У х в а л а

іменем україни

13 травня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.,

суддів: Кадєтової О.В., Мостової Г.І.,

Мазур Л.М., Наумчука М.І.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 31 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про виселення.

Під час розгляду справи позивач неодноразово уточнював позовні вимоги й остаточно просив виселити відповідачів із будинку АДРЕСА_1, посилаючись на те, що він є власником вказаного будинку на підставі договору купівлі-продажу від 8 вересня 2011 року, однак відповідачі відмовляються добровільно звільнити будинок, чим порушують його право власності.

Заочним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 31 липня 2014 року, позов ОСОБА_3 задоволено.

Виселено ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 із будинку АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 31 липня 2014 року скасувати й ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідають.

Ухвалюючи рішення та задовольняючі позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що відповідачі не є членами сім'ї позивача, який є власником спірного будинку й не надав згоди на вселення останніх, порядок користування жилим приміщенням між ними не визначався, а відтак - у відповідачів відсутні правові підстави для проживання у належному ОСОБА_3 будинку й вони підлягають виселенню.

Проте повністю погодитися з висновком судів не можна з таких підстав.

Судом установлено, що 8 вересня 2011 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1.

Згідно з довідкою Звенигородської сільської ради № 02-18/74 від

17 лютого 2014 року у вказаному будинку проживають та зареєстровані

ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_5

З рапорту дільничного інспектора Пустомитівського РВ ГУ МВС України у Львівській області від 12 липня 2013 року вбачається, що у

спірному будинку також проживають, але не зареєстровані ОСОБА_7 та

ОСОБА_8, яка є неповнолітньою донькою ОСОБА_5

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно з положенням ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі й шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Як убачається з матеріалів справи, власником спірного будинку АДРЕСА_1 є позивач ОСОБА_3, відповідачі не є членами його сім'ї.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_3 в обґрунтування вимог посилався, зокрема, на порушення свого права власності з боку відповідачів, що призводить до неможливості проживати в належному йому будинку.

Разом з тим, ОСОБА_6, заперечуючи проти позову, зазначала про те, що спірний будинок було продано ОСОБА_5 без її згоди та внаслідок обману останнього ОСОБА_9, яка в свою чергу відчужила вказану нерухомість ОСОБА_3, про що ні вона, ні члени її сім'ї не знали й продовжували мешкати в будинку, вважаючи себе законними власниками, крім того з ними проживає неповнолітня донька ОСОБА_5 - ОСОБА_8

Також, ОСОБА_6 вказувала на те, що звернулася до суду з позовом про визнання недійсними правочинів щодо відчуження спірного будинку.

Згідно із ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_3 убачається, що як на правову підставу вирішення спору позивач послалася на ст. ст. 386-391 ЦК України та ст. 150 ЖК України.

Проте, суд першої інстанції на порушення вимог ст. ст. 11, 212-215 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, доводів та заперечень сторін належним чином не перевірив, не встановив усіх дійсних обставин справи, що мають визначальне значення для правильного її вирішення, унаслідок чого в достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, яка підлягає застосуванню до них, при цьому, взагалі не з'ясував та не уточнив підстави заявлено ОСОБА_3 позову, з урахуванням його неодноразових уточнень, і на власний розсуд визначив підставу позову.

Крім того, суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що відповідач ОСОБА_8 є неповнолітньою й не вирішив питання про визначення її законного представника та залучення органу опіки і піклування.

Також судом першої інстанції не перевірено належним чином доводи ОСОБА_6 щодо її звернення до суду з позовом про визнання недійсними договорів купівлі-продажу спірного будинку.

Розглянувши справу у відсутність відповідачів, суд першої інстанції допустив суттєву неповноту у з'ясуванні дійсних обставин справи, чим порушив положення ч. 4 ст. 10 ЦПК України.

Апеляційний суд на зазначене уваги також не звернув, у порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги й не зазначив в ухвалі обставини, які спростовують такі доводи, та залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судами як першої, так і апеляційної інстанцій фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до неправильного вирішення спору.

За таких обставин, оскаржувані судові рішення, які не відповідають вимогам ст. ст. 213-214 ЦПК України, не можуть вважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до положень ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 31 липня 2014 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про виселення передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І. Мартинюк

Судді: О.В. Кадєтова

Л.М. Мазур

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук