АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 193/2482/14-ц 22-ц/774/1066/К/15
Справа № 193/2482/14-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/1066/К/15 суддя Патинка А.Г.
Категорія - 53 (ІІІ) Доповідач - Бондар Я.М.
РІШЕННЯ

Іменем України

19 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Бондар Я.М.,

суддів - Ляховсбкої І.Є., Митрофанової Л.В.,

при секретарі - Петренко К.І.,

за участі - позивача ОСОБА_1, представників відповідача Новоюлівської сільської ради Єфтені Семена Михайловича та Папуши Ігоря Миколайовича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Новоюлівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області, Комунального підприємства "Відродження плюс" в особі директора Мартилога Олександра Станіславовича про стягнення компенсації за невикористані відпустки та оплати вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі та компенсації моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Новоюлівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області та Комунального підприємства "Відродження плюс" в особі директора Мартилога Олександра Станіславовича про стягнення компенсації за невикористані відпустки та оплати вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі та компенсації моральної шкоди. Уточнивши позовні вимоги просила стягнути з відповідача Новоюлівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області на її користь компенсацію вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі з 04 листопада 2014 року до дня постановлення рішення суду, в розмірі 9878,55 грн. після утримання податкового збору, а також моральні збитки в розмірі 5000,00 грн.; стягнути на її користь з відповідача КП "Відродження Плюс" в особі директора Мартилоги О.С. компенсацію за невикористані відпустки з 05.03.2012 року по 17.02.2015 року в розмірі 12867,13 грн. після утримання податкового збору;

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що згідно рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області її було поновлено на посаді директора КП "Відродження Плюс" 29.01.2015 року, але фактичного доступу до роботи не було, оскільки іншим рішенням від 30 січня 2015 року Новоюлівської сільської ради вирішено - п. 2 рішення : в поновленні на роботі ОСОБА_1 відмовити.

Тож ОСОБА_1 не мала можливості виконувати свої службові обов'язки протягом п'яти місяців, у зв'язку з чим звернулась з даним позовом до суду.

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з відповідача КП "Відродження Плюс" на її користь 5616,10 грн. в рахунок відшкодування компенсації за невикористані відпустки, після відрахування передбачених законом податків та обов'язкових платежів, а також судовий збір в розмірі 243,60 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просила скасувати рішення суду першої інстанції з ухваленням нового про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначила, що суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог до Новоюлівської сільської ради, виходив з того, що це неналежний відповідач. Проте, ОСОБА_1 вважає помилковим такий висновок суду першої інстанції, оскільки саме Новоюлівська сільська рада призначає та звільняє керівника КП, що також відображено в статуті КП "Відродження Плюс".

Також позивач зазначила, що трудова книжка їй на руки не видавалась та знаходиться саме в Новоюлівській сільській раді. У зв'язку з чим ОСОБА_1 вважає, винним в затримці виконання рішення суду про поновлення її на роботі саме відповідача Новоюлівську сільську раду.

Також ОСОБА_1 незгодна з розрахунком грошової компенсації невикористаних відпусток.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи на підставі рішення Новоюлівської сільської ради від 13 січня 2011 року № 51-4/VІ ОСОБА_1 біло затверджено на посаді директора Комунального підприємства "Відродження Плюс" та укладено контракт терміном на п'ять років з 13 січня 2011 року по 13 січня 2016 року (а.с.16/17). 08 липня 2013 року позивач звільнена з посади директора "КП "Відродження Плюс".

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2014 року ОСОБА_1 поновлено на посаді директора КП "Відродження Плюс" та стягнуто на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 липня 2013 року по 04 листопада 2014 року (а.с.160-167).

05 листопада 2013 року ОСОБА_1 зверталась із заявою до КП "Відродження Плюс" про виплату їй усіх сум , що належать їй від підприємства, в тому чалі грошову компенсацію за невикористані нею дні щорічних відпусток за 2012-2013 року коли вона працювала на посаді директора КП "Відродження Плюс" (а.с.62).

Відповідно до листа КП "Відродження Плюс" ОСОБА_1 повідомлено, що компенсація за невикористану відпустку за період 2012-2013 років складає в сумі 2473,78 грн. (а.с.68,121). Проте суд першої інстанції не взяв до уваги даний лист, оскільки в даній відповіді не конкретизовано період за який нарахована компенсація, а саме не зазначено відповідні місяці 2012 та 2013 років.

Також з матеріалів справи вбачається, що 18 грудня 2014 року ОСОБА_1 зверталась до голови Новоюлівської сільської ради із заявою, в якій просила нарахувати та виплатити їй відпустку за 2012-2013 роки (а.с.69). Проте, 12 січня 2015 року Новоюлівською сільською радою ОСОБА_1 було повідомлено листом, що сільська рада не є джерелом фінансування працівників комунального підприємства "Відродження плюс", у зв'язку з чим сільська рада не має права нарахувати їй відпускні за 2012 р. - 2013 р. або компенсацію за невикористану відпустку (а.с. 67).

11 березня 2015 року директором КП "Відродження плюс" видано наказ, відповідно якого бухгалтер - касир ОСОБА_6 в строк до 12 березня 2015 року зобов'язаний зробити перерахунок відпускних ОСОБА_1 за період роботи на посаді керівника КП "Відродження плюс" з січня 2011 року по 08 липня 2013 року, а також нарахувати компенсацію за невикористану відпустку у зв'язку з її звільненням з посади керівника КП "Відродження плюс" згідно рішення сесії Новоюлівської сільської ради №250-24/VІ від 08 липня 2013 року (а.с.124).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення компенсації за невикористані відпустки, суд першої інстанції керувався вимогами ст. 24 Закону України "Про відпустки" та ст. 83 КЗпП України та виходив з їх доведеності та обґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

У відповідності до ст. 24 Закону України "Про відпустки" у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Вимогами ст.ст. 24, 47, 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У відповідності до ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Таким чином, мова йдеться про виплату компенсації за невикористані відпустки з 2012 року, згідно позовної вимоги позивача, по дату звільнення ОСОБА_1 17 лютого 2015 року.

З такими позовними вимогами частково погодився і представник відповідача КП "Відродження плюс", надавши суду документи про заборгованість за невикористані відпустки ОСОБА_1 за період 2012-2013 рр. та наказ директора КП "Відродження плюс" №30 від 11 березня 2015 року про новий перерахунок відпускних та компенсації за невикористану відпустку ОСОБА_1 за період роботи керівником комунального підприємства "Відродження плюс" та лист (а.с. 121, 124).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо неможливості прийняти до уваги доводів представника відповідача Мартилоги О.С. про те, що ОСОБА_1 нарахована заборгованість відповідно до рішення суду від 04 листопада 2014 року куди також включена компенсація за невикористані відпустки, оскільки відповідно до рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2014 року на користь ОСОБА_1 стягнуто лише середній заробіток за час вимушеного прогулу, питання про компенсацію за невикористані відпустки згідно рішення не розглядалося.

Також колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо неприйняття до уваги доводів відповідачів про те, що позивачем були незаконно використані грошові кошти в сумі 1544,30 грн. (а.с. 121), тому вони зараховані в розрахунок оплати компенсації, оскільки порядок відшкодування збитків підприємству його працівником передбачені главою ІХ КЗпП України та Кримінальним кодексом України.

Тож, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості позовних вимог щодо стягнення компенсації за невикористану відпустку.

При цьому колегія суддів вважає вірним і розрахунок розміру такої компенсації, виходячи з наступного.

Згідно рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2014 року, яким ОСОБА_1 поновлено на посаді директора КП "Відродження плюс" та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу сумі в розмірі 39664,00 грн., за основу обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу застосовувалась заробітна плата в розмірі 2340,00 грн. ця сума вказана і в контракті (а.с. 16).

Відповідно п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 зі змінами та доповненнями, обчислення компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористанні відпустки.

Святкові та неробочі дні (ст. 73 Кодексу), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються.

П.7 вказаного порядку зазначено, що нарахування компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Станом на 17 лютого 2015 року компенсація за невикористані відпустки не виплачена за 2 роки 11 місяців та складає 5616,10 грн.

Відмовляючи в задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що вказані вимоги позивачем пред'явлено до неналежного відповідача.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2014 року ОСОБА_1 поновлено на посаді директора КП "Відродження Плюс" та стягнуто на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 липня 2013 року по 04 листопада 2014 року (а.с.160-167).

У відповідності до ст. 124 Конституції України рішення суду в цивільній справі є обов'язковим до виконання на всій території України.

Матеріалами справи також встановлено, що зазначене рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області про поновлення на роботі ОСОБА_1 своєчасно не виконано. До того ж даний факт не було заперечено представниками відповідачів.

У відповідності до ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Таким чином, колегія суддів вважає доведеними позовні вимоги в частині стягнення оплати вимушеного прогулу за час затримки виконання рішення суду, та приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в цій частині.

Визначаючи розмір грошової суми, що підлягає стягненню в рахунок відшкодування вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду, колегія судів виходить з наступного.

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2014 року, яке набрало законної сили 14 січня 2015 року встановлено, середньоденний розмір заробітної плати ОСОБА_1 становить 118,40 грн. отже у відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України не потребує додаткового доказування.

Кількість днів вимушеного прогулу за час затримки виконання рішення суду, а саме з 05.11.2014 року по 19.05.2015 року становить 130 робочих днів.

Відтак, сума, що підлягає до стягнення складає 15392,00 грн. (118,40 грн. х 130 днів).

Висновки суду про неналежність відповідача щодо позовних вимог про стягнення оплати вимушеного прогулу за час затримки виконання рішення суду та моральної шкоди, колегія суддів вважає помилковими, оскільки згідно п. 5.2 Статуту КП "Відродження Плюс" засновником підприємства є Новоюлівська сільська рада Софіївського району Дніпропетровської області, яка призначає на посаду та звільняє з посади керівника підприємства.

Крім того, колегія суддів вважає, що позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди також підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Статтею 237-1 КЗпП України встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", роз'яснено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Пунктом 9 Постанови встановлено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи, що з вини відповідача Новоюлівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області не було виконано рішення суду щодо поновлення на роботі ОСОБА_1, що призвело до порушення її законних прав, вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя, оскільки позивач була змушена неодноразово звертатися до суду для відстоювання своїх інтересів, а також приймаючи до уваги обсяг моральних страждань, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, колегія суддів вважає, що належною компенсацією отриманої позивачем моральної шкоди є сума 200,00 грн.

За таких підстав, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення оплати вимушеного прогулу за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі та моральної шкоди підлягає скасуванню з ухваленням, відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України, в цій частині нового рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з Новоюлівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування вимушеного прогулу за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі в сумі 15392,00 грн., та на відшкодування моральної шкоди 200 грн. В решті рішення суду залишити без змін.

Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи зазначене, колегія суддів стягує з Новоюлівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області на користь держави судовий збір в сумі 730,80 грн. за розгляд справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Керуючись ст.ст. 303, 307, ст. 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2015 року в частині відмови стягнення вимушеного прогулу за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі та моральної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнути з Новоюлівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 15392,00 грн. в рахунок відшкодування вимушеного прогулу за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 05.11.2014 року по 19.05.2015 року та 200,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Новоюлівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області на користь держави судовий збір в розмірі 730,80 грн. за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанцій.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: