Справа № 456/4158/14-ц
Провадження № 2/456/215/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" березня 2015 р. Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Яніва Н. М.

при секретарі - Сунак Н. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Стрию цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права спільної сумісної власності на квартиру, -

встановив:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом, в якому просять визнати їхнє право спільної сумісної власності на квартиру, що на АДРЕСА_1

В обґрунтування позовних вимог покликаються на те, що перебували у шлюбі за час якого за спільні сімейні кошти придбали вищевказану квартиру. Згідно договору купівлі-продажу покупцем спірної квартири вказано ОСОБА_2. 13.06.2002 року шлюб між ними було розірвано, проте спорів з приводу поділу майна подружжя у них не виникало. У 2007 році ОСОБА_1 дізналася про те, що 15.09.2004 року ОСОБА_2 без її згоди подарував їхню квартиру ОСОБА_4, яку в подальшому остання подарувала своєму синові ОСОБА_5, а той 25.09.2007 року продав її ОСОБА_3. Рішенням Стрийського міськрайонного суду від 15.06.2011 року, яке залишено без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій, визнано недійсним договір дарування спірної квартири, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, вирішено судом повернути у власність ОСОБА_2 дану квартиру, витребувавши її із володіння ОСОБА_3. Ухвалюючи дане рішення судами було встановлено, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, а відповідно, укладений без згоди ОСОБА_1 як співвласника, договір дарування є недійсним.

Їхнє право спільної сумісної власності не визнається відповідачем, який вважає себе добросовісним набувачем спірного помешкання, з приводу чого він звернувся з позовом до суду. Свій позов обґрунтовував, тим, що оскільки право власності зареєстровано на ОСОБА_2, а ОСОБА_1 ніколи не ставила вимогу про офіційну реєстрацію права власності, а тому єдиним власником квартири може вважатись лише ОСОБА_2. Відтак, вважають, що їхнє право сумісної власності підлягає захистові.

Позивач ОСОБА_2 та представники позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, з підстав, викладених у позовній заяві, просять позов задоволити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов заперечив, покликаючись на обставини, викладені у письмовому запереченні, долученому до матеріалів справи, зокрема вказав на звернення до суду неналежними позивачами до неналежного відповідача, обрання позивачами неналежного способу захисту свого права. Окрім цього, вважає, що спірна квартира ніколи не належала позивачам на праві спільної сумісної власності, така була особистою власністю ОСОБА_2, оскільки була придбана ним особисто, зареєстрована на його ім'я та, відповідно, на підставі рішення суду повернута у власність позивача. А також, звернув увагу на пропуск позивачкою ОСОБА_1 строків позовної давності звернення до суду. З наведених підстав просив в задоволенні позову відмовити.

Прокурор Стрийської міжрайонної прокуратури ОСОБА_6, яка діяла на захист інтересів відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні позов заперечила повністю, пославшись на те, що ОСОБА_3 не може бути відповідачем по вказаній справі, а тому просила в задоволенні позову слід відмовити.

Третя особа ОСОБА_4 проти заявленого позову заперечила, та будучи допитаною судом в якості свідка, в порядку ст. 57 ЦПК України, суду пояснила, що на момент коли ОСОБА_7 дарував їй спірну квартиру, вона була переконана, що це виключно його квартира. Це також стверджував брат ОСОБА_7, який вказував, що квартиру купила їхня мати. З 2004р по 2007р. цією квартирою ніхто не цікавився, допоки з-за кордону не повернулась ОСОБА_1.

Третя особа ОСОБА_5 незважаючи на неодноразові виклики в судове засідання не з"явився, про причини неявки суд не повідомив.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, суд вважає, що позов слід задоволити, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Власник порушеного права може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК і зокрема визнання права.

Частиною 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Згідно роз'яснень наданих у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" від 18.12.2009 року №14 обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники (ч.3 ст.61 ЦПК України), то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 15.06.2011 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 20.12.2011 року, ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 14.03.2013 року і ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.04.2013 року (у справі брали участь ті самі особи, що і у даній справі) встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.07.1972 року.

06.02.1997 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1.

За час перебування у шлюбі сім'я ОСОБА_2 постійно працювали та отримували відповідну платню, а відповідно встановлено, що спірна квартира є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

13.06.2002 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

15.09.2004 року ОСОБА_2 подарував ОСОБА_4 вказану квартиру, яку в подальшому остання на підставі договору дарування від 03.05.2007 року подарувала своєму синові ОСОБА_5, а той 25.09.2007 року згідно договору купівлі-продажу продав її ОСОБА_3.

Вищевказаним рішенням Стрийського міськрайонного суду від 15.06.2011 року визнано недійсним договір дарування спірної квартири від 15.09.2004 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 та ухвалено повернути у власність ОСОБА_2 квартиру, витребувавши її із володіння ОСОБА_3

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Аналогічна норма міститься в ст. 60 СК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Отже, вказаною нормою права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 58, 59 ЦПК України) і це є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України). При цьому судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Зі змісту положень ст. ст. 22, 25, 27-1 КЗпШС України, які діяли під час виникнення правовідносин, а також п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім"ю України", яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, про те, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно зясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України у п. 15 постанови № 20 від 22 грудня 1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 1998 року № 15) на пред'явлення позову про витребування належного громадянинові майна, інших вимог про захист приватної власності поширюється встановлений ст.50 Закону України "Про власність" і ст. 71 ЦК УРСР строк позовної давності, якщо інше не передбачено законом. У тих випадках, коли правовстановлюючі документи на майно, придбане кількома особами з метою створення спільної власності, оформлені на одного з них і всі вони користувалися цим майном, строк позовної давності для вимог про право на майно учасника спільної власності, не зазначеного у правовстановлюючому документі, обчислюється відповідно до ст. 76 ЦК УРСР з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися, що його право на це майно оспорюється, а не з часу оформлення угоди на придбання майна.

Зі змісту п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" №11 від 21.12.2007 року вбачається, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Окрім того, як беззаперечно встановлено в судових засіданнях, що з 2002 року позивач ОСОБА_8 перебувала на заробітках за кордоном, коли повернулась у 2007 році від колишнього чоловіка ОСОБА_2 їй стало відомо, що в 2004 році той подарував спірну квартиру ОСОБА_4, після чого вона відразу звернулась до суду за захистом своїх прав і з того часу тривають (різні) судові процеси.

Відтак, суд не вважає пропущеним позивачами строк звернення до суду.

Що стосується належності відповідача по вказаному спору, то згідно правової позиції, викладеної в коментарі до ст. 392 ЦК України (визнання права власності), відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 не визнає права спільної сумісної власності позивачів на спірну квартиру, звертається з позовами до суду про визнання за ним права власності на цю квартиру, таким чином висловлюючи власний інтерес до вказаного майна, а тому суд переконаний, що він є належним відповідачем по справі. Окрім того, позивачі ОСОБА_8 та ОСОБА_2 підтверджують факт того, що квартира є їхньою спільною сумісною власністю, жодного спору між ними з цього приводу немає, не можуть зареєструвати таке своє право в нотаріальному порядку, оскільки на квартиру накладено арешт (ухвалою суду про забезпечення позову) , а тому заявили вказаний позов до особи, яка їхнє право не визнає.

Враховуючи вище наведене, зокрема те, що відповідачем не представлено жодного доказу на підтвердження того, що спірна квартира була особистою власністю ОСОБА_2, реєстрація права власності на одного із подружжя не є підтвердження того, що майно не перебуває у спільній сумісній власності, самі позивачі стверджують спільну сумісну власність як подружжя, а відтак,

їхнє право підлягає захисту, а позов до задоволення.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а у разі якщо рішення було проголошено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 10-ти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: Н. М. Янів