АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2015 року м. Київ

колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ

Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого Болотова Є.В.,

суддів: Білич І.М., Поліщук Н.В.,

при секретарі Прохоровій В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Апекс-Банк» про визнання договору іпотеки недійсним,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 грудня 2014 року,

встановила:

У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернувся із названим позовом до суду.

Позовні вимоги мотивував тим, що укладений 28 березня 2012 року між ним та відповідачем договір іпотеки не відповідає вимогам закону, зокрема ст. ст. 16, 203 ЦК України та ст. 11 Закону України «Про іпотеку».

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 грудня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 вимоги апеляційної скарги підтримав.

Представник ПАТ «Апекс-Банк»проти апеляційної скарги заперечила.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний договір іпотеки укладений з дотриманням вимог цивільного законодавства.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду не можна.

З матеріалів справи вбачається, що 22 березня 2012 року між ПАТ «Апекс-Банк» та ТОВ «Лотуре-Агро» укладено кредитний договір № ЮКЛ/220312/1.

Відповідно до умов договору банк надав позичальнику кредит у розмірі 30 000 000грн. зі сплатою 23 % річних строком до 20 березня 2013 року (а.с. 36-39).

28 березня 2012 року між банком та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір.

Предметом договору є: квартира АДРЕСА_1 (а.с. 7-10).

Заставна вартість предмета іпотеки становить 14 253 623 грн. і підтверджується звітом про незалежну оцінку ринкової вартості квартири станом на 20.03.2012 року.

Додатковими угодами до кредитного договору та договору іпотеки сторони визначили, що позичальник зобов'язаний повернути кредит у розмірі 45 000 000 грн. у строк до 03 березня 2014 року, зі сплатою відсотків з 01.06.2012 року у розмірі - 23% або 24%, а з 05.03.2013 року - 25% або 26% річних в залежності від виконання умов договору (а.с. 11, 40-64).

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 просив суд у зв'язку з невідповідністю умов договору вимогам закону, визнати недійсним спірний договір іпотеки, посилаючись при цьому на положення ст.ст. 16, 203 ЦК України та статті 11 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотека.

Проте в п. 1.10 договору іпотеки від 28.03.2012 року, укладеного між ПАТ «Апекс-Банк» та ОСОБА_1, сторони погодили умови, що якщо сум, отриманих в результаті звернення стягнення на предмет іпотеки недостатньо для задоволення забезпечених цим договором вимог іпотекодержателя, іпотекодавець несе відповідальність всім своїм майном.

Аналогічні умови містяться в п. 3.1.9. договору іпотеки від 28.03.2012 року.

Колегія суддів вважає, що такі умови договору не відповідають вимогам ч. 1 ст. 11 Закону України «Про іпотеку».

Протилежний висновок суду першої інстанції з цього приводу є помилковим.

Статтею 217 ЦК України передбачена можливість, за наявності підстав, визнання недійсними окремих частин правочину.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно зі статтею 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину.

В судовому засіданні представники сторін не заперечували проти того, що договір іпотеки був би укладений і без включення в нього п. 1.10. та п. 3.1.9.

Частково скасовуючи рішення суду першої інстанції, та задовольняючи позов в цій частині, колегія суддів виходить з того, що п. 1.10 та п. 3.1.9 договору іпотеки від 28.03.2012 року, укладеного між сторонами, є недійсними на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України як такі, що суперечать ст. 11 Закону України «Про іпотеку».

Колегія суддів оцінює критично посилання представника ОСОБА_1 на те, що у договорі іпотеки нечітко визначено основне зобов'язання та критерії, які б дозволяли встановити розмір вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов'язання, що є підставою для визнання його недійсним.

Так, частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей207, 640 ЦК України та уклали договір іпотеки, в якому передбачили умови підвищення процентної ставки, то вони мають виконуватись, а момент досягнення домовленості вважається таким, що настав.

Відмовляючи в задоволенні позову в цій частині, суд першої інстанції правильно виходив з того, що при укладенні договору ОСОБА_1 був ознайомлений з його умовами, не заперечував проти них, всі істотні умови були викладені у тексті кредитного договору та договору іпотеки, на сторінці кожного з яких ним поставлено підпис.

Крім того, суд першої інстанції вірно вважав, що опис предмету іпотеки складено у відповідності до положень Закону України «Про іпотеку».

Доводи апеляційної скарги вищезазначених висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. 303, п. 1 ч. 1 ст. 307, п. 2 ч. 1 ст. 307 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 грудня 2014 року в частині відмови в задоволенні позову про визнання недійсними п. 1.10. та п. 3.1.9. договору іпотеки від 28.03.2012 року, укладеного між ПАТ «Апекс-Банк» та ОСОБА_1 скасувати.

В цій частині ухвалити нове рішення.

Визнати недійсними п. 1.10 та п. 3.1.9 договору іпотеки від 28.03.2012 року, укладеного між ПАТ «Апекс-Банк» та ОСОБА_1.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Болотов Є.В.

Судді: Білич І.М.

Поліщук Н.В.