АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 211/7445/14-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/2264/К/15 суддя Ткаченко С.В.
Категорія № 54 (І) Доповідач - Бондар Я.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Зубакової В.П., Соколан Н.О.,

за участі: секретаря Маслової К.В.

позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2, представника відповідача Прохорова Олександра Олександровича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 15 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Комунального закладу "Інноваційно-методичний центр" про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до Комунального закладу «Інноваційно-методичний центр» (далі КЗ «ІМЦ») про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, уточнивши який просила скасувати наказ № 108 від 05.11.2014 року про її звільнення із займаної посади методиста КЗ «ІМЦ» та поновити її на даній посаді; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05 листопада 2014 року в сумі 16338,60 грн., а також моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн.

В обґрунтування позовної заяви зазначила, що 01.09.2008 року вона була прийнята на посаду методиста КЗ «ІМЦ», та з того часу по 12.08.2011 року працювала на вказаній посаді на засадах сумісництва на 0,5 ставки маючи інше основне місце роботи. З 12.08.2011 року призначена на вказану посаду (Методиста) за переведенням з МПДЮТ «Горицвіт» на повну ставку, тобто перейшла у даний заклад (КЗ «ІМЦ») на основне місце роботи, де пропрацювала до 02.09.2013 року, потім змінила основне місце роботи та була прийнята на посаду старшого викладача кафедри теорії і практики початкової освіти КПІ ДВНЗ «Криворізький національний університет». 03.09.2013 року знов була прийнята на посаду методиста КЗ «ІМЦ» на засадах сумісництва на 0,5 ставки відповідно до затвердженого графіку.

05.11.2014 року на підставі наказу директора центру ОСОБА_5 № 108-к від 05.11.2014 року її було звільнено з займаної посади, у зв'язку з прийняттям іншого працівника, який не є сумісником.

Своє звільнення вважає незаконним та безпідставним.

Крім того, в результаті її незаконного звільнення їй не було нарахована середньомісячна заробітна плата, при поновленні її на раніше займаній посаді, відповідач зобов'язаний виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Неправомірними та безпідставними діями відповідача їй завдано моральні страждання, які позначили негативні зміни у її житті та житті її родини: щоденні думки та спогади про наслідки психотравмуючої події, негативні переживання та спогади, потреба в усамітненні, насторога, тривога, емоційні та тілесні реакції при згадуванні, фіксованість уваги на проблемі охорони та захисту своїх трудових прав, переживання фізичних незручностей та психологічного дискомфорту, тимчасова відірваність від активного соціального життя, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, почуття образи, обурення, приниженої гідності.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 15 вересня 2015 року позов ОСОБА_4 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі позивач поставила питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, внаслідок чого судом ухвалено незаконне рішення..

Так, ОСОБА_4 вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що відповідач є державним закладом та, відповідно, на позивача розповсюджуються умови застосування додаткової підстави для звільнення, визначеної п. 8 Положення «Про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій». Так, на думку позивача, КЗ «ІМЦ» є комунальним закладом, утвореним органом місцевого самоврядування, а тому не є державним підприємством, установою, організацією. Також позивач вважає неправомірним посилання суду на лист Міністерства соціальної політики України від 08.09.2011 року, як на підставу для її звільнення. Крім того, зауважила на тому, що звільнення сумісника можливе лише на підставі прийняття на дану посаду особи, що працюватиме повний робочий день, проте в даному випадку прийняття нового працівника відбулось вже після звільнення ОСОБА_4, що також не відповідає вимогам закону. Відтак, позивач вважає, що судом першої інстанції не застосовано правові норми, що підлягали застосуванню до спірних правовідносин, зокрема вимоги ст. 235 КЗпП України.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 з 2009 року по 05 11 2014 року працювала у комунальному закладі «Інноваційно-методичний центр» на посаді методиста.

Відповідно до наказу № 108-к від 05 11 2014 року (а.с. 62) ОСОБА_4, звільнена з займаної посади з 05 11 2014 року у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником. 05.11.2014 року позивач була ознайомлена з даним наказом, про що свідчить її підпис.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Звільнення сумісників у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника який не є сумісником провадиться відповідно до ст.7 КЗпП України, яка встановлює, що для деяких категорій працівників за певних умов можуть застосовуватися додаткові, крім передбачених у ст. 37 і 41 цього Кодексу, підстави для припинення трудового договору. Для сумісників додаткові підстави для звільнення визначені у п.8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Мінпраці, Мінюсту, Мінфіну, а саме у разі прийняття працівника, який не є сумісником.

Відповідно до п.8 Положення «Про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій», затвердженого спільним наказом Мінпраці, Мін'юсту та Мінфіну України від 28 червня 1993 року №43, звільнення з роботи за сумісництвом проводиться з підстав, передбачених законодавством, а також у разі прийняття працівника, який не є сумісником чи обмеження сумісництва у зв'язку з особливими умовами та режимом праці, без виплати вихідної допомоги.

Виходячи з наведеного, а також з прийняттям працівника, який не є сумісником на вказану посаду (п.8 Положення №43) позивача обґрунтовано було звільнено з роботи за сумісництвом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з наступного.

Виходячи зі змісту ст.43-1 КЗпП України, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди органу первинної профспілкової організації допускається у випадку звільнення з суміщувальної роботи у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а також у зв'язку з обмеженням на роботу за сумісництвом, передбаченим законодавством.

Як вбачається з листа Міністерства праці та соціальної політики України від 06.08.2007 року №199/06/186-07, передбачений статтею 43-1 КЗпПУ особливий порядок звільнення працівника (без попередньої згоди профспілкового органу у випадку розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу) із суміщуваної роботи у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а також у зв'язку з обмеженням на роботу за сумісництвом, передбаченими законодавством, не встановлює підстави для звільнення, а містить перелік випадків, коли як виняток із загального правила статті 43 КЗпП України, що визначає необхідність одержання попередньої згоди виборного органу профспілкової організації на звільнення працівників з ініціативи роботодавця, таке звільнення може бути здійснене без згоди виборного органу. Так, для сумісників додаткові підстави для звільнення (крім передбачених законодавством) визначені у пункті 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Мінпраці, Мін'юсту, Мінфіну від 28 червня 1993 року №43, а саме у разі прийняття працівника, який не є сумісником, чи обмеження сумісництва у зв'язку з особливими умовами та режимом праці.

Листом Міністерства соціальної політики України від 08.09.2011 року №731/13/84-11, роз'яснено, що робота за сумісництвом регламентується постановою Кабінету Міністрів України від 03.04.1993 року №245 «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» та спільним наказом Мінпраці, Мін'юсту, Мінфіну від 28.06.1993 року №43 «Про затвердження Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій». На час прийняття і дії цих нормативно-правових актів відповідно до Закону України «Про власність» до державної власності відносились загальнодержавна власність і власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність). Зазначені нормативно-правові акти врегульовували питання роботи працівників на умовах сумісництва як на державних (комунальних) підприємствах, так і в державних (комунальних) установах, організаціях, що фінансуються з бюджетів усіх рівнів. Незважаючи на втрату чинності Закону України «Про власність» (Закон України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Цивільного кодексу України» від 27.04.2007 року №997), зазначені нормативно-правові акти регулюють питання роботи на умовах сумісництва в установах, організаціях, що фінансуються з бюджетів усіх рівнів. Отже, дія вищезазначеної постанови Кабінету Міністрів України від 03.04.1993 року №245 поширюється на комунальні заклади утворені органом місцевого самоврядування та комунальні установи, організації, що фінансуються з бюджету.

Таким чином, не думку колегії суддів суд першої інстанції дійшов вірного висновку відносно хибності твердження позивачки, що КЗ «ІМЦ» не є державним підприємством, установою чи організацією, а є комунальним закладом у зв'язку з чим додаткова підстава визначена у п. 8 Положення «Про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій», затвердженого спільним наказом Мінпраці, Мін'юсту та Мінфіну України від 28 червня 1993 року №43 щодо звільнення сумісників поширюється виключно на осіб, які працюють на засадах сумісництва у державних підприємствах, установах і організаціях.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що КЗ «ІМЦ» не є державним закладом та, відповідно, до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення п. 8 Положення «Про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій», спростовуються висновками суду та фактично зводяться до переоцінки висновків суду по їх оцінці, тому відхиляються колегією суду.

Як вбачається з позовної заяви, та інших матеріалів справи ОСОБА_4 з 01.08.2008 року по 12.08.2011 року працювала в КЗ «ІМЦ» на посаді методиста на засадах сумісництва на 0,5 ставки маючи основне місце роботи. У зазначений період з 12.08.2011 року по 02.09.2013 року працювала в КЗ «ІМЦ» на посаді методиста як на основному місці роботи. З 03.09.2013 року по 05.11.2014 року працювала в КЗ «ІМЦ» на посаді методиста на засадах сумісництва на 0,5 ставки відповідно до затвердженого графіку.

З довідки КЗ «ІМЦ» № 199 від 08.09.2014 року (а.с.13) вбачається про працю ОСОБА_4 в КЗ «ІМЦ» на посаді методиста на засадах зовнішнього сумісництва відповідно до графіку її роботи.

03 вересня 2014 року відповідач звернувся до ОСОБА_4 з інформацією про необхідність прийняти на посаду працівника який не є сумісником з встановленням йому режиму повного часу і пропозицією визначитись з майбутнім місцем роботи, а також попереджено про звільнення з 04 листопада 2014 року, в разі якщо позивач не виявить бажання працювати на посаді методиста як за основним місцем роботи. З даним листом ОСОБА_4 ознайомлена під розпис 04 вересня 2014 року (а.с. 65).

Згідно Наказу КЗ «ІМЦ» №108-к від 05.11.2014 року «Про звільнення ОСОБА_4Г.» методиста КЗ «ІМЦ» ОСОБА_4, звільнено з роботи з 05.11.2014 року, у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником.

07 листопада 2014 року із заявою про прийняття на посаду методиста звернулася ОСОБА_7 (л.с.63), 10 листопада 2014 року - відкликала заяву (а.с.64). І в подальшому саме її було прийнято за переведенням з комунального позашкільного навчального закладу "Центр дитячої та юнацької творчості "Гармонія" Довгинцівського району з 10 грудня 2014 року як основного працівника (а.с. 69).

Викладені вище обставини звільнення позивача з посади методиста КЗ «ІМЦ» підтвердила допитана в судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_5, яка є директором КЗ «ІМЦ».

Отже, враховуючи викладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду про те, що звільнення позивачки, яка працювала за сумісництвом на посаді методиста комунального закладу «Інноваційно-медодичний центр» на 0,5 ставки, відбулось з дотриманням законодавства про працю України та інших нормативно-правових актів України, у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником.

Доводи апеляційної скарги про те, що нового працівника відповідач прийняв на роботу вже після звільнення позивача, що на її думку не відповідає вимогам закону, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки за загальним правилом прийняття осіб на певну посаду, можливе лише у разі наявності відповідної вакантної посади на підприємстві, тому до моменту оформлення наказу про звільнення ОСОБА_4, є неможливим прийняття на цю посаду нового працівника. Відтак, цілком логічним є прийняття ОСОБА_7 на посаду методиста в КЗ «ІМЦ» лише після звільнення ОСОБА_4

Інші доводи апеляційної скарги, не можуть бути взяті до уваги колегією суду, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.ст. 212-215 ЦПК України, в достатньо повному обсязі встановив права та обов'язки сторін, що беруть участь у справі, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку і ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню як необгрунтована, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 15 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: