Справа № 755/6471/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

"26" травня 2015 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді - Марфіної Н.В.,

за участі секретаря - Стрижеуса В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

у с т а н о в и в :

27.03.2015 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики грошових коштів. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на те, що 18.04.2014 року на підставі договору позики він передав відповідачу у борг грошові кошти в розмірі 4500,00 доларів США з умовою повернення вказаної суми 15.05.2014 року, а у випадку не повернення в зазначений строк грошових коштів з виплатою 2% від суми щомісячно, як плати за користування позиченими грошовими коштами понад встановлений розпискою строк. Позивач зазначає, що при фактичному одержанні суми, відповідачка надала йому розписку від 18.04.2014 року, яка підтверджує факт передачі ним в борг грошей, однак ні в зазначений у розписці строк, ні пізніше відповідачка борг не повернула та в добровільному порядку заборгованості повертати не бажає. З урахуванням викладеного позивач звернувся до суду із позовом та просить стягнути з відповідача на його користь: суму основного боргу в розмірі 4500,00 доларів США; проценти за користування позикою відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України на рівні облікової ставки Національного банку України у розмірі 687,50 грн.; 2% від суми боргу щомісячно відповідно до умов договору позики, як плату за користування позиченими грошовими коштами понад встановлений розпискою строк; упущену позивачем вигоду в розмірі 369,60 доларів США на підставі положень ст. 22 ЦК України; 3% річних від простроченої суми у розмірі 110,70 доларів США на підставі положень ст. 625 ЦК України; 50000,00 грн. завданої невиконанням зобов'язання моральної шкоди, а також відшкодувати за рахунок відповідача понесені позивачем судові витрати пов'язані зі сплатою судового збору.

До початку судового розгляду представник позивача звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечує.

Відповідач в судове засідання не з'явився. Повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи суд визнає належним на підставі положень ст. 74 ЦПК України, враховуючи, що судова кореспонденція, яка направлялась за зареєстрованим місцем проживання відповідача повернулась до суду з відміткою "за закінченням терміну зберігання".

Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Враховуючи зміст наведеної норми та викладені вище обставини, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення.

Суд, дослідивши матеріли справи, оцінивши наявні у справі докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено, що за змістом наявної в матеріалах справи копії розписки від 18.04.2014 року, відповідачка отримала у борг від позивача грошові кошти в сумі 4500,00 доларів США та зобов'язалась повернути кошти 15.05.2014 року, а у випадку неповернення у зазначений строк з додатковою компенсацією у розмірі 2% щомісячних нарахувань від суми (а.с. 13).

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У відповідності до вимог вказаної норми закону Договір позики між позивачем та відповідачем укладений в письмовій формі у вигляді боргової розписки.

Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як зазначає позивач та не спростовано відповідачем, у визначений договором позики строк, відповідач суми боргу не повернув.

За наведених обставин вимоги позивача про стягнення з відповідача позиченої суми коштів є обґрунтованими.

При цьому, відповідно до положень ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Разом з тим, незалежно від фіксації еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, згідно з ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Зважаючи на зміст зазначеної статті та беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини, у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті, в резолютивній частині рішення має бути зазначений розмір суми, що підлягає стягненню у цій іноземній валюті з вказівкою на конвертацію цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу.

За змістом ст.ст. 627, 628 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Враховуючи, що відповідачка згідно умов виданої нею розписки зобов'язалась сплатити позивачу 2% щомісячно від суми боргу у разі прострочення повернення отриманих у борг коштів, вимоги позивача про стягнення 2% від суми основної заборгованості за кожен місяць прострочення за період з 16.05.2014 року по 16.02.2015 року в загальній сумі 810,00 доларів США (4500,00 х 2% х 9 місяців) є обґрунтованими та підлягають до задоволення з урахуванням наведених вище положень ст.ст. 192, 533, 524 ЦК України.

Згідно ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Як вбачається зі змісту боргової розписки, сторони не встановлювали розміру процентів за користування позикою до моменту її повернення, а також сторонами не було визначено, що позика є безпроцентною.

За таких умов вимоги позивача про стягнення процентів за користування позикою від дня її отримання до встановленого розпискою строку повернення коштів на рівні облікової ставки НБУ є обґрунтованими та підлягають до задоволення в межах заявлених позовних вимог у розмірі 687,50 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно положень ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи встановлені судом обставини щодо неповернення відповідачем отриманих у позику коштів та з огляду на положення зазначених вище норм чинного законодавства України, вимоги позивача про стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми боргу за період з 16.05.2014 року по 11.03.2015 року є обґрунтованими, і перевіривши правильність здійснення позивачем розрахунку 3% річних у сумі 110,79 доларів США, суд приходить до висновку про необхідність задоволення таких вимог позивача з урахуванням положень ст.ст. 192, 533, 524 ЦК України.

Стосовно стягнення з відповідача на користь позивача розміру упущеної вигоди у порядку ст. 22 ЦК України, суд вважає, що такі вимоги не підлягають до задоволення, з огляду на наступне.

Згідно ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, позивач посилаючись на те, що у зв'язку з невчасним повернення позики йому було завдано матеріальних збитків у вигляді неотриманого прибутку враховуючи, що він мав намір розмістити ці кошти на депозитному рахунку банку та отримувати вигоду у вигляді відсотків у найменшому розмірі 10%, жодним чином не довів дійсної та реальної наявності такого виду збитків та їх розміру.

Так, суду не надано доказів на підтвердження дійсного наміру позивача вкласти отримані від відповідача кошти в банк на депозитний рахунок, наприклад, попередніх договорів з таким банком або ж бланків таких договорів, заяв чи анкет про приєднання до типового договору, з яких можна було б зробити однозначний висновок про наявність дійсного наміру позивача вчинити такі дії. При цьому, розрахунок упущеної вигоди проведений позивачем на рівні мінімальної відсоткової ставки банків по депозитам в іноземній валюті (10%), свідчить про те, що позивач не вчиняв реальних дій в період закінчення строку на повернення коштів для дійсного укладання договору банківського вкладу.

Посилаючись на положення ст. 23 ЦК України, позивач також просить суд стягнути з відповідача на його користь завдану невиконанням зобов'язання по поверненню коштів моральну шкоду, однак суд приходить до висновку, що такі вимоги позивача не підлягають до задоволення, оскільки ні нормами чинного законодавства України, які встановлюють відповідальність за порушення зобов'язання за договором, ні укладеним договором позики у вигляді боргової розписки не передбачають такого правового наслідку порушення зобов'язань за договором як відшкодування моральної шкоди, враховуючи, що відповідно до ст. 611 ЦК України, відшкодування моральної шкоди в разі невиконання зобов'язання допускається, якщо такі наслідки передбачені законом або договором.

Аналогічна правова позиція щодо стягнення моральної шкоди у разі невиконання договірних зобов'язань, викладена у Постанові Верховного Суду України від 06.06.2012 року.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 60, 88, 208, 209, 212-215, 218, 223, 224-226, 294 ЦПК України, ст.ст. 6, 22, 23, 192, 524, 533, 526, 530, 610-612, 625, 627, 628, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики грошових коштів від 18.04.2014 року у сумі 5420 (п'ять тисяч чотириста двадцять) доларів 70 (сімдесят) центів США, що в еквіваленті національної валюти становить 114539 (сто чотирнадцять тисяч п'ятсот тридцять дев'ять) грн. 39 коп. та 687 (шістсот вісімдесят сім) грн. 50 коп.

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати пов'язані зі сплатою судового збору у розмірі 1189 (одна тисяча сто вісімдесят дев'ять) грн. 75 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте Дніпровським районним судом м. Києва за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -