Справа № 570/3001/14-ц
Номер провадження 2/570/44/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2015 року

Рівненський районний суд Рівненської області в особі:

судді Красовського О.О.

при секретарі Беднарчук Г.П.

з участю представників - ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки; визнання частково недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку; визнання права власності на частину земельної ділянки -

в с т а н о в и в :

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 29.09.2008 року був укладений договір купівлі-продажу будинковолодіння та земельної ділянки, що по АДРЕСА_1. Сторони договору - ОСОБА_7 (продавець) та ОСОБА_6 (покупець). Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Сохацьким І.С. (реєстровий № 3067). До укладення цього договору між позивачем та ОСОБА_6 була домовленість про те, що 0,0520 га з проданої земельної ділянки перейде у власність позивача. У зв'язку з цим був проведений розподіл земельної ділянки на дві частини та ОСОБА_6 написала розписку на підтвердження взятих на себе зобов'язань. Але договір купівлі-продажу був оформлений щодо цілої частини земельної ділянки, оскільки ОСОБА_6 попросила про це у зв'язку з необхідністю отримати кредит під заставу придбаного майна. В подальшому ОСОБА_6 на підставі договору від 24.12.2013 року продала вищевказане майно відповідачеві ОСОБА_5, в тому числі й ту частину земельної ділянки, яка на думку позивача повинна була б йому належати. На підставі зазначеного договору купівлі-продажу відповідач ОСОБА_5 провів державну реєстрацію права власності на вищевказане спірне майно на своє ім'я. Зважаючи, що при укладенні договору від 29.09.2008 року волевиявлення ОСОБА_6 було направлене на придбання нею лише половини земельної ділянки, на підтвердження чого слугує надана нею розписка, позивач вважає, що є підстави визнати такий договір частково недійсним. Також вважає, що є підстави визнати за ним право власності на 0,052 га земельної ділянки № 2 згідно до схеми розподілу, у зв'язку з чим слід визнати частково недійсною та скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на цілу частину земельної ділянки, що була проведена на ім'я ОСОБА_5

В судовому засіданні позивач позов підтримав та пояснив суду про обставини, що описані вище. Додав, що він мав доручення на представництво інтересів власника земельної ділянки та будинковолодіння - ОСОБА_7, а тому готував всі необхідні документи для оформлення договору купівлі-продажу. Вважає, що в даному випадку відповідачка ОСОБА_6 не виконала взяті на себе зобов'язання. Так, у ОСОБА_7 вона придбала земельну ділянку розміром 0,1020 га, після чого не передала позивачеві частину з придбаної земельної ділянки, а саме: під №2 розміром 0,052 га згідно до плану розподілу, та згідно до домовленості. Це призвело до того, що ОСОБА_6 в подальшому продала всю земельну ділянку розміром 0,1020 га ОСОБА_5, і тим самим порушивши права позивача. Позивач визнав, що до моменту укладення договору купівлі-продажу від 29.09.2008 року він не вчинив всіх необхідних дій, спрямованих на захист своїх прав, оскільки повірив обіцянкам ОСОБА_6 Але вважає, що його права можна захистити в судовому порядку, у зв'язку з чим звернувся з даним позовом.

Відповідачка ОСОБА_6 не з'явилася в судове засідання. Згідно до поданої заяви, позов не визнає та просить справу розглянути без її участі. Подала до суду письмові заперечення з обґрунтуванням правової позиції щодо невизнання позову.

Представник ОСОБА_6 позов не визнала та пояснила, що розписка від імені ОСОБА_6 є нікчемною. Дана розписка була написана її довірителькою до укладання договору купівлі-продажу. Також ОСОБА_6 була введена позивачем в оману щодо того, що відчужувана ОСОБА_7 земельна ділянка була розділена на дві частини. Однак при укладанні правочину від 29.09.2008 року з'ясувалося, що поділу земельної ділянки не було проведено. Продавець продав, а відповідачка придбала цілу частину земельної ділянки розміром 0,1020 га, сплативши за неї всю суму грошових коштів згідно до проведеної оцінки майна. Отже, відповідачка ОСОБА_6 не порушила права як продавця майна, так і права позивача. У зв'язку з цим просить суд відмовити в задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_5 позов не визнав. Пояснив суду, що він придбав нерухоме майно згідно до договору від 24.12.2013 року. Про будь-який поділ земельної ділянки йому не було відомо, та такий поділ і не був проведений. В договорі відсутні будь-які застереження щодо придбаного ним майна. Тому вважає заявлений позов безпідставним та просить відмовити в його задоволенні. В подальшому подав до суду заяву, згідно до якої просив справу продовжувати розглядати без його участі.

Представник відповідача ОСОБА_5 пояснив про ті ж обставини. Усно заявив про застосування судом положень ЦК України щодо строків позовної давності, оскільки про порушення свого права позивачеві стало відомо ще в 2008 році, коли вся земельна ділянка перейшла у власність ОСОБА_6, а до суду з даним позовом він звернувся в червні 2014 року.

Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов не підлягає до задоволення.

Як встановлено в судовому засіданні, 29.09.2008 року був укладений договір купівлі-продажу будинковолодіння та земельної ділянки, що по АДРЕСА_1. Сторони договору - ОСОБА_7 (продавець) та ОСОБА_6 (покупець). Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Сохацьким І.С. (реєстровий № 3067).

В подальшому ОСОБА_6 продала вищевказане майно відповідачеві ОСОБА_5 згідно до договору від 24.12.2013 року. На підставі цього договору купівлі-продажу відповідач ОСОБА_5 провів державну реєстрацію права власності на вищевказане майно на своє ім'я.

Як на підставу своїх позовних вимог ОСОБА_4 зазначає, що внаслідок укладених договорів купівлі-продажу нерухомого майна (укладеного у вересні 2008 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6; та укладеного 24.12.2013 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_5) він позбавлений права на земельну ділянку розміром 0,052 га, яка нібито була передана йому на підставі плану розподілу земельної ділянки та розписки ОСОБА_6 Також зазначає, що при укладенні договору від 29.09.2008 року волевиявлення ОСОБА_6 було направлене на придбання нею лише половини земельної ділянки, на підтвердження чого слугує надана нею розписка.

Однак дана позиція не була доведена позивачем в ході розгляду справи. Заявлений позов є необґрунтованим та безпідставним, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст.125 ЗК України, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно з ч.1 ст.126 ЗК України, право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу (ст. 131 ЗК України).

Виходячи з обставини справи: пояснень сторін, письмових доказів та показань свідка ОСОБА_7, позивач не являвся суб'єктом права власності чи права користування щодо спірної земельної ділянки чи її частини. Позивач не надав суду правовстановлюючих документів, які б підтвердили його право власності чи право користування земельною ділянкою чи її частиною. Окрім того під час розгляду справи було встановлено, що права позивача щодо спірної земельної ділянки не були порушені.

Посилання позивача на те, що він дійшов згоди щодо поділу земельної ділянки, уклав про це відповідний договір (надавши на підтвердження цього план розподілу та розписку) не заслуговують на увагу, адже дані письмові докази не є належними та допустимими доказами, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст.57 ІЩК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З 1 січня 2002 року відповідно до статті 125 ЗК України, право користування земельною ділянкою виникало після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи права користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а з 2 травня 2009 року - право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав; громадяни та юридичні особи зберігають право на земельні ділянки (пункт 7 розділу X "Перехідні положення" ЗК України), одержані ними до 1 січня 2002 року у власність, у тимчасове користування або на умовах оренди розмірах, що були раніше передбачені чинним законодавством.

Згідно ч.7 ст.126 Земельного кодексу України відчуження частини земельної ділянки з виділенням її в окрему земельну ділянку здійснюється після отримання її власником державного акта, що посвідчує право власності на сформовану нову земельну ділянку.

Отже, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Порядок видачі державних актів про право власності на земельну ділянку регулюється Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності не земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженою Наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах 4 травня 1999 року № 43 (яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до п. 1.13 цієї Інструкції, складання державного акта на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою при передачі земельної ділянки, що була раніше надана громадянам, підприємствам, установам, організаціям і об'єднанням громадян всіх видів, у постійне користування або при переоформленні правовстановлюючих документів на ці земельні ділянки, проводиться після відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженою відповідною технічною документацією.

В статті 56 Закону України «Про землеустрій» (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин) передбачені вимоги щодо технічної документації з землеустрою, складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, право користування земельною ділянкою, при поділі чи об'єднанні земельних ділянок, яка включає:

а) пояснювальну записку;

б) технічне завдання на складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, затверджене замовником документації;

в) копії документів, що посвідчують право на земельні ділянки;

г) плани земельних ділянок, які об'єднуються в одну земельну ділянку, або частини земельної ділянки, яка виділяється в окрему земельну ділянку;

ґ) матеріали польових геодезичних робіт;

д) акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання при поділі земельної ділянки по межі поділу;

е) перелік обмежень прав на земельну ділянку і наявні земельні сервітути;

є) нотаріально посвідчена згода на поділ чи об'єднання земельної ділянки заставодержателів, користувачів земельної ділянки (у разі знаходження земельної ділянки в заставі, користуванні);

ж) згоду власника земельної ділянки (а щодо земель державної власності - органу, згідно з його повноваженнями здійснювати розпорядження земельною ділянкою) на поділ чи об'єднання земельних ділянок землекористувачем (крім випадків поділу земельної ділянки у зв'язку з набуттям права власності на житловий будинок, розташований на ній).

Окрім цього, в статті 1 Закону України «Про землеустрій» зазначено, що межування земель - комплекс робіт із встановлення чи відновлення в натурі (на місцевості) меж адміністративно-територіальних утворень, меж земельних ділянок власників, землекористувачів, у тому числі орендарів, із закріпленням їх межовими знаками встановленого зразка.

В даному випадку на спірній земельній ділянці землевпорядними організаціями не встановлювалось жодної межі, що закріплювала б розподіл земельної ділянки на ділянку № 1 та ділянку № 2. Фактів, які б свідчили про належність земельної ділянки третім особами (крім як продавцям та покупцям) не було встановлено; та земельна ділянка розміром 0,050 га під № 1 і розміром 0,052 га під № 2 внатурі нікому не виділялась.

Відповідно до ст. 193 Земельного Кодексу України, Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

З рішення Квасилівської селищної ради Рівненського району Рівненської області № 98 від 23.04.2008 року вбачається, що ОСОБА_7 було надано дозвіл на виготовлення проектної документації з будівництва житлового будинку на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1. З відповіді Квасилівської селищної ради Рівненського району Рівненської області від 27.05.2014 року вбачається, що намір здійснити розподіл земельної ділянки за вищезгаданою адресою у когось був, однак у кого саме та в який період з відповіді не вбачається. У відповіді зазначено, що технічна документація щодо розподілу вищезгаданої земельної ділянки на затвердження до Квасилівської селищної ради Рівненського району Рівненської області не надходила.

Як вбачається з витягу з Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки по АДРЕСА_1, жодних відомостей про будь-який розподіл цієї земельної ділянки між будь-якими особами не зазначено.

Вищевказане ще раз підтверджує ту обставину, що розподіл земельної ділянки не був проведений.

Також відсутні відомості про проведення розподілу цієї земельної ділянки в державному акті на право власності на земельну ділянку, який посвідчував право власності ОСОБА_7

Зі змісту договорів купівлі-продажу нерухомого майна, що були укладені між ОСОБА_7 та ОСОБА_6, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 не вбачається жодної згадки щодо проведеного поділу земельної ділянки, чи згадки про права третіх осіб на всю чи на частину вищезгаданої земельної ділянки. Натомість у кожному із договорів зазначений відповідний пункт про те, що дана земельна ділянка нікому іншому не продана, не належить; і прав на неї у третіх осіб немає.

Що стосується розписки від імені ОСОБА_6 щодо прийнятих нею певних зобов'язань по відношенню до ОСОБА_4, то суд вважає, що ця розписка не покладає на відповідачку ОСОБА_6 жодних зобов'язань. Відчуження земельної ділянки за одностороннім правочином законодавством України, яке діяло на час виникнення спірних правовідносин, не передбачалося; і не передбачається на даний час.

Так, відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 зазначено, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Відповідно до ч.3 ст. 640 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Отже, враховуючи вищенаведені норми чинного законодавства (викладені в ч. 2 ст.215 ЦК України) недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається, а розписка є нікчемним правочином і жодних зобов'язань за нею не виникає.

Не знайшло свого підтвердження обґрунтування недійсності позивачем правочину з підстав недотримання ст. 203, 215, 216 ЦК України, серед чого позивач зазначає, що під час укладення договорів купівлі-продажу між ОСОБА_7 та ОСОБА_6, а також між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у сторін не було внутрішнього волевиявлення на продаж усієї земельної ділянки, а лише на її частину; а також, що правочин спрямований на реальне настання правових наслідків - отримання покупцем не усієї земельної ділянки, а лише половину (0,050 га).

Дане твердження є лише суб'єктивною думкою позивача, і не підтвердилося в ході розгляду справи.

Згідно Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, встановлення внутрішньої волі сторін на укладення правочинів та інших відомостей для законності договорів відносяться до виключної компетенції нотаріусів (п.1 глави 4 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України: дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону, що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз'яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз'яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії).

Таку ж позицію висвітлює Верховний суд України у своєму правовому висновку у справі про визнання договору недійсним 25.12.2013 року.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 25 грудня 2013 року розглянув справу № 6-94 цс 13, предметом якої був спір про визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого однією з обов'язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв'язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону у суду немає правових підстав для задоволення позову.

Укладені договори купівлі-продажу між ОСОБА_7 та ОСОБА_6, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 відповідають усім вимогам чинного законодавства, а набуте ними право власності на підставі вищезгаданих договорів гарантується як Конституцією України (ст. 41), так і іншими правовими нормами.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_7 (як колишній власник земельної ділянки та будинковолодіння) надав суду показання про те, що він перечитував договір купівлі-продажу, укладений з ОСОБА_6, та не висловив з цього приводу жодних зауважень. Він також зазначив про те, що йому було відомо про домовленість щодо розподілу земельної ділянки. Проте свідок не пояснив суду, чому ж за таких обставин він продав всю земельну ділянку площею 0,1020 га для ОСОБА_6, а не продав їй лише 0,05 га; і чому в договорі не застережено про права позивача ОСОБА_4 на частину земельної ділянки розміром 0,052 га.

Враховуючи вищенаведене та зважаючи на те, що позивач фактично не довів, яким саме чином порушено його право як землекористувача (оскільки згідно до вимог земельного законодавства ОСОБА_4 не являється ні власником, ні користувачем земельної ділянки), яким саме чином порушені його інші права (щодо наявності підстав для визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна, в яких він не виступає стороною) суд вважає, що заявлений позов є безпідставним та недоведеним. А тому він не підлягає до задоволення.

Суд вважає, що позивач не пропустив строки звернення до суду, оскільки він вважав, що ОСОБА_6 все ж передасть йому частину земельної ділянки після погашення нею кредиту, як про це зазначила в розписці. Тому, вже після продажу нею майна в 2013 році він звернувся до суду з даним позовом.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки; визнання частково недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку; визнання права власності на частину земельної ділянки - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд Рівненської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Красовський О.О.