АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа № 22-ц/796/4547/2015 головуючий у 1-й інстанції: Сальникова Н.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Головачова Я.В.

суддів: Шахової О.В., Поливач Л.Д.

при секретарі: Бугай О.О.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання недійсним державного акту на право власності на землю, витребування земельної ділянки та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Київської міської ради, третя особа: ОСОБА_1, про визнання права власності на земельну ділянку, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року заступник прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що рішенням Київської міської ради від 29 жовтня 2009 року № 632/2701 передано громадянину ОСОБА_1, за умови виконання пункту 4 цього рішення, у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована на АДРЕСА_1 у Голосіївському районі м. Києва за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування, на підставі якого ОСОБА_1 був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку. У подальшому, на підставі договору купівлі-продажу від 24 липня 2010 року ОСОБА_1 відчужив зазначену земельну ділянку ОСОБА_2 Вважає, що оскільки постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 24 квітня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 25 квітня 2013 року, рішення Київської міської ради від 29 жовтня 2009 року № 632/2701 визнано протиправним та скасовано, передана ОСОБА_1 у приватну власність земельна ділянка підлягає витребуванню у відповідача ОСОБА_2 Крім того, на момент виділення спірної ділянки була відсутня воля власника на таке виділення, тобто територіальної громади м. Києва.

Посилаючись на викладене, позивач на підставі ст. ст. 116. 125, 126, 155 ЗК України просив суд визнати недійсним виданий ОСОБА_1 державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, зареєстрований 3 березня 2010 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за № 07-7-05252; витребувати земельну ділянку площею 0,1 га, що розташована на АДРЕСА_1 у Голосіївському районі м. Києва, вартістю 437000 грн. у ОСОБА_2 та зобов'язати останнього повернути зазначену земельну ділянку територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради.

У лютому 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до Київської міської ради, третя особа: ОСОБА_1 В обґрунтування позову зазначав, що він придбав земельну ділянку за оплатним договором в особи, яка на момент укладення договору мала право її відчужувати, право власності на земельну ділянку зареєстровано у порядку, встановленому чинним на момент його реєстрації законодавством, тому право власності на земельну ділянку набуто на законних підставах, і він є повноправним власником спірної земельної ділянки. Посилаючись на викладене, просив суд визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,1 га, що розташована на АДРЕСА_1 у Голосіївському районі м. Києва.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 28 січня 2015 року позов заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради задоволено. Визнано недійсним виданий ОСОБА_1 державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, зареєстрований 3 березня 2010 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за № 07-7-05252. Зобов'язано витребувати земельну ділянку площею 0,1 га, що розташована на АДРЕСА_1 у Голосіївському районі м. Києва, вартістю 437000 грн., у ОСОБА_2 Зобов'язано ОСОБА_2 повернути земельну ділянку площею 0,1 га, що розташована на АДРЕСА_1 у Голосіївському районі м. Києва, вартістю 437000 грн., територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради та задоволення його зустрічного позову.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.

Прокурор прокуратури - Пилипенко Т.А. та представник Київської міської ради - Баранов М.С. заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вважали, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом установлено, що рішенням Київської міської ради від 29 жовтня 2009 року № 632/2701 передано ОСОБА_1, за умови виконання пункту 4 цього рішення, у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована на АДРЕСА_1 у Голосіївському районі м. Києва за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування.

3 березня 2010 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на підставі зазначеного рішення Київської міської ради ОСОБА_1 видано держаний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,1 га, що розташована на АДРЕСА_1 у Голосіївському районі м. Києва.

24 липня 2010 року між ОСОБА_1 в особі представника - ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, за умовами якого останній придбав земельну ділянку площею 0,0959 га, що розташовану на АДРЕСА_1 Голосіївському районі м. Києва за 437.000 грн.

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24 липня 2010 року на державному акті на право власності на земельну ділянку, виданому на ім'я ОСОБА_1, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нациною М.О. зроблено відмітку про перехід права власності на земельну ділянку до ОСОБА_2, реєстрація на нерухоме майно проведена 23 лютого 2011 року.

Установлено, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 24 квітня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 25 квітня 2013 року, визнано протиправним та скасовано рішення Київської міської ради від 29 жовтня 2009 року № 632/2701 "Про передачу земельної ділянки громадянину ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 у Голосіївському районі м. Києва".

Згідно зі ст. 13 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. ст. 142 - 145 Конституції України до матеріальної основи місцевого самоврядування належить, зокрема, земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень.

Частиною 1 ст. 81 ЗК України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку та право постійного користування нею виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно із ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Згідно зі ст. 152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такні акт визнається недійсним.

При цьому, вимога про визнання недійсним державного акта на право власні на земельну ділянку є похідною й залежить від законності рішення органу, на підставі якого його видано. Разом з тим таке рішення за своєю правовою природою є правочином, що випливає з ч. 3 ст. 203 ЦК України, відповідно до якої односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частинами 1, 2 ст. 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 24 квітня 2013 року (справа № 6-14цс13), державний акт, виданий з порушенням вимог ст. ст. 116, 118 ЗК України підлягає визнанню недійсним.

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Також відповідно до ст. 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції від 15 грудня 2009 року, яка була чинною на час укладення договору купівлі-продажу) підставою для державної реєстрації права власності на земельну ділянку є саме нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу нерухомого майна, а не державний акт (ч. 2 ст. 126 ЗК України).

Вчинення в такому разі на державному акті (визнаного судом недійсним) відмітки про відчуження земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу (ч. 6 ст. 126 ЗК України) не змінює суті такого державного акта, як недійсного.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 25 червня 2014 року № 6-67цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Крім того, витребування спірної земельної ділянки у ОСОБА_2 на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України обґрунтовано вибуттям цієї земельної ділянки з володіння власника - територіальної громади м. Києва, поза його волею.

При цьому волевиявлення органу місцевого самоврядування - Київської міської ради, яка повинна діяти в інтересах територіальної громади міста, відповідно до ст. 116 ЗК України здійснюється у формі рішення, яке повинно відповідати чинному законодавству.

Ураховуючи викладене та зважаючи на те, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 24 квітня 2012 року визнано протиправним та скасовано рішення Київської міської ради від 29 жовтня 2009 року № 632/2701, на підставі якого ОСОБА_1 був виданий держаний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1 га, що розташована на АДРЕСА_1 у Голосіївському районі м. Києва, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради та відповідно суд першої інстанції також дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_2

Наведені в апеляційній скарзі доводи з урахуванням вищевикладеного не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість ухвалення рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного судового рішення.

Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення заочного рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: О.В. Шахова

Л.Д.Поливач