Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіБечка Є.М.,
суддів:Хромець Н.С., Острянського В.І.,
при секретарі:Мартиновій А.В.,
за участю:прокурора Сидоренко Ю.К.,представника позивача Саюк Л.П., третьої особи ОСОБА_6 та її представника ОСОБА_7

розглянувши цивільну справу за апеляційними скаргами Деснянської районної у місті Чернігові ради, ОСОБА_6 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 05 грудня 2014 року у справі за позовом Деснянської районної у місті Чернігові ради в інтересах неповнолітнього ОСОБА_9 до ОСОБА_10 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,

третя особа - ОСОБА_6,

в с т а н о в и в:

В жовтні 2014 року Деснянська районна у місті Чернігові рада звернулася до суду з позовом в інтересах неповнолітнього ОСОБА_9 до ОСОБА_10 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів у розмірі 1/4 частини всіх його доходів щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.

В обґрунтування позовних вимог Деснянська районна у місті Чернігові рада послалася на те, що після смерті матері дитини, розпорядженням голови Чернігівської районної державної адміністрації від 04 лютого 2011 року опікуном над ОСОБА_10 було призначено його бабусю - ОСОБА_6 (опіка встановлювалась у зв'язку зі смертю матері та перебуванням батька в місцях позбавлення волі). Проте, після звільнення з місць позбавлення волі ОСОБА_11 вихованням та матеріальним утриманням сина не займається, із заявою про повернення дитини не звертався.

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 05 грудня 2014 року позовні вимоги Деснянської районної у місті Чернігові ради задоволено частково, попереджено ОСОБА_10 про необхідність змінити ставлення до виховання неповнолітнього ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, і покладено контроль за виконанням ОСОБА_10 батьківських обов'язків на Деснянську районну у м.Чернігові раду, стягнуто з ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м.Чернігова, на користь ОСОБА_6 аліменти на утримання підопічного онука - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 22 жовтня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття. В задоволенні вимог про позбавлення батьківських прав ОСОБА_10 по відношенню до ОСОБА_9 відмовлено.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржили Деснянська районна у місті Чернігові рада та ОСОБА_6

Апелянт Деснянська районна у місті Чернігові рада просила рішення суду змінити, позбавити батьківських прав ОСОБА_10 по відношенню до неповнолітнього ОСОБА_9, в іншій частині рішення суду щодо стягнення аліментів - залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом не повністю досліджені обставини справи. Так, ОСОБА_10 не займається вихованням та матеріальним забезпеченням дитини, ще з 2001 року дитина проживає разом з бабусею ОСОБА_6, так як батьки дитини не виконували в повному обсязі обов'язки по вихованню сина, часто залишали його самого в помешканні, голодним, батьки не мали постійного заробітку та вживали наркотичні речовини, в 2 роки дитина майже не розмовляла, поводилась відсторонено могла гарчати та кусатись, оскільки її єдиною іграшкою була собака, на яку залишали батьки дитину.

Після смерті матері дитини, ОСОБА_10 повністю переклав свої батьківські обов'язки на бабусю, а сам фактично самоусунувся від обов'язку батьківського піклування щодо сина. До школи дитину готувала та віддавала за місцем свого проживання бабуся, батько ж участі у підготовці до школи не брав, а навпаки, переховував свідоцтво про народження дитини, без якого неможливо зарахування дитини до школи.

Лише з 2011 року ОСОБА_6 стала офіційно опікуном над ОСОБА_10, повністю займається вихованням дитини.

ОСОБА_10 був звільнений з місць позбавлення волі в липні 2014 року, але вихованням та матеріальним утриманням сина не займається, із заявою про повернення дитини не звертався. Декілька разів служба у справах дітей намагалася його розшукати, проте ОСОБА_10 так і не з'явився. Рішенням виконавчого комітету Деснянської районної у м.Чернігові ради від 22 вересня 2014 року затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_10 по відношенню до сина ОСОБА_9, проте судом не було звернуто увагу на даний висновок взагалі.

Апелянт зазначає, що суд прийшов до невірного висновку стосовно намагання ОСОБА_10 спілкуватися з сином по телефону, адже з моменту звільнення останній зателефонував сину лише 2 рази, також ОСОБА_10 приїздив до сина лише один раз та не запрошував його до себе.

Апелянт звертає увагу, що суд взявши до уваги важке моральне та матеріальне становище батька, не взяв до уваги матеріального становища ОСОБА_6, не врахував думку дитини, яка хоче залишитися у бабусі, адже дитина втрачає статус дитини, позбавленої батьківського піклуванні, і як результат не може перебувати під піклуванням бабусі, втрачає право на виплати та пільги, які надає держава на дитину, яка залишилась без батьківського піклування.

Апелянт ОСОБА_6, посилаючись на незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції хоча і встановлений факт ухилення ОСОБА_10 від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, проте лише попереджено останнього про необхідність змінити ставлення до виховання ОСОБА_9

Апелянт зазначає, що відповідач після звільнення з місць позбавлення волі за п'ять місяців відвідав дитину лише один раз, при цьому він приїхав з ріелтором ОСОБА_12, з цього можливо зробити висновки, що відповідач бажає продати квартиру, в якій прописаний його син. Крім того, відповідач двічі дзвонив дитині та просив передати слухавку ОСОБА_6 навіть не поспілкувавшись з сином.

Апелянт звертає увагу, що суд першої інстанції помилився із висновком про винятковість даного випадку, про яку зазначено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2001 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», а саме: лише у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Посилаючись на Конвенцію про права дитини, суд першої інстанції не виходив з інтересів дитини виносячи рішення про відмову у позбавленні батьківських прав ОСОБА_10, суд не врахував факту відсутності зв'язку між дитиною та батьком протягом багатьох років, так само як і ним же встановленого факту ухилення ОСОБА_10 від виконання батьківських обов'язків та відсутності піклування про дитину.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.16 постанови Пленуму Верховного суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що батьками ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, є ОСОБА_10 та ОСОБА_13 (а.с. 4).

ОСОБА_13 померла ІНФОРМАЦІЯ_10, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 29 липня 2005 року (а.с. 5).

Вироком Деснянського районного суду м.Чернігова від 02 лютого 2011 року ОСОБА_9 було визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених частиною ч.3 ст.185, ч.1 ст.304, ст.395 КК України і засуджено до позбавлення волі на строк 4 роки (а.с.8-14).

У зв'язку з цим, рішенням виконкому Деснянської районної у м.Чернігові ради від 20 грудня 2010 року №349 ОСОБА_9 надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування (а.с.7).

Розпорядженням Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області №57 від 04 лютого 2011 року, над малолітнім ОСОБА_9, встановлено опіку та призначено ОСОБА_6 опікуном (а.с.15).

В липні 2014 року ОСОБА_10 повернувся з місць позбавлення волі (а.с.37), проте до Деснянської районної у м.Чернігові із заявою про повернення дитини не звертався. Він рідко з'являється за місцем свого проживання, не займається вихованням дитини, не здійснює її утримання.

Згідно висновку про доцільність позбавлення батьківських прав, затвердженого рішенням виконкому Деснянської районної у м.Чернігові ради 22 вересня 2014 року №170, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_10 по відношенню до неповнолітнього сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.17).

Згідно довідки КП «ЖЕК-13» від 28 жовтня 2014 року №3039 ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований в АДРЕСА_1, разом з ним зареєстровані брат - ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_4 та син - ОСОБА_9, 1999 року народження (а.с.36).

Відповідно інформації заступника директора Слабинської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів від 27 жовтня 2014 №53 ОСОБА_9, учень 10 класу, навчається в Слабинській ЗОШ І-ІІІ ст. з 5-го класу. Вихованням та матеріальним утриманням ОСОБА_9 займається його опікун - бабуся, ОСОБА_6, вона цікавиться успіхами дитини у навчально-виховному процесі, відвідує батьківські збори, тримає постійний зв'язок з класним керівником. Також в інформаційному листі зазначається, що батько ОСОБА_16, ОСОБА_10, за час навчання сина в Слабинській ЗОШ І-ІІІ ст. до школи не з'являвся, успіхами дитини у навчанні не цікавився.

Відповідно до листа-клопотання Жеведської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області від 04 грудня 2014 року №199, навчанням і вихованням ОСОБА_9 весь час займається тільки бабуся ОСОБА_6 Батько дитини жодного разу за чотири роки навчання сина у Жеведській школі не приходив, успіхами своєї дитини не цікавився (а.с.51).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог стосовно стягнення аліментів, суд першої інстанції виходив зі ст.180, 182, 191 СК України та врахувавши те, що відповідач ухиляється від матеріального утримання сина, з нього на користь ОСОБА_6, як опікуна дитини, стягнув аліменти в розмірі 1/4 частини заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття.

Даний висновок зроблений на підставі закону, в цій частині не оскаржуються, а тому не є предметом перевірки суду апеляційної інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав ОСОБА_10, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків по вихованню своєї дитини, проте поведінка відповідача та його ставлення до дитини носять такий характер, що не можуть стати підставою для позбавлення його батьківських прав.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

З заперечень ОСОБА_10 вбачається, що останній перебуваючи в місцях позбавлення волі постійно цікавився життям сина, його здоров'ям, навчанням, успіхами.

В своєму рішенні суд першої інстанції також зазначив, що після звільнення з місць позбавлення волі ОСОБА_10 вибув за адресою АДРЕСА_1. Протягом тривалого часу постійно робив спроби працевлаштуватись, проте отримував від працедавців відмови у зв'язку з перебуванням в минулому у місцях позбавлення волі. У зв'язку з відсутністю роботи та коштів на утримання себе, не кажучи про дитину, він не мав матеріальної можливості частіше спілкуватися з сином, який проживає в с.Жеведь Чернігівського району Чернігівської області. В даний час він має роботу та отримує заробітну плату. Також має намір подарувати ОСОБА_9 частину квартири.

Згідно зі ст.10 ч.3, ст.60 ч.1 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідачем не було надано суду жодного доказу на підтвердження своїх заперечень та пояснень. ОСОБА_10 не підтверджено навіть намагання спілкуватися з сином.

Копія особового рахунку на квартиру АДРЕСА_1, яку надав як доказ ОСОБА_10, не підтверджує його наміру подарувати квартиру синові. Крім того, відповідач жодного разу не звернувся до служби у справах дітей з наміром повернути дитину собі.

Не надано відповідачем належних доказів і щодо утримання сина, він визнає, що матеріальної допомоги на сина не надавав з 2001 року.

Відповідач в судовому засіданні не довів, що він не мав можливості дбати про сина, спілкуватись з ним та брати посильну участь у його вихованні з об'єктивних причин, а отже він не в повній мірі виконував свої батьківські обв'язки відносно свого сина.

Про відсутність участі відповідача у житті та вихованні сина підтвердив у судовому засіданні і сам неповнолітній ОСОБА_9

Згідно висновку, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_10

Частинами 5, 6 ст.19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Місцевий суд зазначив в своєму рішенні про висновки органу опіки та піклування, проте не надав належну оцінку даним висновкам.

До висновку про необхідність позбавлення батьківських прав ОСОБА_10 прийшла і прокуратура м.Чернігова та в своїх письмових поясненнях зазначила, що висновки Деснянського районного суду м.Чернігова в даній справі не відповідають обставинам справи, ОСОБА_10 необхідно позбавити батьківських прав відносно неповнолітнього ОСОБА_9, адже ОСОБА_6 піклується дитиною з 2001 року, оскільки батьки не належним чином виконували свої батьківські обов'язки, забезпечує дитині належний фізичний та духовний розвиток без участі батька, даний факт також в суді першої інстанції підтвердив сам відповідач. ОСОБА_10 не цікавиться життям дитини та її здоров'ям, приїжджав лише один раз, до себе не запрошував. Крім того, у залі судового засідання ОСОБА_9 повідомив, що з батьком проживати він не хоче, прагне продовжувати жити з бабусею, яка створила йому гідні умови для розвитку. Прокуратура м.Чернігова звертає увагу, що оскаржуваним рішенням суд позбавляє дитину статусу такої, що позбавлена батьківського піклування, а так і права на отримання державних виплат та пільг, фактично ОСОБА_6 продовжуватиме самостійно утримувати дитину, однак вже без державної допомоги.

Місцевий суд прийшов до вірного висновку про те, що ОСОБА_10 ухиляється від виконання батьківських обов'язків по вихованню своєї дитини, та встановивши даний факт, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову, посилаючись на те, що ОСОБА_10 просто не має фінансової можливості відвідувати дитину в с.Жеведь, на даний час працевлаштувався, періодично спілкується з сином.

Висновок місцевого суду зроблений з порушенням вимог ст.164 ч.1 п.2 СК України, оскільки наведені судом обставини не вказують на виконання відповідачем своїх обов'язків по вихованню сина, не ґрунтуються на доказах.

Згідно ст.150 СК України та ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний і моральний розвиток, навчання, створюючи належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Статтею 59 Закону України «Про освіту» та ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, які дії належить вчиняти батькам для розвитку дитини як особистості. Зокрема, встановлено, що батьки зобов'язані виховувати у дітей працелюбність, почуття доброти, милосердя, шанобливе ставлення до старших, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів.

Відповідно до положень ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

У відповідності до ст.164 ч.1 п.2 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Аналіз фактичних обставин справи та вимог діючого законодавства вказує на обґрунтованість позовних вимог Деснянської районної у м.Чернігові ради, оскільки у судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_10 ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню сина.

Відповідно до положень Конвенції про права дитини позбавлення батьківських прав є дійсно крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. Разом з тим це насамперед є способом захисту прав та інтересів дитини, а тому при вирішенні цього питання перш за все необхідно виходити саме з інтересів дитини, з'ясувати та оцінити який позитивний чи негативний наслідок для дитини матиме таке рішення.

З матеріалів справи вбачається, що тривале, байдуже ставлення відповідача до фізичного та духовного виховання свого сина, відсутність спілкування з ними призвело до того, що син сам не бажає жити з батьком.

Навіть надання матеріальної допомоги на утримання дитини є лише однією із складової виконання батьківського обов'язку, і ніяким чином не може замінити участь батька у вихованні дитини, живому спілкуванні з нею, духовному та фізичному її розвитку, підготовці дитини до самостійного життя.

ОСОБА_10 нічим не довів бажання виховувати свою дитину та спілкуватися з нею.

З моменту прийняття рішення Деснянським районним судом м.Чернігова, тобто з 05 грудня 2014 року, ОСОБА_10 жодного разу не намагався побачитися з сином, налагодити з ним стосунки, спілкуватися та приймати участь у його вихованні.

Крім того, у разі зміни поведінки особи, позбавленої батьківських прав, та обставин, що були підставою для позбавлення батьківських прав, ст.169 СК України передбачено можливість їх поновлення.

За таких обставин застосування до відповідача такого превентивного заходу як попередження є недоцільним, а тому, враховуючи обставини справи та досліджені в судовому засіданні докази у їх сукупності, колегія суддів апеляційного суду вважає, що позбавлення ОСОБА_10 батьківських прав відносно неповнолітнього ОСОБА_9 у зв'язку з тривалою відсутністю будь-якої його участі у вихованні сина, буде відповідати інтересам саме дитини.

Виходячи з викладеного, доводи апеляційних скарг дають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, оскаржуване рішення відповідно до ст.309 ЦПК України, підлягає скасуванню в частині відмови у позбавленні батьківських прав ОСОБА_10 по відношенню до неповнолітнього сина - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Крім того, у відповідності до ст.88 ЦПК України підлягають стягненню судові витрати з ОСОБА_10 в дохід держави 121 грн. 80 коп. та на користь ОСОБА_6 121 грн. 80 коп. за подання апеляційних скарг Деснянською районною у м.Чернігові ради та ОСОБА_6

Керуючись ст.ст.88, 303, 307, 309 ч.1, п.3,4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

В И Р І Ш И В:

Апеляційні скарги Деснянської районної у місті Чернігові ради, ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 05 грудня 2014 року - скасувати в частині відмови у позбавленні батьківських прав ОСОБА_10 по відношенню до неповнолітнього сина - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Позовні вимоги про позбавлення батьківських прав задовольнити.

Позбавити ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьківських прав відносно сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_10 в дохід держави 121 (сто двадцять одну) грн. 80 коп. у відшкодування витрат на сплату судового збору.

Стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_6 121 (сто двадцять одну) грн. 80 коп. у відшкодування витрат на сплату судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:Судді: