Справа № 212/5862/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2015 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу у складі:

головуючого судді Чайкіна І.Б.

при секретарі Гавеля Ю.О.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 акціонерного товариства «Євраз ОСОБА_3» про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строків її виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди,- ,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу про стягнення з ПАТ «Євраз ОСОБА_3» про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строків її виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди,- .

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що пропрацював на підприємстві - Відповідача по професії машиністом екскаватора в період з 26.08.1993 року по 19.11.2008 року. За час роботи з 26.08.1993року по 19.11.2008року року наказами Відповідача неодноразово підвищувались тарифні ставки і посадові оклади всім працівникам підприємства. 20.02.2012 року ОСОБА_1 звернувся до Відповідача із заявою про проведення перевірки правильності нарахування та виплати середньої заробітної плати за період його роботи, включаючи час основних та додаткових щорічних відпусток. За результатами проведеної перевірки Позивачу було донараховано 1266,62грн., з урахуванням утримань з цієї суми податку з доходів фізичних осіб, та фактично виплачено 1076,63грн, які Позивач отримав 06.04.2012року у касі підприємства. При отриманні 71% позивачем від загальної суми заробітної плати відповідно до спільної постанови №3 від 06.02.2012 року йому письмово не було повідомлено про складові виплачених коштів.

03.04.2014 року ОСОБА_1 знову звернувся до Відповідача із заявою, у якій зазначив, що Відповідач лише частково здійснив виплату донарахованої заробітної плати всупереч ПКМ №100 від 08.02.1995року та просив у повному обсязі здійснити виплату донарахованої відкоригованої заробітної плати за період з 01.01.1995року по 19.11.2008року, середнього заробітку за частину часу затримки виплати недоплаченої заробітної плати з дня звільнення - з 20.11.2008 року по день подання цієї заяви. Крім того, ОСОБА_1 у заяві від 03.04.2014року просив надіслати поштою: розрахунок виплаченої йому суми заробітної плати із зазначенням відповідних періодів ( років, на протязі яких він працював у Відповідача) із зазначенням періодів надання відпустки/компенсації за невикористані дні відпустки, нарахованої суми заробітної плати за час відпусток/компенсації за невикористані дні відпустки, суми не донарахованої заробітної плати за час відпустки/компенсації за невикористані дні відпустки, який здійснений відповідно до Спільної постанови Генерального директора ПАТ «ЄВРАЗ ОСОБА_3» та профспілкових комітетів №3 від 06.02.2012року. У відповіді від 05.05.2014 року Відповідач зазначив, що вже провів нарахування та виплатив Позивачу частину належної йому заробітної плати у розмірі 1266,62грн. застосувавши при цьому коефіцієнт 0,71, а вимоги щодо компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені задоволенню не підлягають. Відповідачем у відповіді від 05.05.2014 року письмово не було повідомлено позивача про складові виплачених йому коштів та відповідні довідки згідно його заяви від 03.04.2014року не були надані. У звязку з чим просить стягнути на його користь компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги за період з 01.07.2000 року по 01.04.2012 року у розмірі 1377,19 грн. (одна тисяча триста сімдесят сім гривень 19 коп.) без утримання податків та обовязкових платежів; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.11.2008року по 31.07.2015 року у розмірі 169 506,00 грн. (сто шістдесят девять тисяч пятсот шість гривень 00 коп.) без утримання податків та обовязкових платежів; 5000,00 гривень (пять тисяч гривень 00 коп.) в порядку відшкодування моральної шкоди спричиненої несвоєчасною виплатою заробітної плати; в якості відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 5 359,20грн. (пять тисяч триста пятдесят девять) гривень 20 коп.

В судове засідання представник позивача не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі .

Представник відповідача ОСОБА_2 акціонерного товариства «ЄВРАЗ ОСОБА_3» до суду не зявився, надав заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги не визнала в повному обсязі.

Фіксація судового засідання за допомогою технічних засобів, згідно ст.197 ЦПК України не здійснюється.

Суд встановив, що позивач ОСОБА_1 в період з 26.08.1993 року по 19.11.2008 року працював машиністом екскаватора на ПАТ «ЄВРАЗ ОСОБА_3». Звільнений 19.11.2008 року у звязку з виходом на пенсію (а.с. 7).

Протягом роботи на підприємстві позивач неодноразово знаходився у відпустці.

У заявлений ОСОБА_1 спірний період з 26.08.1993 року по 19.11.2008 року наказами по підприємству неодноразово підвищувались тарифні ставки і посадові оклади працівникам підприємства.

Позивачу у спірному періоді відповідачем неправильно розраховувалась і виплачувалась заробітна плата за час його відпусток, а саме без корегування заробітної плати, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчислені середньої заробітної плати, у випадках підвищення тарифних ставок та посадових окладів у відповідних розрахункових періодах за проміжок часу до підвищення на коефіцієнт підвищення, що призвело до недоплати ОСОБА_1 за весь період роботи на ПАТ «ЄВРАЗ ОСОБА_3» заробітної плати за час відпусток.

Спільною постановою Генерального директора ПАТ «ЄВРАЗ ОСОБА_3» та профспілкових комітетів № 3 від 06.02.2012 року та наказом № 295 від 16.02.2012 року, відповідачем визнано порушення порядку нарахування заробітної плати за час відпусток та визначено корегуючий коефіцієнт, який підлягає застосуванню для проведення розрахунку заборгованості, у вигляді: 1 + розмір підвищення тарифних ставок та окладів (в частках одиниці) Х 0,71.

В травні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу з позовом до ПАТ «ЄВРАЗ ОСОБА_3» про стягнення недоплаченої заробітної плати за час відпусток.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 18.12.2015 року, на підставі заяви представника позивача, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення недоплаченої заробітної плати за час відпусток за період з 01.01.1995 року по 19.11.2008 року у розмірі 342,49 грн. та стягнення недоплаченої заробітної плати за час відпусток за період з 01.01.1995 року по 19.11.2008 року у розмірі 579,89 грн. було залишено без розгляду (а.с. ).

Визначена судом сума недоплаченої заробітної плати за час відпусток в розмірі 1076,63 грн. була виплачена позивачу 06 квітня 2012 року (а.с. 169-170).

Відповідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України, позивачем пропущений тримісячний строк для звернення до суду, який обчислюється з дня, коли він дізнався про порушення свого права, що є днем проведення з ним остаточного розрахунку. Також, оскільки відповідачем не порушено право позивача на отримання належних грошових коштів при звільненні, то відсутні й підстави для задоволення вимог про стягнення моральної шкоди.

Згідно ст. 34 Закону України «Про оплату праці» передбачена компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати, яка провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (далі Положення), встановлював зазначений вище порядок на період з 01 січня 1998 року до 31 грудня 2000 року.

Виходячи з аналізу зазначених норм та змісту п. 43 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 (далі Правила), в разі несвоєчасної виплати або несвоєчасного визначення сум відшкодування шкоди, заподіяної працівнику ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, стягненню підлягає компенсація за втрату частини доходу у зв'язку із затримкою її виплати в порядку, передбаченому ст. 34 Закону України «Про оплату праці» і Положенням.

З 01 січня 2001 року набрав чинності Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати». З метою реалізації цього Закону постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 затверджено Порядок проведено компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати (далі Порядок).

Згідно з указаним Порядком, у разі затримки виплати компенсації підлягають щомісячні суми відшкодування шкоди, нараховані за період, починаючи з 01 січня 2001 року. При цьому п. 2 Порядку встановлено, що компенсація працівника втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, нарахованої працівникові за період роботи з 1 січня 1998 року до 31 грудня 2000 року, проводиться відповідно до Положення від 20 грудня 1997 року № 1427, до ліквідації заборгованості із заробітної плати за зазначений період.

Отже, своєчасно невиплачені суми відшкодування шкоди з 01 січня 1998 року до 31 грудня 2000 року, підлягають компенсації на підставі наведеного Положення від 20 грудня 1997 року № 1427, а з 01 січня 2001 року на підставі вказаного Порядку від 21 лютого 2001 року № 159.

При цьому п. 2 Положення встановлено, що компенсація працівникам проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи з січня 1998 року, якщо індекс інфляції цін на споживчі товари і тарифів послуг за цей період зріс більше як на один відсоток.

Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема заробітна плата (грошове забезпечення).

Отже, законодавством передбачена компенсація лише у випадку невиплати саме нарахованої заробітної плати.

Згідно ст.ст. 47, 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому необхідно враховувати, що вимоги про виплату середнього заробітку за час затримки основної заробітної плати, повинні буди заявлені в межах тримісячного строку, визначеного ст. 233 КЗпП України для вирішення таких спорів.

Дані положення норм матеріального права узгоджуються із роз'ясненням, що викладено в п. 25 постанови Пленуму Верховного ОСОБА_3 України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові, однак якщо суд установить, що останній є необґрунтованим, він відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав.

Конституційний Суд України у рішенні № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року у справі за конституційним поданням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положенням ст.ст. 117, 237-1 цього Кодексу, надав тлумачення, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування завданої у звязку з цим моральної шкоди визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати, а також відшкодування моральної шкоди, завданої затримкою розрахунку при звільненні, є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Згідно з частиною 1 статті 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

З огляду на наведене, Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Вказаної позиції дотримується й Верховний Суд України в постанові від 24.06.2015 року по справі № 6-116цс15, яка, відповідно ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, є обовязковою для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

ПАТ «ЄВРАЗ ОСОБА_3» 06 квітня 2012 року виплатило ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за час відпусток в сумі 1076,63 грн., що підтверджується видатковим касовим ордером від 06.04.2012 року та розпискою ОСОБА_1 (а.с. 169-170) та спір щодо розміру суми заробітної плати, належної до виплати, між сторонами відсутній.

Даний позов ОСОБА_1 подав до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу 20 травня 2014 року, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції суду (а.с. 1), тобто більше ніж через рік з дня отримання заробітної плати, яку належало виплати відповідачем після звільнення позивача, що свідчить про пропущення позивачем тримісячного строку, встановленого ст. 233 КЗпП України.

Про застосування строку позовної давності, представником відповідача до суду першої інстанції була подана відповідна заява (т.2, а.с.137).

Вимоги позивача про стягнення моральної шкоди є похідними від вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати за час відпусток у звязку із порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і не підлягають задоволенню через відмову у задоволенні основних вимог.

На підставі вищевикладеного суд відмовляє в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 акціонерного товариства «Євраз ОСОБА_3» про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строків її виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди.

Згідно ст. 5 Закону України «Про судовий збір» Позивач звільнений від сплати судового збору.

Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Керуючись ч.2 ст. 124 Конституції України, ст. 233 ч.1 Кодексу Законів про працю, ст..1167 Цивільного Кодексу України, Законами України: «Про оплату праці», «Про компенсацію громадянам частини доходів в звязку із порушенням строків їх виплати», постановами Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 р. N 159 та від 29.12.1997р. №1427 ст. 3, 27, 31, 84, 118, 120, ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 акціонерного товариства ЄВРАЗ ОСОБА_3 про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строків її виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди- відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 акціонерного товариства ЄВРАЗ ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 487,20 грн.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Дніпропетровської області через районний суд на протязі десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: І. Б. Чайкін