Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

ОстапчукаД.О., Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на частку будівельних матеріалів

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду Хмельницької області від 03 березня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності на Ѕ частку будівельних матеріалів, використаних для будівництва житлового будинку АДРЕСА_1.

Зазначала, що вони із відповідачем проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу із 1989 року, в зареєстрованому шлюбі перебували із 24 березня 1999 року по 05 грудня 2013 року. Рішенням Копистинської сільської ради від 29 квітня 1992 року ОСОБА_4 було виділено земельну ділянку під індивідуальне будівництво площею 0, 25 га, у зв'язку з чим вони почали будівництво спірного будинку за спільні кошти та спільною працею. Будинок прийнято в експлуатацію 28 жовтня 2004 року, право власності на нього у встановленому законом порядку не зареєстроване.

Посилаючись на те, що будинок АДРЕСА_1 є їх із відповідачем спільною власністю, ОСОБА_3 просила задовольнити позов.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 жовтня 2014 року у позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 03 березня 2015 року виключено із мотивувальної частини рішення суду першої інстанції абзаци: 19, в якому зазначено: «Судом достовірно установлено, що з грудня 1990 року позивач ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживали однією сім'єю, мали спільний бюджет, своєю працею та коштами будували будинок по АДРЕСА_1, що підтверджується сукупністю зібраних по справі доказів»; 33, в якому зазначено: «Судом достовірно установлено, що правовідносини між сторонами виникли з 1991 року і фактично будівництво будинку тривало до 2004 року»; 45, в якому зазначено: «За час спільного проживання сторонами за спільні кошти та спільною працею, та перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з 24 березня 1999 року по 05 грудня 2013 року збудовано житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1». В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, рішення апеляційного суду та передати справу на новий розгляд.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши викладені у касаційній скарзі доводи та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

За ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

У справі встановлено, що рішенням Копистинської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області від 29 квітня 1992 року № 2-а ОСОБА_4 було виділено земельну ділянку під індивідуальне будівництво площею 0, 25 га.

Рішенням виконавчого комітету Копистинської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області від 28 жовтня 2004 року № 55 збудований на цій земельній ділянці по АДРЕСА_1 будинок прийнято в експлуатацію.

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі із 24 березня 1999 року по 05 грудня 2013 року.

Таким чином, будівництво спірного будинку розпочалося до укладення між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 шлюбу, продовжилося і завершилося після реєстрації шлюбних відносин, а тому для вирішення заявленого позивачем питання про його поділ як об'єкта спільної сумісної власності суд мав встановлювати як обставини, передбачені ст. 17 Закону України «Про власність», так і факти за ст. 60 СК України.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від

22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 1 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно було встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю (висновки Верховного Суду, викладені у постановах № 6-135цс13 від 25 грудня 2013 року, № 6-211цс14 від 11 березня 2015 року).

Відповідно до статті60 СКУкраїни майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В силу статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Стаття 331 ЦК України в редакції на момент прийняття спірного будинку в експлуатацію встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об'єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-388цс15 від 18 листопада 2015 року).

Суд першої інстанції на підставі повного і всебічного розгляду матеріалів справи із належною оцінкою здобутих доказів встановив обставини спільної участі сторін у створенні нерухомого майна - будинку до укладення шлюбу, однак на підставі встановленого дійшов висновку про те, що такі обставини дають підстави для поділу спільного майна між сторонами, проте не шляхом визнання права власності на частку будівельних матеріалів, як заявлено позивачем, оскільки будинок завершений будівництвом.

Обставини спільного проживання сторін і спільності праці у будівництві нерухомості входять до предмета доказування у справі, що свідчить про безпідставність виключення апеляційним судом встановлених судом першої інстанції обставин, щодо яких у сторін виник спір, не навівши доводів на спростування встановлених судом першої інстанції обставин.

З цих підстав рішення апеляційного суду скасовується відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Не можна визнати обґрунтованим й рішення суду першої інстанції.

Суд першої інстанції мотивував відмову у позові тим, що поділ майна між колишнім подружжям у заявлений спосіб шляхом визнання права власності на частку будівельних матеріалів є неможливим, оскільки будинок завершений будівництвом.

Разом з тим, суд не вказав правову підставу таких висновків.

Норми ст. 124 Конституції України та ч. 1 ст. 3 ЦПК наділяють позивача правом на позов а не обов'язком, на суд покладається лише обов'язок встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача та чи підлягають вони захисту в обраний ним спосіб.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не вказав, яка норма закону визначає, що за встановлених у справі обставин завершення будівництва спільного будинку та відсутність його державної реєстрації вимоги про поділ спільного майна подружжя заявлені не в той спосіб, яким право позивача на частку у цьому майні забезпечується.

З урахуванням викладеного, ухвалені у справі судові рішення скасовуються із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції на підставі ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргуОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду Хмельницької області від 03 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

Т.П. Дербенцева

Д.О.Остапчук

В.О. Савченко