АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер провадження 22ц/791/1206/15 Головуючий у першій інстанції : Берлімова Ю.Г.
Єдиний унікальний номер справи 653/2162/14-ц Доповідач: Базіль Л. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2015 року травня місяця 27 дня колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого: Базіль Л.В.

Суддів: Іванової І.П.

Полікарпової О.М.

при секретарі: Павловській Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Юніон Стандард Банк» на рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 09 вересня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

28.07.2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду із зазначеним позовом, зазначаючи, що 21 серпня 2006 року вона уклала з відповідачем договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 та розташований на земельній ділянці площею 1500 кв.м.

Вказувала, що вона помилялася відносно правової природи правочину та прав і обов'язків сторін, оскільки вважала, що відчужувала майно сину за умови, що останній буде по життєво її утримувати, однак останнім роком він перестав виконувати свої обв'язки, а вона змушена переїхати до будинку, який залишився їй після смерті чоловіка.

Посилаючись на те, що укладений договір не відповідає її внутрішній волі щодо правової природи й змісту правочину, просила на підставі ст. ст. 203, 215, ч. 1 ст. 229 ЦК України визнати його недійсним.

Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 09.09.2014 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1, розташований на земельній ділянці площею 1500 кв.м., укладений 21 серпня 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, який посвідчено приватним нотаріусом Генічеського районного нотаріального округу Херсонської області Карпенко О.Г.

Не погоджуючись з рішенням суду, Публічне акціонерне товариство «Юніон Стандард Банк», яке не приймало участі у справі, але вважає, що суд оскаржуваним рішенням вирішив питання про їх права та обов'язки, як іпотекодержателя спірного нерухомого майна, подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Письмові заперечення на скаргу до апеляційного суду не надходили.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4 посилалася на те, що вона укладаючи 21 серпня 2006 року зі своїм сином ОСОБА_5 договір дарування належного їй на праві власності житлового будинку помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, у зв'язку із чим просила визнати договір дарування недійсним з підстав, передбачених ч.1 ст.229 ЦК України.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що в момент укладання договору дарування належної позивачці на праві власності нерухомості, у силу свого похилого віку, стану здоров'я, позивач допустила помилку щодо правової природи договору і така помилка мала істотне значення.

Погодитись із висновком суду не можна з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що 21 серпня 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями, розташований на земельній ділянці площею 1500 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1. Цього ж дня зазначений договір зареєстровано в реєстрі правочинів за №1 (а.с.5)

В пункті 10 оспорюваного правочину зазначено, що сторонам роз'яснено вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину.

02.09.2008 року між акціонерним товариством «Фінансовий союз Банк», правонаступником якого є апелянт, публічне акціонерне товариство «Юніон Стандард Банк» та ОСОБА_5 на забезпечення виконання останнім своїх зобов'язань щодо повернення кредитних коштів в розмірі 130000,00 доларів США, укладено договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок з господарськими і побутовими будівлями та земельна ділянка на якій він розташований, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.48-54)

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкту нерухомого майна сформованої станом на 23.03.3015 року житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 знаходиться під забороною відчуження на підставі іпотечного договору №066/02-08, 3378, 02.09.2008 року, ПН Дніпропетровського МНО Лозенко В.В., заборона №51.

Спір між сторонами у справі виник з тих підстав, що на думку позивача договір дарування житлового будинку від 21 серпня 2006 року, укладений між нею та ОСОБА_5 не відповідає її внутрішній волі щодо правової природи й змісту правочину, оскільки вона мала на меті безоплатну передачу майна лише за умови її довічного утримання зі сторони сина.

Однак, такі твердження позивачки не підтверджуються жодними доказами. Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою ст. 203 ЦК України.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей( ч. ч. 1 - 3, 6 ст. 203 ЦК України).

Відповідно до ст..229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

З роз'яснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилялася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Однак, в матеріалах справи відсутні докази того, що оспорюваний правочин укладений позивачкою, не відповідав її внутрішній волі щодо правової природи й змісту правочину.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що позивачкою не доведено, що під час укладення оспорюваного договору дарування мала місце помилка стосовно правової природи правочину та наявності обставин, які зумовлюють визнання договору дарування житлового будинку недійсним. Обставини справи свідчать про те, що, укладаючи спірний договір,ОСОБА_8 усвідомлювала умови правочину і його правові наслідки.

Суд вищезазначених положень закону не врахував, на порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України належним чином не обґрунтував своїх висновків щодо визнання угоди недійсною із зазначених підстав; не звернув уваги, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження стану здоров'я позивачки станом на 2006 рік - час укладення оспорюваного договору, доказів на підтвердження того, що позивачка потребувала сторонньої допомоги та матеріального утримання.

За таких обставин колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.303, 307, 309, 316 ЦПК України колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Юніон Стандард Банк» задовольнити.

Рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 09 вересня 2014 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_4 в задоволенні її позовних вимог в повному обсязі.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: