Провадження № 2/344/1290/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2015 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючої - судді Польської М.В.

при секретарі c/з Дзюбак Х.Б..

з участю позивача ОСОБА_2, представника відповідача Якубовського О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Банк «Золоті Ворота» в особі Івано-Франківської філії про визнання недійсним пунктів договорів іпотеки та визнання припиненою іпотеки, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ПАТ «Банк «Золоті Ворота» в особі Івано-Франківської філії про визнання недійсним пунктів договорів іпотеки та визнання припиненою іпотеки.

В судовому засіданні позивач підтримала заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача в судових засіданнях заперечив проти позовних вимог просив відмовити за безпідставністю.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно Договору іпотеки від 25.09.2008р. , укладеного між АКБ «Золоті ворота», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Золоті Ворота», та ОСОБА_2, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М.В. 25.09.2008 року за №5407, іпотекодавцем було забезпечено виконання зобов'язань позичальника ОСОБА_6 за Договором про надання споживчого кредиту у формі мультивованої кредитної лінії (відновлювальної) №02/500Ф від 24.09.2008 року в сумі 200 000 грн., Предметом іпотеки було майно - двохкімнатна квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 яка належить ОСОБА_2 на праві приватної власності (а.с.9-11). Пунктом 4.1 даного договору іпотеки передбачено, що договір набирає чинності з дня його нотаріального посвідчення та діє до повного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором.

Згідно Договору іпотеки від 26.09.2008р., укладеного між АКБ «Золоті ворота», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Золоті Ворота», та ОСОБА_2, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М.В. 26.09.2008 року за №5454, іпотекодавцем було забезпечено виконання зобов'язань позичальника ОСОБА_3 за Договором про надання споживчого кредиту у формі мультивованої кредитної лінії (відновлювальної) №02/355Ф від 07.05.2009 року в сумі 150 000 грн., Предметом іпотеки було майно - двохкімнатна квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 яка належить ОСОБА_2 на праві приватної власності (а.с.9-11). Пунктом 4.1 даного договору іпотеки передбачено, що договір набирає чинності з дня його нотаріального посвідчення та діє до повного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором.

При цьому, судом встановлено, що іпотека укладалася 26.09.2008р., по зобов'язаннях позичальника, які тільки мали настати - дата договору про надання споживчого кредиту у формі мультивованої кредитної лінії (відновлювальної) №02/355Ф зазначена в договорі іпотеки в п.1.1договору - 07.05.2009 року (!), хоча в подальшому в цьому ж пункті йдеться про зміни до споживчого договору - 26.09.2008р..

Як пояснила суду позивач, та встановлено судом при розгляді кримінального провадження про що буде зазначено нижче, до укладення договору іпотеки вона була знайома з ОСОБА_7, який в свою чергу був добре знайомий з ОСОБА_8, з яким познайомив і її (як пізніше з'ясувалось по матеріалах кримінальної справи ОСОБА_8 працював заступником директора ТзОВ „Устя-Зелене" та був одним з членів організованої групи, що створювалась на заволодіння коштами АКБ „Золоті ворота"). ОСОБА_7 представив ОСОБА_8 як людину, що займається бізнесом і для розвитку бізнесу ТзОВ „Устя-Зелене" йому потрібна допомога, а саме, щоб позивач заставила на два місяці свою квартиру по вул.Вовчинецькій у м.Івано-Франківськ. ОСОБА_8 діючи через ОСОБА_7 переконали її про надання 2-х кімнатної квартири АДРЕСА_1 в заставу по кредиту терміном на два місяці. Позивач нічого не підозрюючи про злочинні наміри самого ОСОБА_8 та, як виявляється, і всієї організованої групи з якою він діяв, погодилась на пропозицію ОСОБА_7, який діяв в інтересах ОСОБА_8, на тих умовах, що іпотека квартири укладається тільки на два місяці, про суму кредитного зобов'язання позичальником їй не було відомо, оскільки як вказував ОСОБА_7 та ОСОБА_8, позика незначна і тільки формально треба забезпечити даний кредит іпотекою, при цьому тільки тимчасово.

При цьому, до укладення договору іпотеки будь-якої заяви про згоду передати в іпотеку квартири, ОСОБА_2 не підписувала, як і Акт погодження вартості майна, що передається в заставу, всі ці дії щодо її підпису як майнового поручителя були вчинені, а підпис підроблений членами організованої групи, що також встановлено вже судом в кримінальній справі.

Укладання договору іпотеки, як встановлено судом, відбувались з позивачем при таких обставинах. Підписуючи тільки останні аркуші договору іпотеки квартири, вона маючи волевиявлення тільки щодо двох місяців іпотеки, підписала договір, розуміючи це як один договір іпотеки, а не два зокрема, умови якого обумовлено раніше. Підписала позивач останні аркуші договору, довіряючи порядності ОСОБА_8, який уже знав про те, що вводить її в оману щодо терміну дії договору, при цьому в жодних розмовах про два окремих договори іпотеки тобто по двох кредитних зобов'язаннях мова не йшлося. З ОСОБА_6 по кредитному договору №500Ф взагалі позивач не знайома. Про те, що її квартира у заставі по двох договорах іпотеки ОСОБА_2 була повідомлена значно пізніше.

Отже діями особи ОСОБА_8 у змові з іншими членами злочинної групи, які були працівниками банку (ОСОБА_9, ОСОБА_10 та інших працівників), позивача було обманним шляхом введено в оману щодо укладення двох договорів іпотеки від 25.09.2008р. та від 26.09.2008р. замість одного. Попри це і щодо п.4.1 договору іпотеки від 25.09.2008р. та 26.09.2008 року, так як дія договору обумовлена була нею як іпотекодавцем виключно на 2 місяці, тобто з 26.09.2008 року по 26.11.2008 року.

За п.4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Всі ці обставини були встановлені Івано-Франківським міським судом, про що вказано у вироку Івано-Франківського міського суду від 18.09.2014 року, який набрав законної сили (а.с.12-102).

Правочин - це правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. У випадках, прямо не передбачених у законодавстві, презумпція правомірності правочину може бути спростована судом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, у ст. 16 ЦК міститься досить широкий перелік засобів захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема одним із них є визнання правочину недійсним чи його частини.

Недійсність правочину виникає через те, що дія схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

У правочині зовнішнє волевиявлення особи до укладення саме такого договору має відповідати його внутрішній волі. Вона має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку по укладеному договорі, тому не можуть розглядатися як правочини ті фактичні дії особи, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов'язків.

По оскаржуваному п.4.1 правочинів від 25.09.2008 року та 26.09.2008 року, волевиявлення ОСОБА_2 на укладення договору іпотеки більше як на два місяці не було, і як наслідок, термін дії договору - до повного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, для ОСОБА_2 як сторони договору при відсутності волевиявлення щодо такого строку, не відбувся.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК України може бути визнаний судом недійсним. Обставини, що мають істотне значення для введення в оману, за ч.1 ст.229 ЦК України є помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивості і якості речі що знижують можливість використання її за цільовим призначенням. В даному спорі є як помилка зі сторони ОСОБА_2, так і обман зі сторони іпотекодержателя (представником банку був директор ОСОБА_10, що діяв у змозі зі злочинною групою, та визнаний винним за вироком суду).

Окрім того, судом встановлено з матеріалів справи, що вироком також було вирішено стягнути за цивільними позовами ПАТ «Золоті ворота» матеріальну шкоду - нараховану заборгованість, в т.ч. за договором №02/355 та №02/500Ф, в забезпечення яких вносилась іпотека квартиру ОСОБА_2

Як слідує з ч.3, 5 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

А тому, враховуючи що пункт 4.1 договору іпотеки від 25.09.2008р. та 26.09.2008 суперечить її волевиявленню щодо строку дії такого договору, оскільки в договорі іпотеки було вказано без її згоди що «договір набирає чинності з дня його нотаріального посвідчення та діє до повного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором». Під впливом цілеспрямованого обману з іншого боку, пункт 4.1 договору іпотеки був змінений (узгоджений) діями злочинної групи, і як наслідок строк дії договору узгоджений попередньо нею на 2 місяці, без її волі був змінений на інший строк. Знаючи наперед про інші зловмисні наміри ОСОБА_8 з іншими особами банку, щодо дії договору іпотеки не на два місяці, в жодному разі вона б не уклала такий договір, а покликаючись на довіру, сама не перевірила дані договорів, помиляючись при цьому щодо їх дії..

Враховуючи встановлене судом, вимоги позивача про визнання недійсним пункту 4.1 договорів іпотеки від 25.09.2008р. та 26.09.2008 року в частині «діє до повного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором» та вважати його укладеним в редакції « дії на строк до 26.11.2008 року», є обгрунтованими.

Що стосується позовної вимоги визнати договір іпотеки № б/н від 25.09.2008 року та договір іпотеки № б/н від 26.09.2008 року, укладених між АКБ «Золоті Ворота» та ОСОБА_2 щодо предмету іпотеки - двохкімнатної квартири АДРЕСА_1, такими, що припинили свою дію, то дану вимогу слід також задовольнити враховуючи таке..

Як слідує зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

З врахуванням того, що обґрунтована перша вимога позову щодо недійсності п.4.1 договорів іпотеки від 25 та 26.09.2008 року в редакції, що зазначена в договорах, та визнано редакцію дії до 26.11.2008 року, то строк іпотеки слід визнати припиненим, а договори такими, що припинили свою дію.

Щодо вимоги позову про виключення запису в Державному реєстрі обтяжень нерухомого майна, то дана вимога до задоволення не підлягає, виходячи з такого.

Відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції зі змінами та доповненнями, регулюються повноваження державних реєстраторів (ст..9, 16), в т.ч. встановлення наявності обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість в т.ч. припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав. Державна реєстрація припинення іпотеки, обтяження проводиться на підставі заяви обтяжувача, яку він зобов'язаний подати протягом п'яти робочих днів з дня припинення іпотеки, обтяження самостійно або на письмову вимогу боржника чи іншої особи, права якої порушено через наявність таких реєстраційних записів. Повноваження на вчинення відповідних дій врегульовано і постановою КМ України від 17.10.2013р. №868 «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

А тому така вимога позивача є передчасною, а внесення дій державним реєстратором після набрання законної сили рішення суду, вчиняються на підставі цього рішення, в разі відмови, такі дії можуть бути оскаржені у встановленому порядку.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 ЦК України.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину чи його частини недійсним.

Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

На підставі наведеного, відповідно до ст. 11, 15, 203, 215, 229, 230 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК України суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним п.4.1. договору іпотеки №б/н від 25.09.2008 року, укладеного між АКБ «Золоті Ворота» та ОСОБА_2, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М.В. 25.09.2008 року за №5407, в частині «діє до повного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором» та визнати даний п.4.1 в редакції «діє на строк до 26.11.2008 року».

Визнати недійсним п. 4.1 договору іпотеки № б/н від 26.09.2008 року, укладеного між АКБ «Золоті Ворота» та ОСОБА_2, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М.В. 26.09.2008 року за №5454, в частині «діє до повного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором» та визнати даний п.4.1 в редакції «діє на строк до 26.11.2008 року».

Із застосуванням наслідків визнання недійсним п.4.1 договору іпотеки від 25.09.2008 року та п.4.1 договору іпотеки від 26.09.2008 року за ст.. 216 ЦК України, визнати договір іпотеки № б/н від 25.09.2008 року та договір іпотеки № б/н від 26.09.2008 року, укладених між АКБ «Золоті Ворота» та ОСОБА_2 щодо предмету іпотеки - двохкімнатної квартири АДРЕСА_1, такими, що припинили свою дію.

В задоволенні решти заявлених вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Довідка: повний текст рішення виготовлено 25 травня 2015 року.

Суддя: Польська М.В.