У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіПозігуна М.І.
суддів:Зінченко С.П., Харечко Л.К.
при секретарі:Козлачковій Ю.В.
за участю:апелянта ОСОБА_5 та її представника - ОСОБА_6, представника позивача ОСОБА_7 - ОСОБА_8, законного представника відповідача ОСОБА_9-ОСОБА_10, ОСОБА_11, який діє за за дорученням законного представника відповідача ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 30 січня 2015 року у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 до ОСОБА_9, ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв Артем Анатолійович, про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 30 січня 2015 року і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог фізичній особі - підприємцю ОСОБА_7 відмовити.

Оскаржуваним рішенням суду позовні вимоги фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_9 та ОСОБА_5 на користь позивача заборгованість в сумі по 2 572 403 грн. 90 коп. з кожної - у межах вартості майна, одержаного у спадщину; в іншій частині позовних вимог відмовлено; стягнуто з відповідачів на користь позивача по 1827 грн. з кожного у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Незаконність рішення суду апелянт обгрунтовує невідповідністю висновків суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог фактичним обставинам справи, оскільки в матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази щодо наявності договірних правовідносин між позивачем та спадкодавцем, а відповідно відсутні і докази щодо заборгованості за поставлену продукцію. Апелянт заперечує факт укладення договору поставки від 12.03.2012 року і вважає, що даний договір та договір поруки фактично були виготовлені набагато пізніше, а саме вже після смерті ОСОБА_13 в 2014 році. ОСОБА_5 вказує, що всі без виключення видаткові накладні підписані зі сторони одержувача не її донькою, а іншою особою - ОСОБА_14, яка, можливо, і отримувала товар, але не в інтересах ОСОБА_13, а у своїх власних, оскільки відповідних повноважень на отримання товару не мала. За доводами апелянта, судом не надано відповідної оцінки та не вказано мотивів неприйняття такого доказу як довіреності від імені ОСОБА_7 на ім'я ОСОБА_13, який спростовує наявність договору поставки. Також ОСОБА_5 посилається, що відповідно до умов договору поставки ФОП ОСОБА_13 не надавала згоди укласти в забезпечення виконання зобов'язання по ньому договір поруки з ОСОБА_10, сам договір поруки також не містить підпису ФОП ОСОБА_13, в зв'язку з чим дані обставини викликають сумніви в дійсності даного договору. Крім того, апелянт вказує, що судом було порушено норми процесуального права, оскільки суд відмовив в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду Дарницькми районним судом м.Києва позову ОСОБА_10 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання майна спільно набутим, визнання права власності на 1/2 частину спільного майна, в разі задоволення якого ОСОБА_10 буде вважатись спадкоємцем першої черги і буде нести відповідальність зі сплати боргів. За доводами апелянта, судом не встановлено, чи є в наявності спадкове майно і яке саме майно вже успадковане, вартість спадкового майна.

Заслухавши доповідача, учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд приходить до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 12 березня 2012 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 (постачальник) та ОСОБА_13 (покупець) було укладено договір поставки, згідно умов якого постачальник зобов'язувався передавати у власність (поставляти) взуття в строки та на умовах, передбачених даним договором, а покупець зобов'язувався в термін та на умовах, передбачених цим договором, приймати такий товар та оплачувати його вартість.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_13 померла. Спадкоємцями після смерті ОСОБА_13 є її донька ОСОБА_9 та мати ОСОБА_5, які звернулися до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини. Також з заявою про прийняття спадщини звернувся колишній чоловік померлої - ОСОБА_10

Згідно листа приватного нотаріуса Завалієва А.А. від 04 вересня 2014 року видача свідоцтва про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_1 (вартість якої згідно звіту про оцінку майна становить 2 898 000 грн. - а.с.123-132 т.2) була відкладена за заявою заінтересованої особи ОСОБА_10 (а.с.173 т.2).

24 червня 2014 року ОСОБА_9 видані свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частки спадщини, а саме: 1) нежилого приміщення - приміщення магазину непродовольчих товарів з літери „1-1"по літеру „1-6", загальною площею 103,4 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_2; вартість спадкового майна складає 979 871 грн., а частини, на яку видано свідоцтво - 489 935 грн. (а.с.73 т.2); 2) нежилого приміщення - приміщення магазину непродовольчих товарів літерою „1-5" загальною площею 90,8 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_3; вартість спадкового майна складає 958 094 грн., а частини, на яку видано свідоцтво, - 479 047 грн. (а.с.75 т.2); 2) нежилого приміщення - приміщення магазину непродовольчих товарів з літери „1-1" по літ. „1-3", загальною площею 73,4 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_4; вартість спадкового майна складає 735 812 грн., а частини, на яку видано свідоцтво - 367 906 грн. (а.с.77 т.2).

08 липня 2014 року на інші 1/2 вищезазначеного спадкового майна видано свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_5 (а.с.104, 106, 108 т.2).

Загальна сума, на яку нотаріусом видано свідоцтва про право на спадщину після померлої ОСОБА_13, становить 2 673 777 грн. (по 1 336 888 грн. ОСОБА_9 та ОСОБА_5).

Відповідно до положень частин 1, 2 ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов'язанні повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

12 червня 2014 року (в межах 6 місячного строку з дня смерті боржника) ФОП ОСОБА_7 було направлено приватному нотаріусу Чернігівського міського нотаріального округу Завалієву А.А. вимогу (претензію) про заборгованість спадкодавця ОСОБА_13 у розмірі 5 149 799 грн. з клопотанням про доведення до відома спадкоємців, які прийняли спадщину, про наявність боргу померлого та необхідність його відшкодувати.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщини.

Враховуючи, що спадкоємцями після смерті ОСОБА_13 є ОСОБА_9 та ОСОБА_5, то до них відповідно перейшли зобов'язання спадкодавця перед кредитором, але в межах вартості спадкового майна.

Звертаючись до суду з позовом, ФОП ОСОБА_7 просив стягнути з ОСОБА_9 та ОСОБА_5, як спадкоємців ОСОБА_13, заборгованість, яка виникла у спадкодавця перед ним за поставлений товар згідно договору поставки від 12.03.2012 року на суму 5 149 799 грн.

ОСОБА_5 заперечувала як сам факт укладення такого договору, так і факт поставки товару її доньці на загальну суму 8 127 030 грн.

Законний представник неповнолітнього спадкоємця ОСОБА_9- її батько ОСОБА_10 визнавав факт наявності договірних правовідносин спадкодавця з позивачем та наявність боргових зобов'язань за поставлений товар.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із достатності належних і допустимих доказів наявності договірних правовідносин між позивачем і ФОП ОСОБА_13 та заборгованості спадкодавця з оплати поставленого згідно договору товару в сумі 5 144 807 грн. 85 коп., а оскільки ОСОБА_5 і ОСОБА_9 є спадкоємцями померлої ОСОБА_13, то зазначені кошти повинні бути стягнуті із спадкоємців на користь позивача у межах вартості майна, одержаного у спадщину, відповідно до їх розміру частки у спадщині.

Такий висновок суду грунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам закону.

Так, в обґрунтування наявності договірних правовідносин між позивачем та спадкодавцем, а також наявності заборгованості за поставлений товар суд послався на наявність договору поставки від 12 березня 2012 року, укладеного між ФОП ОСОБА_7 (постачальником) та ФОП ОСОБА_13 (покупцем), який в установленому прядку не визнаний недійсним; покази свідків ОСОБА_14, ОСОБА_15, допитаних в якості свідків ОСОБА_7, ОСОБА_10, наявні в матеріалах справи копії оглянутих судом видаткових накладних, накладною на повернення товару на суму 708 040 грн., виписками по рахунках ОСОБА_7 в ПАТ „Фідобанк" НОМЕР_3 (даний рахунок зазначено і в договорі поставки товару від 12.03.2012 року) та НОМЕР_4, на які в період з 25 вересня по 29 жовтня 2013 року від ОСОБА_13 надійшло 2274182 грн. 15 коп.

Судом зазначеним доказам дано оцінку з дотримання положень ст. 212 ЦПК України і така оцінка наявним в матеріалах справи доказам узгоджується з вимогами закону.

Так, відповідно до положень ст. 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину.

В обґрунтування правомірності договору поставки від 12 березня 2012 року суд послався також і на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 6 листопада 2014 року, яким задоволено позов ФОП ОСОБА_7 до ОСОБА_10 про стягнення грошових коштів; стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість в розмірі 50 000 грн.; у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_10 до ФОП ОСОБА_7 про визнання недійсним договорів поставки та поруки відмовлено. В ході розгляду вказаної справи встановлено відсутність підстав для визнання договору поставки від 12.03.2012 року, укладеного між ФОП ОСОБА_7 та ФОП ОСОБА_13, недійсним. Враховуючи дійсність договору поставки, не знайдено підстав і для визнання недійсним договору поруки від 12 березня 2012 року, укладеного між ФОП ОСОБА_7 та ОСОБА_10 Посилання суду на зазначене рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 6 листопада 2012 року, яке станом на 30 січня 2015 року не набрало законної сили, не призвело до неправильного вирішення спору, оскільки ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 20 березня 2015 року за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_5 рішення Деснянського районного суду від 6 листопада 2014 року залишено без змін.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини

Таким чином, оскільки рішенням Деснянського районного суду від 6 листопада 2014 року, яке на час ухвалення колегією суддів судового рішення в даній справі, набрало законної сили, встановлено дійсність договору поставки від 12.03.2012 року, і відповідно зазначені обставини не підлягають доказуванню, а в даній справі ОСОБА_5 не заявлено вимоги про визнання недійсним договору поставки, то апеляційним судом з врахуванням підстав та предмета спору і було відмовлено в задоволенні клопотань про призначення у справі почеркознавчої, технічної, економічної експертиз.

З врахуванням викладеного, виходячи з заявлених вимог, а також тієї обставини, що позивач є фізичною особою-підприємцем, який працює по спрощеній системі оподаткування за видом діяльності - оптова торгівля одягом і взуттям, посилання апелянта в обґрунтування незаконності рішення суду на відсутність в матеріалах справи належних і допустимих доказів, які підтверджують ціну позову, передбачених Податковим кодексом України, Законом України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", Положенням про документальне забезпечення записів в бухгалтерському обліку, затвердженим наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 року, не спростовують висновку суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

При цьому апеляційний суд враховує, що сума доходу позивача, зазначена ним в документах податкової звітності, не є тотожним поняттям сумі товарообороту в процесі здійснення ним торгівельної діяльності.

Крім того, відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Матеріалами справи підтверджується фактичне виконання сторонами умов договору поставки. Так, відповідно до п.5.3 договору поставки, укладеного між ФОП ОСОБА_7 та ОСОБА_13 12 березня 2012 року, оплата (розрахунки) за поставлений товар здійснюється покупцем протягом 30 календарних днів з дня отримання відповідної партії товару шляхом перерахування відповідних сум на рахунок постачальника, або в іншому порядку за домовленістю сторін.

Довіреністю №б/н від 06 листопада 2012 року ОСОБА_7 уповноважив ОСОБА_13 здійснювати поповнення його рахунків НОМЕР_3, НОМЕР_4 в АТ „Ерсте Банк" (а.с.208 т.2). Видатковими накладними підтверджується відвантаження ФОП ОСОБА_7 та отримання продавцем ФОП ОСОБА_13 - ОСОБА_14 протягом 2012-2013 років взуття на загальну суму 8 127 030 грн. Згідно накладної №12.12.13БІ-16 від 12.12.2013 року було повернуто постачальнику товару на загальну суму 708040 грн. (а.с.48-61 т.1). Також ОСОБА_13 на рахунки ОСОБА_7 244, НОМЕР_4 було перераховано 2274182 грн.

Наявність такої довіреності жодним чином не спростовує наявності договору поставки, як вказувала ОСОБА_5 в своїй апеляційній скарзі, оскільки такий порядок розрахунків як перерахування відповідних сум за поставлений товар покупцем на рахунок постачальника було визначено в самому договорі поставки.

ОСОБА_14 згідно трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, від 10 березня 2011 року (а.с.244 т.2) працювала у ФОП ОСОБА_13 продавцем непродовольчих товарів і як працівник отримувала товар, який поставлявся одержувачу ФОП ОСОБА_13 згідно договору від 12.03.2012 року. Вказаний товар призначався для реалізації в мережі магазинів, що належали ФОП ОСОБА_13 Відповідно до положень ч. 4 ст. 24 КЗпП України трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Хоча ОСОБА_14 і було прийнято на посаду продавця, але фактичне виконання нею трудових обов'язків по прийому товару не суперечить вимогам трудового законодавства, в зв'язку з чим доводи апелянта про використання поставленого товара ОСОБА_14 в особистих цілях є безпідставним.

Визначена судом сума 5 144 807 грн. 85 коп. заборгованості ОСОБА_13 перед ФОП ОСОБА_7 не перевищує вартість майна, одержаного спадкоємцями ОСОБА_9 та ОСОБА_5 у спадщину.

Так, нотаріусом видані спадкоємцям свідоцтва про право на спадщину за законом на суму 2 673 776 грн. (по 1 336 888 грн. кожній). На час розгляду справи судом першої інстанції до спадкової маси також входила квартира АДРЕСА_1 ( видача свідоцтва про право на спадщину на яку була відкладена) вартість якої згідно звіту про оцінку майна становить 2 898 000 грн., а тому з врахуванням вартості даної квартири вартість спадкового майна перевищує суму боргу (2 673 776 грн. + 2 898 000 грн = 5 571 776 грн., що більше ніж 5 144 807 грн. 85 коп. Хоча рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 травня 2015 року і встановлено факт проживання ОСОБА_10 і ОСОБА_13 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 07.11.2007 року до 13.12.2013 року; визнано набуте і зареєстроване за ОСОБА_13 в період з 07.11.2007 року до 13.12.2013 року спільною сумісною власністю із ОСОБА_10 наступне майно: квартиру АДРЕСА_1 ; автомобіль „Фольцваген Кадди", 2002 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, автомобіль „Сузукі Вітара", 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2, 17742,76 євро, що станом на 09.02.2015 року становить 46823 грн. 43 коп.; визнано за ОСОБА_10 право власності на 1/2 частину вказаної квартири; на 1/2 частини автомобілів; на 1/2 частину грошових коштів, але дане рішення не набрало законної сили, а тому воно не може бути підставою для задоволення апеляційної скарги. Проте, навіть з врахуванням зазначеного рішення суду, до спадкової маси окрім 1/2 частина квартири в м. Києві входитимуть по 1/2 частині автомобілів та 1/2 частина грошових коштів, які належали спадкодавцеві в спільній сумісній власності. Отже, загальна вартість майна, одержаного спадкоємцями у спадщину, є більшою, ніж заборгованість спадкодавця перед кредитором.

З врахуванням викладеного, відмова судом першої інстанції в задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі до розгляду Дарницькми районним судом м. Києва позову ОСОБА_10 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання майна спільно набутим, визнання права власності на 1/2 частину спільного майна, не призвела до неправильного вирішення спору, оскільки результати розгляду вказаної справи не впливають на обсяг обов'язків відповідачів, враховуючи, що у разі встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_10 буде спадкоємцем 4 черги, в той час як ним вимоги про переведення до 1 черги спадкоємців або усунення відповідачів від спадкування не ставились.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують, а посилання апелянта на порушення судом норм процесуального права, за відсутності доказів, що такі порушення призвели до неправильного вирішення спору, також не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Балобіна Чернігова від 30 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: