У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,
суддів:Журавель В.І.,Хопти С.Ф.,
Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення аліментів на утримання батька, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 07 липня 1977 року він уклав шлюб з ОСОБА_8, який розірваний з 1992 року. Після розірвання шлюбу вони проживали однією сім'єю з дружиною та дітьми до березня 2014 року. Від шлюбу з нею він має двох дітей - дочку ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2. Після розірвання шлюбу він захворів і йому була встановлена І група інвалідності, довічно. Позовні вимоги мотивовані також тим, що він отримує пенсію, однак хворіє, потребує стаціонарного лікування 2 рази на рік, а також постійно приймає ліки та потребує стороннього догляду, у зв'язку з тим, що його діти не надають допомоги, він вимушений час від часу наймати сторонніх людей для допомоги і витрачати на це додаткові кошти. Кожен місяць на придбання ліків він витрачає суму близько 300 грн. Позовних вимог до своєї дочки він не заявляє з тих підстав, що вона не працює та має на утриманні двох неповнолітніх дітей.

Посилаючись на зазначене, а також на те, що в даний час йому важко самостійно пересуватися, він є повністю непрацездатним і у зв'язку з цим потребує матеріальної допомоги і його син хоч офіційно не працює, але займається підприємницькою діяльністю, має постійний дохід, позивач просив суд стягувати з відповідача аліменти на його користь у розмірі 600 грн щомісяця довічно.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7, тимчасово не працюючого, на користь ОСОБА_6, інваліда 1 групи, аліменти на утримання батька у розмірі 400 грн щомісячно, починаючи з 28 липня 2014 року, до його смерті. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 травня 2015 року змінено рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2015 року в частині строку стягнення аліментів з періоду до смерті - на 1 рік, до ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Судами встановлено, що позивач ОСОБА_6 є батьком відповідача, що підтверджується копією свідоцтва про народження ОСОБА_7

Позивач є інвалідом 1 групи довічно, що підтверджено відповідним пенсійним посвідченням.

Як вбачається з довідки №1081, виданої управлінням Пенсійного Фонду України, розмір пенсії ОСОБА_6 на час звернення з позовом складає 1 427 грн 29 коп.

Відповідно до ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Дочка, син зобов'язані утримувати своїх матір, батька незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Цей обов'язок обумовлений лише фактом походження, зареєстрованим відповідно до ст.ст. 122, 125 СК України.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач згідно з положеннями ст. 202 СК України вправі вимагати від відповідача допомоги на своє утримання, оскільки таку допомогу він потребує в силу похилого віку, стану здоров'я та розміру доходів, а ОСОБА_7 має можливість надати позивачу довічно допомогу у розмірі 400 грн щомісячно.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині строку стягнення аліментів, суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого суду про наявність підстав для часткового задоволення вимог позивача і при цьому вважав, що у даній справі строк стягнення аліментів необхідно обмежити на підставі ст. 204 СК України до 1 року, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Проте, повністю з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржене судове рішення не відповідає з огляду на наступне.

Згідно із положенням ст. 204 СК України дочка, син можуть бути звільнені судом від обов'язку утримувати матір, батька та обов'язку брати участь у додаткових витратах, якщо буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов'язків. У виняткових випадках суд може присудити з дочки, сина аліменти на строк не більш як три роки.

Зі змісту указаної статті вбачається, що дочка, син можуть бути звільнені судом від обов'язку утримувати матір, батька або у виняткових випадках відповідні аліменти присуджуються на строк не більш як три роки.

Однак, вимогами ст. 204 СК України можливість звільнення від зазначеного обов'язку або присудження його на певний строк пов'язується із встановленням тієї обставини, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов'язків.

Обов'язок батьків утримувати дитину встановлено у ст. 180 СК України.

Статтею 181 СК України визначено способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину, які можуть бути встановлені як за домовленістю між батьками дитини так і за рішенням суду.

Ухилення від виконання батьківських обов'язків обов'язково означає умисне діяння (дію або бездіяльність), у результаті якого обов'язки по утриманню та/або вихованню виконуються неякісно, не в повному обсязі або не виконуються взагалі.

Зазначені вище обставини мають підтверджуватися належними та допустимими доказами і бути всебічно оцінені судом під час розгляду справи.

При цьому, згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак, ухвалюючи оскаржене рішення, суд апеляційної інстанції, у порушення ст.ст. 213, 214, 303, 316 ЦПК України на зазначене уваги не звернув та не з»ясував належним чином фактичні обставини, що склалися між сторонами, зокрема, не визначився якими доказами підтверджена та обставина, що ОСОБА_6 ухилявся від виконання своїх батьківських обов'язків щодо свого сина ОСОБА_7, а тому висновок суду апеляційної інстанції про можливість застосування у даній справі положень ст. 204 СК України є передчасним.

Крім того, при вирішенні питання про стягнення з повнолітніх дітей аліментів на утримання непрацездатних батьків слід врахувати, що відповідно до положень ст. 202 СК України право батьків на утримання, якому кореспондує відповідний обов'язок повнолітніх дітей виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дітей.

Отже, неповно з'ясувавши дійсні обставини справи, не давши належної оцінки доказам, суд апеляційної інстанції допустив порушення норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування оскарженого судового рішення із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник
Судді:В.І. Журавель
С.Ф. Хопта
В.А. Черненко
С.П. Штелик