У х в а л а

іменем україни

04 березня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів:Дем'яносова М.В.,Коротуна В.М.,
Парінової І.К., Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, в інтересах якої діє ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, в інтересах якого діє ОСОБА_9, третя особа - служба у справах дітей та сім'ї Таращанської районної державної адміністрації Київської області, про виселення, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Київської області від 20 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_6 про виселення.

В обґрунтування позовних вимог вказувало на те, що 21 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_6 укладено кредитний договір, відповідно до якого позивач зобов'язався надати відповідачці кредит в розмірі 12000,00 доларів США строком до 21 квітня 2028 року, а остання зобов'язувалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування ним, в строк та порядку, встановлених цим кредитним договором.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_6 укладено договір іпотеки від 21 квітня 2008 року, відповідно до якого остання надала в іпотеку нерухоме майно, а саме житловий будинок по АДРЕСА_1, який належить їй на праві власності.

Заочним рішенням Таращанського районного суду Київської області від 18 вересня 2013 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 21 квітня 2008 року у розмірі 33364,90 доларів США, яка дорівнює 266585,58 грн, звернено стягнення на житловий будинок АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок є підставою для виселення всіх його мешканців, позивач просив суд виселити відповідачів зі спірного будинку на підставі частини 1 статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України зі зняттям їх з реєстраційного обліку.

Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 17 червня 2014 року позов задоволено.

Виселено ОСОБА_6, ОСОБА_7, в інтересах якої діє ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, в інтересах якого діє ОСОБА_9, з предмету іпотеки - житлового будинку по АДРЕСА_1, та знято вказаних осіб з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 20 жовтня 2014 року скасовано рішення Таращанського районного суду Київської області від 17 червня 2014 року.

Ухвалено нове рішення, яким у позові відмовлено.

У касаційній скарзі заявник порушує питання про скасування рішення апеляційного суду Київської області від 20 жовтня 2014 року і залишення в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково на таких підставах.

Судами встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 21 квітня 2008 року уклали кредитний договір № К2Р6GА00000025, відповідно до якого банк зобов'язався надати останній кредит в розмірі 12000,00 доларів США строком до 21 квітня 2028 року, а остання зобов'язувалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування ним, в строк та порядку, встановлених цим кредитним договором.

На забезпечення виконання кредитних зобов'язань, 21 квітня 2008 року банк та ОСОБА_6 уклали договір іпотеки, відповідно до якого остання надала в іпотеку нерухоме майно, а саме житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, який належить їй на праві власності.

Судами також встановлено, що в порушення умов кредитного договору ОСОБА_6 допустила заборгованість, у зв'язку з чим заочним рішенням Таращанського районного суду Київської області у справі № 379/1150/13-ц від 18 вересня 2013 року ухвалено в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 21 квітня 2008 року у розмірі 33364,90 доларів США, яка дорівнює 266585,58 грн, звернути стягнення на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку» шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки із встановленням початкової ціни предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності під час проведення виконавчих дій.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що заочним рішенням Таращанського районного суду Київської області від 18 вересня 2013 року на спірний будинок, який є предметом іпотеки, звернуто стягнення, а тому відповідачі підлягають виселенню з указаного будинку на підставі, зокрема, частини 1 статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції й ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд виходив із того, що у матеріалах справи відсутні належні докази вручення відповідачам поштового відправлення банку із вимогою про звільнення житла, а тому банком не виконано вимоги частини 2 статті 40 Закону України «Про іпотеку» і в задоволенні позовних вимог про виселення відповідачів зі спірного будинку слід відмовити. Апеляційний суд дійшов висновку, що не підлягає задоволенню також вимога про зняття мешканців будинку з реєстраційного обліку.

Із висновками суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зняття відповідачів з реєстраційного обліку колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Таким чином, зняття з реєстрації місця проживання відповідачів може бути здійснено на підставі рішення суду про їх виселення, а тому висновок апеляційного суду про відмову в позові у цій частині є таким, що відповідає вимогам чинного законодавства.

Проте, з висновками суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про виселення відповідачів зі спірного будинку погодитись не можна.

Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції у вказаній частині не відповідає з огляду на наступне.

Порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки визначено розділом V Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон).

Згідно із частин 1, 3 статті 33 Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до частини 1 статті 36 Закону сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звертаючись до суду із даним позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалось на те, що відповідачі підлягають виселенню зі спірного будинку, зокрема, відповідно до положень статті 40 Закону та статті 109 ЖК України.

Згідно із частиною 1 статті 40 Закону звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

За положеннями частини 2 статті 40 Закону після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини 1 статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Згідно з частиною 3 статті 109 ЖК Української РСР звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

При цьому, положення частини 2 статті 40 Закону та частини 3 статті 109 ЖК Української РСР встановлюють право банку прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та обов'язок мешканців звільнити спірне приміщення на письмову вимогу, зокрема, іпотекодержателя, у випадку такого позасудового врегулювання.

Таким чином із положень статті 40 Закону та статті 109 ЖК Української РСР випливає, що всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги у тому разі, якщо іпотекодержатель прийняв рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. За таких обставин, якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Вимоги закону про направлення мешканцям письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення не стосується виселення мешканців на підставі рішення суду про зверненням стягнення на предмет іпотеки з одночасним виселенням мешканців, а стосується позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки.

Тому, висновок суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про виселення відповідачів зі спірного будинку суперечить вимогам закону.

Натомість, вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позовні вимоги в частині виселення відповідачів підлягають задоволенню на підставі частини 1 статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України, оскільки на спірний будинок, який є предметом іпотеки, звернуто стягнення, що є підставою для виселення всіх мешканців будинку.

До таких висновків в цій частині позовних вимог суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині.

Відповідно до статті 339 ЦПК України установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 339, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 20 жовтня 2014 року скасувати в частині позовних вимог про виселення відповідачів, а рішення Таращанського районного суду Київської області від 17 червня 2014 року в цій частині залишити в силі.

Рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови у позові про зняття з реєстраційного обліку залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді:М.В. Дем'яносов
В.М.Коротун
І.К. Парінова
С.П. Штелик