнення боргу з ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк», яке є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк», за договором про надання споживчого кредиту від 12 липня 2007 року. Відповідно до вказаного кредитного договору банк надав позивачу кредит у сумі 100 000 доларів США під 13,2 % річних зі строком до 12 липня 2017 року. Позивач вважає, що даний договір є нікчемним, оскільки він його не підписував. Також зазначив, що в забезпечення виконання договору про надання споживчого кредиту від 12 липня 2007 року між банком та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 укладено договір іпотеки, який посвідчений 12 липня 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.М., відповідно до умов якого іпотекодавці передали в іпотеку квартиру АДРЕСА_1. Посилаючись на викладене та положення ст. ст. 209 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843247/ed_2014_09_02/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 216 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843254/ed_2014_09_02/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 218 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843256/ed_2014_09_02/pravo1/T030435.html?pravo=1> 547 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843617/ed_2014_09_02/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 548 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843618/ed_2014_09_02/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 1055 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844147/ed_2014_09_02/pravo1/T030435.html?pravo=1>, просив суд позов задовольнити.

Протокольною ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 11 березня 2014 року до участі у справі у якості третьої особи залучено товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект»), яке набуло право вимоги кредитної заборгованості ОСОБА_3 за договором про надання споживчого кредиту від 12 липня 2007 року на підставі договору факторингу, укладеного 13 лютого 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект».

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 17 березня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним договір про надання споживчого кредиту від 12 липня 2007 року, укладений між акціонерним комерційний інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 Визнано недійсним договір іпотеки, укладений між акціонерним комерційний інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, посвідчений 12 липня 2007 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Івановою Л.М., зареєстрований за № 3280. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ТОВ «Кей-Колект» просить скасувати оскаржувані судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що висновком судово-почеркознавчої експертизи від 15 липня 2014 було встановлено, що підписи від імені ОСОБА_3, що містяться у договорі про надання споживчого кредиту від 12 липня 2007 року, виконані рукописним способом кульковою ручкою без попередньої технічної підготовки чи технічних засобів не ОСОБА_3, а іншою особою з наслідуванням його підпису, у зв'язку з чим дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог. Також суд визнав недійсним договір іпотеки, з посиланням на те, що недійсність основного зобов'язання тягне за собою недійсність правочину щодо його забезпечення.

При цьому, апеляційний суд послався на п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2009_11_06/pravo1/VS090583.html?pravo=1>, зазначивши, що факт виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникають з укладеного договору, не має значення для визнання такого договору недійсним, адже впливає лише на визначення наслідків його недійсності.

Проте з такими висновками судів погодитися не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Підставою недійсності правочину відповідно до ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Згідно з ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.ч. 2, 3 ст. 203 ЦК України).

Судами встановлено, що 12 липня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було укладено договір про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого банк надав позивачу кредит у сумі 100 000 доларів США зі сплатою 13,2 % річних строком до 12 липня 2017 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту від 12 липня 2007 року між банком та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 укладено договір іпотеки, який посвідчений 12 липня 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.М., відповідно до умов якого іпотекодавці передали в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1.

У зв'язку з невиконанням зобов'язань за кредитним договором, рішенням Деснянського районного суду м. Києва, з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» стягнуто в солідарному порядку заборгованість у розмірі 1025698,48 грн.

9 лютого 2012 року, на підставі вказаного рішення Деснянським районним судом м. Києва видано виконавчий лист №2-400.

Постановою про відкриття виконавчого провадження від 28 вересня 2012 року ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження по виконанню виконавчого листа №2-400, виданого 09 лютого 2012 року Деснянським районним судом м. Києва про солідарне стягнення з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» 1025698 грн 48 коп.

Звернувшись у вересні 2013 року до суду з даним позовом про визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними ОСОБА_3 посилався на те, що кредитний договір він не підписував.

В ході розгляду справи ухвалою суду була призначена почеркознавча експертиза.

Висновком судово-почеркознавчої експертизи від 15 липня 2014 року підписи від імені ОСОБА_3, що містяться у договорі про надання споживчого кредиту від 12 липня 2007, виконані рукописним способом кульковою ручкою без попередньої технічної підготовки чи технічних засобів не ОСОБА_3, а іншою особою з наслідуванням його підпису.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 60, ст. ст. 57, 212 ЦПК України рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має дати оцінку підстав для цього, що апеляційним судом зроблено не було.

Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 58, ч. 2 ст. 59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть

підтверджуватись іншими засобами доказування.

Висновок експертизи є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами для встановлення факту укладення чи не укладення кредитного договору між сторонами, зокрема щодо його підписання відповідачем.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України та наведених норм матеріального права суди попередніх інстанцій, визнаючи висновок судово-почеркознавчої експертизи за належний доказ, не звернули уваги на те, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення, не надали належної оцінки цьому висновку експертизи у сукупності з іншими доказами, зібраними у справі, не перевірили обставин, які мають значення для встановлення факту укладення між сторонами кредитного договору, договору іпотеки, виконання їх умов.

Крім того, судами не перевірено чи здійснювалось погашення кредиту, чи вносились поточні платежі, у який період.

Згідно довідки-розрахунку заборгованості за кредитом ОСОБА_3 з 13 серпня 2007 року по 12 січня 2009 року погашав заборгованість за кредитним договором згідно з графіком, проте після цієї дати сплата заборгованості була припинена (а. с. 101-110).

Крім того, у матеріалах справи містяться копії заяв ОСОБА_3 на ім'я начальника відділення № 341 ПАТ «УкрСиббанк», з яких вбачається, що він визнає себе позичальником за вказаним кредитним договором та просить надати відстрочку по сплаті тіла кредиту та процентів (а. с. 87-97)

Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди попередніх інстанцій у порушення вимог ст. 212 ЦПК України вищезазначених вимог закону до уваги не взяли, належним чином доводів сторін не перевірили, не врахували вимоги ч. 4 ст. 60, ст. ст. 57, 212 ЦПК України про те, що рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має надати оцінку всім доказам у сукупності, що судами зроблено не було.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судами попередніх інстанцій фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що, у свою чергу, призвело до поспішних висновків у справі.

Судами не враховано положень ч.2 ст.223 ЦПК України, згідно якої після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Не перевірено обставин, встановлених рішенням Деснянського районного суду м. Києва про стягнення заборгованості, яке знаходиться на виконанні в ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 17 березня 2015 року скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
судді В.С. Висоцька
В.М. Колодійчук
О.В. Умнова
І.М. Фаловська