У Х В А Л АІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Журавель В.І., Штелик С.П., Черненко В.А.

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», третя особа - ОСОБА_5, про визнання додаткової угоди до договору поруки недійсною та визнання поруки припиненою, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 25 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_6, звернулася до суду з вищезазначеним позовом, у якому просила визнати недійсною додаткову угоду від 24 квітня 2008 року до договору поруки від 28 січня 2008 року, та визнати припиненим договір поруки від 28 квітня 2008 року з 24 квітня 2008 року з підстав, передбачених ч. 1 ст. 559 ЦК України.

Свої вимоги мотивувала тим, що 28 січня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі -ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 було укладено кредитний договір, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 1 000 000 грн зі сплатою 16% річних на суму залишку заборгованості.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 28 січня 2008 року між нею та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено договір поруки № 07-01-08П, згідно з яким вона зобов'язалася відповідати перед кредитором у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником своїх зобов'язань за договором кредиту.

24 квітня 2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ФОП ОСОБА_7 було укладено додаткову угоду № 07-01-08 до кредитного договору, згідно з якою збільшено процентну ставку за користування кредитом з 16 % до 23% річних і про існування якої їй стало відомо у липні 2014 року.

Посилаючись на те, що цю додаткову угоду вона не підписувала, позивач просила визнати її недійсною, а з підстав, передбачених ч. 1 ст. 559 ЦК України, договір поруки - припиненим.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2014 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Харківської області від 25 лютого 2015 року, у задоволені позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що про існування додаткової угоди до договору поруки позивачка дізналася у жовтні 2010 року, з позовом про визнання вказаної угоди недійсною звернулася у липні 2014 року, тобто після спливу передбаченого ст. 257 ЦК України строку, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком судів.

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Встановивши, що ОСОБА_4 дізналася про порушення своїх прав ще у 2009 році при розгляді іншої справи за позовом ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до неї та ФОП ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, а за захистом цивільного права звернулась до суду лише 22 липня 2014 року, поважних причин пропуску строку, встановленого ст. 257 ЦК України, не навела, суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність передбачених ч. 4 ст. 267 ЦК України підстав для відмови у задоволенні позову.

Доводи скарги та матеріали витребуваної справи не дають підстав вважати, що судами при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені статтями 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Згідно із частиною першою статті 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, а тому доводи касаційної скарги не можуть бути визнані як підстава для призначення справи до судового розгляду.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, рішення Київського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 25 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І. Журавель

Судді С.П. Штелик

В.А. Черненко