АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1430/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 46 Тептюк Є. П.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоПономаренка В. В.
суддівКорнієнко Н. В. , Ювшина В. І.
при секретаріНаконечній М.М.

за участю:

позивача ОСОБА_6

представника позивача ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 27 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8, третя особа - Управління ДМСУ в Черкаській області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и л а :

06 березня 2015 року ОСОБА_6 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_8, третя особа - Управління ДМСУ в Черкаській області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що відповідач є її сином, який зареєстрований у належному їй на праві власності будинку. На момент подачі позову відповідач не проживає у вказаному будинку більше одного року, а саме з січня 2014 року, залишив житло добровільно, будь-яких перешкод у користуванні будинком позивач відповідачу не створював.

Відповідач не оплачує плату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню спірного житла та не приймає участі у спільному побуті, тому він вважається таким, що втратив право користування будинком. Відповідач має інше житло де проживає, проте зніматися з реєстрації з спірного будинку не бажає, хоча вона неодноразово зверталася до нього з даним проханням, а тому позивач поставила вимоги визнати ОСОБА_8 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, яке знаходиться в будинку АДРЕСА_1 та зняти з реєстрації ОСОБА_8 із спірного будинку.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 27 квітня 2015 року в задоволені позову відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_6 оскаржила його в апеляційному порядку, посилаючись на його невідповідність нормам матеріального та процесуального права, та просила суд скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення відповідає.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивача суд першої інстанції, з чим погоджується і колегія суддів, виходив з того, що позивачем не доведено порушення її прав, як власника будинку щодо володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відсутні належні та допустимі докази того, що відповідач більше одного року не проживає в житловому приміщенні без поважних причин, а тому прийшов до вірного висновку, що відсутні підстави для визнання ОСОБА_8 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності від 24.12.2014 року житловий будинок в с. Сагунівка по вул. Першотравнева, 27 належить на праві власності позивачу (а.с.6-7). Відповідач є сином позивача, тобто членом сім?ї власника будинку.

Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Саме підстави щодо поважності причин не проживання для визнання особи такою, що втратила право користування житлом, відповідно до приписів ч.2 ст.405 ЦК України підлягають доказуванню позивачем та дослідженню судом.

Позивачем позов поданий до суду 06.03.2015 року, а тому судом першої інстанції вірно досліджувалися та з'ясовувались обставини про не проживання відповідача у спірному будинку протягом року до подачі позову та поважність причин щодо цього.

З пояснень представника позивача встановлено, що відповідач у спірному будинку не проживав з січня 2014 року і житлом не цікавився, але вказані обставини відповідачем заперечуються. Останній пояснив, що постійно проживав у спірно будинку, але після смерті вітчима позивач почала йому чинити перешкоди у користуванні будинком. Так, останній раз він проживав у спірному будинку з 9 по 15 січня 2015 року коли травмував ногу, але після того, як він вилікувався, мати його знову вигнала з будинку. В будинку залишилися речі відповідача.

Суд першої інстанції вірно прийняв до уваги зазначені пояснення відповідача, оскільки вони підтверджуються показами свідка.

Відповідно до пояснень свідка ОСОБА_9, з відповідачем він довгий час товаришує і йому достовірно відомо, що відповідач постійно проживає в будинку матері. Після смерті вітчима позивачка почала виганяти ОСОБА_8 з будинку. Останній раз він був в гостях коли ОСОБА_8 проживав у будинку матері в січні 2015 року, так як відповідач травмувався на рибалці і він його постій там провідував.

За викладених обставин суд першої інстанції вірно критично відноситься до наданих позивачем письмових доказів на підтвердження не проживання відповідача в будинку, а саме акту обстеження матеріально-побутових умов проживання в домоволодінні АДРЕСА_1 від 15.04.2015 року (а.с.38), в якому зазначено, що на момент проведення обстеження ОСОБА_8 відсутній в домоволодінні. Вказаний акт не підтверджує факт не проживання відповідача у спірному домоволодінні без поважних причин і стосується лише відсутності відповідача в будинковолодінні 15.04.2015 року і вже після подання позову до суду.

На підтвердження позовних вимог позивачем було надано в розпорядження суду письмові пояснення ОСОБА_10.(а.с.10) та ОСОБА_11 (а.с.11), в яких зазначено, що ОСОБА_8 не проживає в домоволодінні позивача понад три роки.

До зазначених письмових пояснень суд першої інстанції також вірно віднісся критично, оскільки вони суперечать позиції самого позивача, яка зазначає, що відповідач не проживає в спірному будинку лише з січня 2014 року. Крім того, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 при написанні даних пояснень про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання не попереджалися та до присяги не приводилися.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичні осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно ч.ч.1,3,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, судом першої інстанції вірно встановлено, що до січня 2015 року відповідач проживав у спірному будинку, але в подальшому там не мешкав з поважних причин, а саме через перешкоди, які йому вчинялися позивачем і тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позивачем не доведено порушення її прав, як власника будинку щодо володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відсутні належні та допустимі докази того, що відповідач більше одного року не проживав в житловому приміщенні без поважних причин, а тому прийшов до вірного висновку, що відсутні підстави для визнання ОСОБА_8 таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача і в частині зняття з реєстрації ОСОБА_8 із спірного будинку.

В апеляційні скарзі позивач, як на доказ в задоволенні позовних вимог, посилається на наявність квитанцій про оплату комунальних послуг саме позивачем, але колегія суддів вважає, що квитанції про оплату комунальних послуг позивачем не є належним та допустимим доказом того, що відповідач без поважних причин не проживав у будинку більше одного року.

Інші доводи апелянта були предметом розгляду суду апеляційної інстанції, але вони не спростовують законність рішення суду першої інстанції і не можуть бути підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення.

На підставі викладеного, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів апеляційну скаргу відхиляє, а оскаржуване рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 27 квітня 2015 року по даній справі залишає без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 27 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8, третя особа - Управління ДМСУ в Черкаській області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :