АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді : Обідіної О.І.

Суддів : Бутенко С.Б., Пікуля В.П.

При секретарі : Кальник А.М.

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 21 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" в особі Полтавського регіонального управління публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про захист честі, гідності та ділової репутації і відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

В серпні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» в особі Полтавського ГРУ ПАТ КБ «Приватбанк» про захист честі, гідності та ділової репутації і відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування посилалась на те, що 14 жовтня 2010 року між нею та відповідачем укладено кредитний договір №SAMDN2247, відповідно до умов якого вона отримала кредитну картку «Універсальна» з сумою ліміту 7000 грн. під 2,5 % на залишок заборгованості.

Протягом 2010-2012 років користувалась кредитною карткою, періодично погашаючи заборгованість по ній.

27 серпня 2012 року їй було надіслано повідомлення про заблокування операцій по зняттю коштів з картки, у зв'язку з чим вона здійснювала лише операції по погашенню сум за користування коштами.

Впродовж 2013 року нею було сплачено на картку 2700 грн., після чого в листопаді 2013 року вона отримала СМС повідомлення з номеру «1006» про наявну заборгованість по її картковому рахунку в розмірі 8,53 грн.

Не дивлячись на таку інформацію, їй постійно нав'язливо дзвонили особи, які називались працівниками банку, з вимогами погасити існуючу заборгованість.

З метою з'ясування існування такої заборгованості та її дійсного розміру, в жовтні 2013 року нею було подано до ПАТ КБ «Приватбанк» офіційну заяву, на яку отримано відповідь про неможливість надати їй виписку по кредитній картці, оскільки така виписка за письмовим запитом клієнта на бумажному носії поштовим відправленням не надається, а її видача у відділеннях банку потребує окремої оплати за діючими тарифами банку.

Після чого дзвінки з вимогою погасити заборгованість по картці продовжувались.

Не маючи жодних інших кредитних відносин з будь-якими фінансовими установами, вона була шокована тим, що наприкінці грудня 2013 року на вхідних дверях її під'їзду та в приміщенні, поблизу дверей до її квартири були розклеєні листівки такого змісту «В квартире 81 живет человек, который не платит по кредитам! ОСОБА_2.».

Напередодні новорічних свят в 2013 році за місцем її проживання надійшов лист з логотипом «Приватбанк», в якому містилась погроза щодо арешту її майна, позбавлення права виїзду за межі України та необхідності погасити існуючу заборгованість.

В подальшому такі дії не припинись, а навпаки стали більш інтенсивними, зокрема значно збільшилась кількість дзвінків та надходження СМС повідомлень з образливими текстами та погрозами.

В лютому 2015 року стали надходити листи з логотипом «Приватбанк», до вмісту яких входили листи з погрозами та вимогою про негайне погашення боргу, а також копія виконавчого листа про вилучення на користь «Приватбанку» майна, що належить їй на праві власності та іншої нерухомості за місцем реєстрації.

Приймаючи такі дії відповідача та застосовані ним висловлювання, які мають визначений характер та посилання на конкретні обставини, що надає таким виразам фактичного твердження, позивач вважає їх такими, що підривають її честь та гідність, знижують довіру сусідів та оточуючих, сприяють встановленню іміджу не добропорядної людини, яка конфліктує з законом, а відтак порушують її особисті немайнові права на повагу до гідності та честі, передбачені ст.32 Конституції України та ст.270 ЦК України, у зв'язку з чим просила відшкодувати моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 21 вересня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" в особі Полтавського регіонального управління публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про захист честі, гідності та ділової репутації і відшкодування моральної шкоди відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, невірну оцінку зібраних по справі доказів та порушення норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, що з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги приходить до висновку про наявність підстав для її задоволення.

Згідно п.2 ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до п.п.3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 14 жовтня 2010 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір №SAMDN2247, відповідно до умов якого позичальник отримала кредитну картку «Універсальна» з сумою ліміту 7000 грн. під 2,5 % на залишок заборгованості, якою користувалась впродовж 2010-2012 р.р.

