Номер провадження: 22-ц/785/2363/15
Головуючий у першій інстанції Мазун І.А.
Доповідач Комлева О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.05.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

суддів Журавльова О.Г., Ісаєвої Н.В.

при секретарі Сілукової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, правонаступниками якого є ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про розподіл спільного майна подружжя,

в с т а н о в и л а:

У червні 2002 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, який згодом був уточнений та остаточно поданий до ОСОБА_4 про розподіл спільного майна подружжя, посилаючись на те, що вона в період з 06.05.1989р. по 21.07.2000р. перебувала у шлюбі з відповідачем, від якого дітей немає. В період шлюбу 08.05.1996р. сторони придбали на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна № Н/96-0492, зареєстрованого на Одеській універсальній товарній біржі "Центр", на ім'я ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1, яка має загальну площу 39,5кв.м., складається з двох кімнат житловою площею 29,7кв.м., а також кухні, туалету, коридору.

Крім того, відповідно до державного акту від 06.08.1998р. ОСОБА_4 належить земельна ділянка, площею 0,05га, розташована на території Таїровської сільської ради АДРЕСА_2, вказаний Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за НОМЕР_1.. Як стверджувала позивачка, сторони в період шлюбу побудували на земельній ділянці площею 0,05 га АДРЕСА_3 садовий будинок, який не введено в експлуатацію. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

Судом до участі у справі в якості правонаступників померлого ОСОБА_4 були залучені ОСОБА_6 та ОСОБА_5

Оскільки між сторонами не було досягнуто домовленості стосовно розподілу придбаного в період шлюбу майна, позивачка просила розділити та визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1, стягнути з правонаступників ОСОБА_4 - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 грошову компенсацію за виділену відповідачам частку у майні у вигляді будівельних матеріалів та кошторисних робіт на будівництво садового будинку в сумі 54 794 грн., а також виділити відповідачам земельну ділянку та садовий будинок, який не введено в експлуатацію, що розташований на земельній ділянці площею 0,05 га АДРЕСА_3.

В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали.

Представник ОСОБА_6 та ОСОБА_5 позовні вимоги визнав в частині визнання за позивачкою права власності на ? частину квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2014 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, правонаступниками якого є ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про розподіл спільного майна подружжя задоволений частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

На рішення суду ОСОБА_2, представник ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове по суті позовних вимог, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно п. 3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 ЦПК України, розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив матеріали справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено, що згідно витягу з рішення Іллічівського районного суду м. Одеси від 21.07.2000 року шлюб, зареєстрований 06.05.1989р. Іллічівським відділенням ЗАГС м. Одеси, актовий запис № 320 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано. На підставі цього рішення 19.06.2002р. відділом реєстрації актів громадянського стану Іллічівського районного управління юстиції м. Одеси видано свідоцтво про розірвання шлюбу, актовий запис №181.

В період шлюбу сторонами було придбано квартиру АДРЕСА_1, яка має загальну площу 39,5кв.м., складається з двох кімнат житловою площею 29,7кв.м., а також кухні, туалету, коридору, про що свідчить копія договору купівлі-продажу нерухомого майна № НУ96-0492 від 08.05.1996р., зареєстрованого на Одеській універсальній товарній біржі "Центр", в журналі реєстрації договорів по об'єктам нерухомості. Право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_4 у КП "ОМБТІ та РОН" згідно відповіді № 4280501.13 від 20.07.2007р.

Також під час знаходження у зареєстрованому шлюбі, ОСОБА_4 отримав державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2 від 06.08.1998р. на земельну ділянку для ведення садівництва, площею 0,05га, яка розташована на території Таїровської сільської ради АДРЕСА_2, вказаний Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за НОМЕР_1.

Судом встановлено, що на земельній ділянці площею 0,05 га АДРЕСА_3 самочинно побудований садовий будинок, який не введено в експлуатацію.

Відповідно до ст.ст. 22, 28, 29 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку .В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Оскільки правовідносини між сторонами виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України (в редакції 2004 року) та до набрання чинності Сімейного кодексу України (в редакції 2004 року) та продовжують існувати до теперішнього часу, майно, набуте в період шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, на даний час не розподілено, на підставі чого суд, у відповідності до ч.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, обґрунтовано застосував правила Цивільного кодексу України, а також норми Сімейного кодексу України, в редакції 2004 року.

Приймаючи до уваги документи, які свідчать про час набуття вказаного в позові майна, суд, визнав, що дійсно, квартира АДРЕСА_1, зазначена позивачкою, відноситься до майна, що є спільною сумісною власністю подружжя.

Між сторонами не існувало ні договору про розподіл майна, ні шлюбного контракту, на підставі чого суд визнав, що майно, яке є предметом цього спору, а саме: квартира АДРЕСА_1 належить сторонам в рівних частках кожному по 1/2 частині.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3 про розподіл спільного майна подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_1, є спільною сумісною власністю подружжя та належить сторонам в рівних частках кожному по 1/2 частині, а тому судом була розподілена.

Суд встановив, що ОСОБА_4, відповідно до державного акту від 06.08.1998р. належить земельна ділянка, розташована на території Таїровської сільської ради АДРЕСА_2, вказаний Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за НОМЕР_1.

Вказана земельна ділянка, одержана ОСОБА_4 у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю та розподілу не підлягає.

Згідно висновків судово-технічної експертизи від 29.11.2002р. та від 20.02.2014р. встановлено, що сторонами під час шлюбу самовільно побудовано на вказаній земельній ділянці садовий будинок під літ. "А" з господарськими будівлями та спорудами, літ "В" - вбиральня, літ. "Г" - літній душ, навіс.

Крім того, висновком судової будівельно-технічної експертизи від 20.02.2014р. визначено ринкову вартість двокімнатної квартири НОМЕР_3 загальною площею 39,5кв.м., яка розташована в АДРЕСА_1, яка складає 258 262 грн.; визначено кошторисну вартість будівництва садового будинку з надвірними спорудами та будівлями, який не введено в експлуатацію та розташований на земельній ділянці площею 0,05га на території Таїровської сільської ради, АДРЕСА_2, яка складає 322 877 грн., в тому числі вартість будівельних матеріалів, використаних для будівництва вказаного будинку складає 227 365 грн.; визначено кошторисну заробітну плату працівників при будівництві садового будинку, яка складає 43 973 грн.

Таким чином, суд встановив, що вказаний садовий будинок сторонами по справі не введений в експлуатацію, не зареєстрований у встановленому порядку, позивачка відмовилася сплачувати вартість призначеної 15.05.2014р. судової будівельно-технічної експертизи, відомості про ступінь готовності спірного будинку та можливість його поділу в матеріалах справи відсутні, а отже вказаний садовий будинок не може бути об'єктом цивільно-правових відносин та не є предметом поділу між сторонами.

Позивач не надав до суду доказів щодо неподільного майна - садового будинку, що розташований на земельній ділянці АДРЕСА_3", не довів ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, а тому відсутні підстави для задоволення вимоги щодо стягнення з правонаступників померлого ОСОБА_4 на користь позивачки компенсації за будівельні матеріали та будівельні роботи.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 про те, що суд приймаючи рішення повинен був поділити належні сторонам будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку, або залишити його одній із сторін, а іншій присудити грошову компенсацію, не приймаються до уваги, оскільки спростовуються матеріалами справи, а саме тим, що садовий будинок сторонами по справі не введений в експлуатацію, не зареєстрований у встановленому порядку, крім того позивачем не було надано доказів щодо неподільного майна - садового будинку, що розташований на земельній ділянці АДРЕСА_3" під час розгляду справи.

Інші доводи апеляційної скарги також не приймаються до уваги, оскільки вони також спростовуються матеріалами справи, а письмових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду надано не було.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційної скарги доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги на увагу не заслуговують, та задоволенню не підлягають, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв'язку з чим апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку на протязі двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ О.Г. Журавльов

______________________________________ Н.В. Ісаєва