У Х В А Л А

іменем україни

4 березня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів: Дем'яносова М.В.,Парінової І.К.,
Коротуна В.М.,Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про поділ спільного майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду м. Києва від 23 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя. ОСОБА_7 звернувся до суду із зустрічним позовом про поділ спільного майна подружжя.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 25 лютого 2014 року позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на автомобіль PORSСHE CAYENNE, легковий універсал, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1; житловий будинок загальною площею 340,7 кв. м по АДРЕСА_1, м. Ірпінь Київської області; 1/2 частину нежитлового приміщення загальною площею 337,4 кв. м по АДРЕСА_2, м. Ірпінь Київської області.

У задоволенні позову ОСОБА_6 в іншій частині відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_7 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_7 право власності на частину квартири АДРЕСА_3 у м. Києві; частину автостоянки за адресою: АДРЕСА_4 на третьому поверсі секції «Г» критої автостоянки; 1/2 частину нежитлового приміщення загальною площею 337,4 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, м. Ірпінь Київської області; частину майнового комплексу, що розташований за адресою: АДРЕСА_5 а саме корпус «В-1», площею 153,9 кв. м, що є складовою частиною корпусу «В»; автомобіль «MERСEDES-BENZ», легковий універсал-В, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2.

Визнано спільним боргом подружжя зобов'язання за кредитним договором № 530-ПК/07 від 28 грудня 2007 року та поділено його в рівних частинах.

У задоволенні зустрічного позову в іншій частині відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 23 жовтня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовів ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Визнано за ОСОБА_6 право власності на нежитлове приміщення загальною площею 337,4 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, м. Ірпінь Київської області; частину майнового комплексу, що розташований за адресою: АДРЕСА_5 173, а саме корпус «В-1», площею 153,9 кв. м; будинок загальною площею 340,7 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1, м. Ірпінь Київської області; автомобіль PORSСHE CAYENNE, легковий універсал, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

Визнано за ОСОБА_7 право власності на квартиру АДРЕСА_6 автостоянку № 5 за адресою: АДРЕСА_4 на третьому поверсі секції «Г» критої автостоянки; автомобіль «MERСEDES-BENZ», легковий універсал-В, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2.

Стягнуто зі ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 грошову компенсації в розмірі 22 182 124,20 грн.

Рішення суду першої інстанції щодо задоволення позову ОСОБА_7 про визнання спільним боргом подружжя зобов'язань за кредитним договором та поділу боргу перед ОСОБА_8 скасовано, провадження у справі в цій частині закрито.

У задоволенні позовів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в інших частинах відмовлено.

Не погодившись з рішенням апеляційного суду, ОСОБА_7 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

14 грудня 1989 року ОСОБА_7 та ОСОБА_6 уклали шлюб, який було розірвано рішенням Печерського районного суду м. Києва від 6 липня 2012 року, що вступило в законну силу 22 листопада 2012 року після перегляду в апеляційному порядку (а.с. 9-15, т. І).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З огляду на це, вирішуючи спори між подружжям щодо майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого ними майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Судами встановлено, що на момент розгляду справи у власності подружжя знаходилося наступне майно: квартира АДРЕСА_3 у м. Києві; автостоянка № 5 загальною площею 15,3 кв.м за цією ж адресою на 3-му поверсі секції «Г» критої автостоянки; нежитлове приміщення загальною площею 337,4 кв. м за адресою: АДРЕСА_2, м. Ірпінь Київської області; частина майнового комплексу, розташованого по АДРЕСА_5 корпус «В-1», площею 153,9 кв. м, що є складовою частиною корпусу «В»; житловий будинок площею 340,7 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1, м. Ірпінь Київської області; автомобіль PORSСHE CAYENNE, легковий універсал, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1; автомобіль «MERСEDES-BENZ», легковий універсал-В, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2.

Загальна вартість цього майна становить 10 679 571,6 грн.

Звертаючись до суду з позовами, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 просили поділити спільне майно за запропонованим кожним з них варіантом. Крім того, ОСОБА_6 просила поділити частки у статутному капіталі товариств і цінні папери та стягнути на її користь грошову компенсацію, а ОСОБА_7 - визнати боргові зобов'язання спільною сумісною власністю.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив із того, що внески до статутних капіталів товариств не підлягають поділу та не належать подружжю, а є власністю товариств, та з недоведеності вимог про визнання автомобіля PORSСHE CAYENNE, державний номерний знак НОМЕР_1, житлового будинку по АДРЕСА_1, м. Ірпінь Київської області та нежитлових приміщень особистою приватною власністю. Також суд вважав, що підстави для відступлення від принципу рівності часток подружжя відсутні.

Ухвалюючи рішення про задоволення зустрічного позову ОСОБА_7 в частині визнання боргових зобов'язань, суд першої інстанції вважав, що кредитні кошти було використано в інтересах сім'ї.

Апеляційний суд рішення суду першої інстанції скасував, ухваливши нове рішення про поділ майна у інший спосіб, а також стягнув зі ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 22 182 124,2 грн компенсації, закривши провадження у справі в частині вимог ОСОБА_7 про визнання спільним боргом подружжя зобов'язання за кредитним договором та поділу боргу.

Однак із висновками судів повністю погодитися не можна, оскільки вони не відповідають вимогам закону та не ґрунтуються на доказах, наявних у матеріалах справи.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статті 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідно до частин 1, 2 статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей, а також інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати норми частин 4, 5 статті 71 СК України та статті 365 ЦК України. У разі коли жоден із подружжя не вчинив передбачених цими положеннями дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу та залишає майно у їх спільній частковій власності.

Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Ухвалюючи рішення, апеляційний суд визнав за ОСОБА_6 право власності на нежитлове приміщення площею 337,4 кв. м по АДРЕСА_2, у м. Ірпені Київської області та частину майнового комплексу, розташованого по АДРЕСА_5 корпус «В-1», площею 153,9 кв. м, що є складовою частиною корпусу «В», проте не навів мотивів, з яких він обрав такий спосіб поділу майна. Зокрема, суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_6 використовує та утримує вказане майно, але на підтвердження цих обставин не послався на відповідні докази.

Крім того, відповідно до частин 1, 2 статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

ОСОБА_7 під час перебування у шлюбі було відчужено нежитлові приміщення в літ. «Б'» загальною площею 1 603,3 кв. м по АДРЕСА_7 у м. Києві оціночною вартістю 20 646 000 грн шляхом їх внесення до статутного капіталу ТОВ «Столиця-Ріелтор», а також нежитлову будівлю корпусу ливарного цеху в літ. «У» загальною площею 1 204,9 кв. м по АДРЕСА_7 оціночною вартістю 17 147 000 грн шляхом внесення до статутного капіталу ТОВ «Столиця-Центр».

Проте апеляційний суд належним чином не обґрунтував висновок про те, що ОСОБА_7 відчужив майно або використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, та не зважив, що ОСОБА_6 не заявляла вимог про визнання цього правочину недійсним.

Суди також не звернули уваги, що у разі передання подружжям спільного сумісного майна до статутного фонду приватного підприємства, учасником якого є один із подружжя, майно переходить у приватну власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (речове право) трансформується в право вимоги (зобов'язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства.

Отже, суд першої інстанції у порушення вимог частини 4 статті 10, статті 214 ЦПК України не уточнив позовні вимоги ОСОБА_6, не з'ясував підстави її позову, не вирішив питання про те, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Закриваючи провадження у справі в частині поділу боргових зобов'язань за кредитним договором № 530-ПК-07, укладеним 28 грудня 2007 року з ВАТ АБ «Південний», апеляційний суд зазначав, що ОСОБА_7 використав отримані кошти не в інтересах сім'ї, та посилався на рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 січня 2014 року, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 15 травня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_7, ОСОБА_6 про визнання боргу спільним та покладення обов'язку повернення заборгованості на певних осіб.

Але рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2014 року вказані судові рішення скасовано, виключено з їх мотивувальних частин висновок про те, що кошти за кредитним договором № 530-ПК-07 від 28 грудня 2007 року отримано ОСОБА_7 не для сімейних потреб, не в інтересах сім'ї і борг не є спільним боргом подружжя.

Крім цього, апеляційний суд не зважив, що згідно з частиною 4 статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. У такому випадку при поділі майна враховуються борги подружжя за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Таким чином висновок суду апеляційної інстанції про закриття провадження у справі не ґрунтується на нормах статті 205 ЦПК України.

Також суд першої інстанції на порушення вимог частини 4 статті 10 ЦПК України належним чином не сприяв реалізації сторонами процесуальних прав, не роз'яснивши їм можливість залучення до участі у справі ОСОБА_8 як особи, яка має майнові вимоги до ОСОБА_7 та ОСОБА_6

За таких обставин суди неправильно застосували норми матеріального права, в порушення норм процесуального права не встановили всіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, відтак судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції (частина 2 статті 338 ЦПК України).

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 25 лютого 2014 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 23 жовтня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді:М.В. Дем'яносов
В.М. Коротун
І.К. Парінова
С.П. Штелик