27 серпня 2012 року банком було заблоковано зняття коштів з карткового рахунку у зв'язку з виникненням простроченої заборгованості (поточний щомісячний платіж не внесений або внесений не в повному обсязі), після чого видача готівкових коштів була припинена, натомість позичальником ОСОБА_2 періодично здійснювались проплати за користування коштів.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що з наданих представником відповідача письмових доказів вбачається заборгованість позивача перед банком, нею не доведено обставини, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог, зокрема не знайшов свого підтвердження факт розповсюдження ПАТ КБ «Приватбанк» недостовірної інформації, яка принижує честь та гідність ОСОБА_2, дії банку по передачі колекторській фірмі персональних даних позивача не носять протиправного характеру, а відтак відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Аналогічна позиція закріплена в ст. 270 ЦК України.

Частина 2 ст.273 ЦК України передбачає, що юридичні особи, їх працівники, окремі фізичні особи, професійні обов'язки яких стосуються особистих немайнових прав фізичної особи, зобов'язані утримуватися від дій, якими ці права можуть бути порушені.

Стаття 275 ЦК України гарантує судовий захист особистого немайнового права, зокрема положення ст. 297 ЦК України встановлено право кожного на повагу до його гідності та честі, які є недоторканими .

Відповідно до ч. 1 ст. 277 Цивільного кодексу України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації. має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Юридичним складом даного правопорушення є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб: б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами, що між останніми існують правовідносини на підставі укладеного договору про надання банківських послуг, згідно до яких позивач користувалась банківською карткою з відповідним лімітом.

Після заблокування операцій по видачі готівки в серпні 2012 року позичальник ОСОБА_2 втратила право користуватись останніми, натомість періодично вносила готівкові кошти на картку за її обслуговування.

В своїй позовній заяві остання стверджувала про внесення нею впродовж 2013 року 2700 грн. та про відсутність боргу, що давало підстави для впевненості в наявності позитивного балансу на картковому рахунку.

Після отримання від відповідача попередження про необхідність погасити кредитний борг в жовтні 2013 року, звернулась із заявою про надання інформації про наявність боргу на картці, на що отримала відповідь про неможливість надати їй виписку по кредитній картці, з посиланням на те, що така виписка за письмовим запитом клієнта на бумажному носії поштовим відправленням не надається, а її видача у відділеннях банку потребує окремої оплати за діючими тарифами банку.

Заперечуючи наявність боргу та наполягаючи на наданні об'єктивної інформації щодо виконання нею кредитних зобов'язань, позивач в ході телефонних спілкувань з працівниками банку намагалась з'ясувати дійсний стан її карткового рахунку.

В ході розгляду справи, позивачем на підтвердження обставин, якими обґрунтовані її вимоги, надані докази - фотокартки, розклеєні на дверях під'їзду будинку по АДРЕСА_1, в якому проживає позивач, а також в приміщенні під'їзду та на дверях її квартири з наступним текстом «В квартире 81 живет человек, который не платит по кредитам! ОСОБА_2.»

Розклеюванню зазначених листів, передувало направлення ПАТ «Приватбанк» на адресу позивача листів-попереджень (останні мали логотип банку, містили конкретні номери телефонів, адресу установи) про необхідність оплати боргу з метою уникнення кримінальної відповідальності, повідомлень про проведення заходів щодо накладення арешту на її майно, банківські рахунки та заробітну плату, здійснення обмежень щодо виїзду за кордон.

За вимогами частини 1 та 3 ст.14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

В разі порушення позичальником своїх договірних зобов'язань банк має право на судовий захист шляхом пред'явлення до позичальника, який прострочив виконання зобов'язання, відповідного позову.

В даному випадку, банк таким правом не скористувався, натомість обрав спосіб здійснення на позивача морального тиску.

У відповідності до абз.5 п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист честі, гідності, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 31 березня 1995 року №1 недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Враховуючи заперечення позивача як позичальника щодо розміру та самого факту існування заборгованості по її картковому рахунку, а також відсутність відповідного судового рішення з цього приводу, поширена банком інформація про те, що ОСОБА_2 не платить по кредитам, яка містилась на розклеєних в грудні 2013 року листівках є недостовірною (негативною) та такою, що порочить честь та її гідність.

Крім того, заслуговують на увагу твердження позивача про те, що банком протиправно було передано третім особам - ТОВ «Вердикт Коллекшн» конфіденційну інформацію щодо неї, а саме її персональні дані про банківський рахунок, місце проживання, контактний телефон, ідентифікаційний код.

На підставі отриманих від ПАТ КБ «Приватбанк» даних, зазначене товариство неодноразово на адресу ОСОБА_2 надсилало листи та попередження, в яких вимагало погашення кредитної заборгованості, попереджало про відповідальність за шахрайські дії та про звернення до суду. При цьому, вмістом таких листів були як тексти позовних заяв, так і сам виконавчий лист, виданий Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська, де зазначалась про набрання судовим рішенням 23 січня 2015 року законної сили та про витребування у ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанку» майна, а також нерухомості по місцю його реєстрації.

Як вбачається з повідомлення представника ТОВ «КК «Вердикт» Терлецького Д.А. товариство представляло інтереси ПАТ КБ «Приватбанк» на підставі відповідних договорів та оперувало у відносинах з боржником виключно інформацією, яку їм надав сам банк.

Зазначеним діям відповідача суд першої інстанції належної правої оцінки не надав. Між тим, згідно норм ст. 1076 ЦК України банк гарантує таємницю банківського рахунка, операцій за рахунком і відомостей про клієнта. Відомості про операції та рахунки можуть бути надані тільки самим клієнтам або їхнім представникам. Іншим особам, у тому числі органам державної влади, їхнім посадовим і службовим особам, такі відомості можуть бути надані виключно у випадках та в порядку, встановлених законом про банки і банківську діяльність. У разі розголошення банком відомостей, що становлять банківську таємницю, клієнт має право вимагати від банку відшкодування завданих збитків та моральної шкоди.

Одночасно, ст. 60 Закону України «Про банки й банківський діяльності», визначає, що дані, що стосуються діяльності й фінансове становище клієнта, які стали відомі банку в процесі обслуговування клієнтів і взаєминах з ними або із третіми особами при наданні послуг банку, є банківською таємницею, розголошення якої заборонене, хоча й допускається лише у виняткових випадках, передбачених законом.

Рішенням Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012 встановлено, що в аспекті конституційного подання положення частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України слід розуміти так:

- інформацією про особисте та сімейне життя особи є будь-які відомості та/або дані про відносини немайнового та майнового характеру, обставини, події, стосунки тощо, пов'язані з особою та членами її сім'ї, за винятком передбаченої законами інформації, що стосується здійснення особою, яка займає посаду, пов'язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень. Така інформація про особу є конфіденційною;

- збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів приходить до висновку про вчинення відповідачем дій, які порушують немайнові права позивача, зокрема право на повагу до гідності, честі, захисту належної їй конфіденційної інформації, а відтак останні підлягають захисту в розумінні статей 275, 277 та п.4 ч.2 23 ЦК України.

За вказаних обставин, судове рішення підлягає скасуванню з постановленням по справі нового рішення про часткове задоволення позову.

Вирішуючи питання відносно розміру заподіяної моральної шкоди, з урахуванням обставин справи, характеру та ступеню моральних страждань, їх тривалості, системності здійсненого на позивача протиправного тиску, колегія суддів приходить до висновку про доцільність стягнення на користь позивача моральної шкоди в розмірі 3000 грн.

Враховуючи протиправність дій відповідача в частині поширення негативної інформації щодо позичальника ОСОБА_2, в тому числі і шляхом передачі її персональних даних третім особам без згоди власника персональних даних, колегія суддів вважає за можливе частково задовольнити вимоги в цій частині та заборони працівникам ПАТ КБ «Приватбанк» вчиняти останні.

Керуючись ст.ст.303, п.п.3,4 ч.1 ст. 309, 314, 316, 319 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 21 вересня 2015 року скасувати та постановити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" в особі Полтавського регіонального управління публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про захист честі, гідності та ділової репутації і відшкодування моральної шкоди.

Визнати недостовірною та такою, що порочить честь та гідність ОСОБА_2 негативну інформацію, поширену в грудні 2013 року в під'їзді та на дверях квартири ОСОБА_2 АДРЕСА_1 такого змісту«В квартире 81 живет человек, который не платит по кредитам! ОСОБА_2.».

Заборонити Публічному акціонерному товариству комерційний банк "Приватбанк" вчиняти дії по розповсюдженню недостовірної інформації щодо позичальника ОСОБА_2, в тому числі шляхом розклеювання листівок про наявність в неї боргових зобов'язань.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на користь ОСОБА_2 3000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене протягом 20 днів до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги.

З оригіналом згідно.

Судді: