Ухвала

іменем україни

25 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Горелкіної Н.А., Завгородньої І.М.,

Журавель В.І., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до державного підприємства «Виробниче об'єднання «Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі з оплатою вимушеного прогулу, за касаційною скаргою Державного підприємства «Виробниче об'єднання «Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, у якому просила скасувати наказ по державному підприємству «Виробниче об'єднання «Південний машинобудівний завод ім. О.М.Макарова» (далі - ДП «ВО «ПМЗ ім. О.М. Макарова») від 31 липня 2013 року № 2026 про її звільнення з 31 липня 2013 року за п. 1 ст. 40 КЗпП України, поновити її на роботі, стягнути з відповідача втрачений заробіток за час вимушеного прогулу з 31 липня 2013 року по день поновлення на роботі.

На обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що з 03 травня 2005 року вона працювала у ДП «ВО «ПМЗ ім. О.М. Макарова» на посаді начальника бюро підготовки будівництва будівельно-монтажного комплексу № 409, а 31 липня 2013 року була звільнена з посади за скороченням чисельності робітників на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України.

Вважаючи своє звільнення таким, що порушує норми трудового законодавства, просила задовольнити позов.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2014 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2014 року, позов задоволено.

Скасовано наказ ДП «ВО ПМЗ ім. О.М. Макарова» від 31 липня 2013 року № 2026 про звільнення ОСОБА_3 з 31 липня 2013 року за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_3 на посаді начальника бюро підготовки будівництва будівельно-монтажного комплексу № 409 ДП «ВО «ПМЗ ім. О.М. Макарова».

Стягнуто з відповідача на користь позивача втрачений заробіток за час вимушеного прогулу з 31 липня 2013 року по день поновлення на роботі у розмірі 22 058,10 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ДП «ВО «ПМЗ ім. О.М. Макарова» просить скасувати рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій, ухвалити нове рішення про відмову в позові, мотивуючи свою вимогу порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржувані судові рішення не відповідають.

Судами під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_3 з 03 травня 2005 року працювала в ДП «ВО «ПМЗ ім. О.М. Макарова» в Будівельно-монтажному комплексі № 409 (далі - БМК № 409) на посаді начальника бюро.

Наказом ДП «ВО ПМЗ ім. О.М. Макарова» від 27 березня 2013 року № 160 було заплановано проведення скорочення чисельності та штату керівників, спеціалістів, службовців на 15% з 10 червня 2013 року.

Згідно з протоколом засідання комісії зі скорочення штату БМК № 409 ДП «ВО «ПМЗ ім. О.М. Макарова» від 22 травня 2013 року працівники підприємства, в тому числі і ОСОБА_3, були повідомлені про скорочення їх посад.

09 липня 2013 року позивачу було запропоновано переведення на іншу роботу, у зв'язку зі скороченням її посади. Згідно з актом від 09 липня 2013 року ОСОБА_3 була ознайомлена з запропонованими посадами, але відмовилася від переведення та від підпису в акті.

Відповідно до наказу ДП «ВО ПМЗ ім. О.М. Макарова» від 31 липня 2013 року № 2026 ОСОБА_3 було звільнено з посади начальника бюро підготовки будівництва БМК № 409, починаючи з 31 липня 2013 року.

Згідно з протоколом засідання профспілкового комітету та профспілкової організації Незалежної профспілки гірників України ДП «ВО «ПМЗ ім. О.М. Макарова» від 16 липня 2013 року № 7 профкомом було прийнято рішення про надання дозволу на розірвання трудового договору з ОСОБА_3

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що при звільненні ОСОБА_3 з роботи відповідачем не було дотримано вимоги чинного трудового законодавства та процедури звільнення працівника за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Проте з такими висновками погодитися не можна.

Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно із роз'ясненнями, які містяться у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (із подальшими змінами), розглядаючи трудові спори, пов'язані із звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, зокрема, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення штату, чи додержано власником норм законодавства, що регулюють вивільнення працівників, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1, 2-5, 7 ст. 40 і пунктами 2 і 3 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору. Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Відповідно до ч. 6 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 посилалась на неправомірність рішення профспілкового комітету про надання згоди на її звільнення, оскільки воно проведене з порушенням ст. 43 КЗпП України без участі в ньому звільнюваного працівника.

Поновлюючи позивача на роботі, суд першої інстанції виходив лише з порушень ст. 43 КЗпП України, вважаючи, що згода профспілкового органу взагалі не надавалась, а протокол від 16 липня 2013 року №7 є сфальсифікованим.

Таких висновків суд дійшов, надавши оцінку поясненням свідка ОСОБА_5, яка зазначала, що 16 липня 2013 року, в день, коли відбулося засідання профкому БМК № 409 ДП «ВО ПМЗ ім. О.М. Макарова», вона перебувала у відпустці і на цьому засіданні не була присутня.

При цьому, інший свідок ОСОБА_6, яка була членом засідання профспілкового бюро від 16 липня 2013 року, вказувала, що вона була присутня на ньому й засідання відбувалось у присутності всіх вказаних у протоколі № 7 осіб.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 своєї постанови «Про судове рішення у цивільній справі» у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

Проте ні рішення суду першої інстанції, ні судове рішення апеляційного суду не містять мотивів, з яких вони виходили, не беручи до уваги виписку з протоколу засідання профспілкового бюро БМК № 409 від 16 липня 2013 року № 7 (а.с.31).

Між тим вказане вище рішення було підтверджене протоколом засідання профспілкового бюро БМК ДП «ВО ПМЗ ім. О.М. Макарова» від 12 серпня 2014 року (а.с.157), наданим в суді апеляційної інстанції, яке також було судами проігнороване.

Оскільки розгляд справи апеляційним судом здійснюється за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими главою 1 розділу 5 ЦПК України, то судове рішення апеляційного суду має ґрунтуватися на відповідних доказах, досліджених у судовому засіданні, та містити доводи, за якими відхилені ті чи інші докази.

Враховуючи допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалене ним рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України таке рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 342, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу державного підприємства «Виробниче об'єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: Н.А. Горелкіна

В.І. Журавель

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко