У х в а л а

іменем україни

13 травня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.,

суддів: Кадєтової О.В., Мазур Л.М.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 24 лютого 2006 року б/н у розмірі 47 369 грн 53 коп.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що ОСОБА_3 отримав кредит у сумі 10 900 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором станом на 30 квітня 2014 року утворилася загальна заборгованість у розмірі 47 369 грн 53 коп., яку ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача.

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2014 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість в сумі 47 369 грн 53 коп., яка складається із заборгованості за кредитом - 9 752 грн 62 коп., відсотків за користування кредитом - 34 885 грн 03 коп., штрафів: фіксованої частини - 500 грн і процентної складової - 2 231 грн 88 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», мотивуючи свої доводи порушенням судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною 2 статті 337 ЦПК України визначено, що не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, виходив з доведеності позову та наявності передбачених ст. ст. 526, 530, 1054 ЦК України підстав для стягнення з відповідача кредитної заборгованості, яка утворилася у зв'язку з неналежним виконанням останнім своїх зобов'язань; при цьому, відмовляючи у задоволенні заяви відповідача про застосування строку позовної давності, суд виходив з того, що цей строк позивачем не пропущено у зв'язку з тим, що відповідно до п. 9.12 Умов та правил надання банківських послуг укладений між сторонами у справі кредитний договір пролонговувався, а тому строк його дії не закінчився, оскільки відсутні докази на підтвердження звернення відповідача до позивача з пропозицією розірвати договір від 24 лютого 2006 року.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи у задоволенні позову, керувався п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон), згідно з яким позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі, та, врахувавши п. 31 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», дійшов висновку про можливість застосування наслідків пропуску строку позовної давності, оскільки строк дії кредитної картки закінчився у лютому 2007 року, у зв'язку із чим строк позовної давності сплив 24 лютого 2010 року, а до суду з цим позовом позивач звернувся у серпні 2014 року.

Колегія суддів касаційного суду, за виключенням посилання на Закон України «Про захист прав споживачів» та п. 31 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» (в редакції 2012 року), погоджується з висновком апеляційного суду виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі заяви від 24 лютого 2006 року ОСОБА_3 отримав кредит у загальному розмірі 10 900 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за вказаним кредитним договором станом на 30 квітня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 47 369 грн 53 коп., яка складається із заборгованості за: кредитом - 9 752 грн 62 коп., відсотків за користування кредитом - 34 885 грн 03 коп., штрафів: фіксованої частини - 500 грн і процентної складової - 2 231 грн 88 коп. (а. с. 7-10).

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 статті 258 ЦК України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Сплив позовної давності є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Застосувавши до спірних правовідносин норми п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року (в редакції 2012 року), апеляційний суд залишив поза увагою, що у відповідності до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року № 6-126цс13, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, у системному зв'язку з самою ч.11 ст. 11 зазначеного Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямований на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту.

Разом із тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач у своїх запереченнях проти позову наголошував на застосуванні судом строків позовної давності (а. с. 33-34), проте суд першої інстанції відмовив у задоволенні вказаної заяви, дійшовши висновку про автоматичну пролонгацію договору на новий строк, однак не звернув уваги на те, що пролонгація договору передбачає продовження строку дії договору після виконання сторонами його умов і переукладення договору на тих самих умовах, на яких він був укладений, із видачею нової платіжної картки із визначеним лімітом кредитних коштів (правова позиція Верховного Суду України, викладена у постановах: від 24 вересня 2014 року № 6-103цс14, від 12 листопада 2014 року № 6-167цс14).

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України про застосування ст. 257 ЦК України до правовідносин, у яких використовуються платіжні картки як спосіб надання/отримання кредитних коштів, викладеною у постановах від 19 березня 2014 року № 6-14цс14, від 18 червня 2014 року № 6-61цс14, від 17 вересня 2014 року № 6-95цс14, від 24 вересня 2014 року № 6-103цс14, від 1 жовтня 2014 року № 6-134цс14, від 12 листопада 2014 року № 6-167цс14, за таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України).

Виходячи із результатів системного аналізу наведених норм права та викладених обставин справи колегія суддів касаційного суду вважає, що суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, встановивши обставини спору, дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку, що позивач звернувся до суду з позовом поза межами установленого статтею 257 ЦК України трирічного строку позовної давності, оскільки з розрахунку заборгованості за вказаним договором вбачається, що останній платіж здійснено у серпні 2008 року, а строк дії картки закінчився у лютому 2007 року, що не спростовано позивачем. При цьому помилкове застосування апеляційним судом до даних правовідносин п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 (в редакції 2012 року), з огляду на наявність у матеріалах справи заяви відповідача про застосування строків позовної давності, не впливає на юридичну природу правовідносин та на правильність вирішення спору.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І. Мартинюк

Судді: О.В. Кадєтова

Л.М. Мазур

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук