Справа № 161/6078/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Гринь О.М.
Провадження № 22-ц/773/1348/15 Категорія: 30 Доповідач: Грушицький А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді Грушицького А.І.,

суддів: Антонюк К.І., Овсієнка А.А.,

при секретарі Лимарю Р.С.,

з участю позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 липня 2015 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 липня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 липня 2015 року та направити справу на новий судовий розгляд.

В судовому засіданні позивач апеляційну скаргу підтримав з підстав в ній зазначених.

Відповідач в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце апеляційного розгляду даної справи.

Заслухавши пояснення позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів факт заподіяння йому майнової та моральної шкоди відповідачем, наявність причинно-наслідкового звязку між діями відповідача та зазначеними позивачем наслідками.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим в судовому засіданні обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.

Судом встановлено, що 10 грудня 1997 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 та Луцьким госпрозрахунковим ринком було укладено договір оренди торгових площ № 318, згідно якого орендар прийняв в оренду торгову площу площею 6,4 кв.м. для розміщення кіоску (а.с. 7, 8).

Як вбачається із постанови слідчого СВ Луцького МВ УМВС України від 26 вересня 2014 року про закриття кримінального провадження 10 січня 2013 року в Луцький МВ УМВС України у Волинській області з прокуратури м. Луцька надійшли матеріали по факту вивезення ОСОБА_2 з території господарського двору Центрального ринку, що розташований по вул. Глушець у м. Луцьку, контейнера № 470, який належить ОСОБА_1, загальною вартістю 1000 дол. США, в якому знаходились товарно-матеріальні цінності на суму 5000 дол. США.

В ході розслідування кримінального провадження було встановлено, що в 1996 році ОСОБА_1 на Центральному ринку м. Луцька встановив металевий кіоск № 470 та розпочав здійснювати роздрібну торгівлю промтоварами.

В 2002 році ОСОБА_1 торговельну діяльність припинив, а його кіоск був переставлений на господарський двір ринку, де знаходився до серпня 2011 року, звідки був вивезений у звязку з рішенням адміністрації ринку про впорядкування території.

По даному факту ОСОБА_2 повідомив, що періодично, з метою упорядкування господарського двору здійснював вивезення на смітник старих контейнерів, власники яких не зявляються, не заключають договорів на їх збереження та їх не забирають. Адміністрація ринку не несе відповідальність за контейнери, які там перебувають без документального оформлення, а господарський двір призначений для господарських потреб, а не для зберігання контейнерів.

Виходячи з тих обставин, що ОСОБА_2 вивіз кіоск на смітник, виконуючи покладені на нього обовязки по благоустрою території, вказаний кіоск був пустий, ржавий, за своїми зовнішніми ознаками не придатний для здійснення в ньому торговельної діяльності, що підтверджується показами свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, які безпосередньо вантажили контейнер на автомобіль, тому слідчий виніс постанову про закриття кримінального провадження у звязку з відсутністю в діянні ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України (а.с. 17, 18).

Заявляючи вказаний позов позивач покликався у позовній заяві на норми, що регулюють відшкодування шкоди із деліктних (позадоговірних) зобовязань.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається з матеріалів справи, завідуючий Центральним ринком ОСОБА_2, даючи вказівку на вивезення металевого контейнера з території господарського двору Центрального ринку м. Луцька діяв як працівник конкретної юридичної особи Луцького госпрозрахункового ринку, із яким у батька позивача виникли правовідносини щодо оренди торгового місця.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що позивач не довів наявності фактичних та правових підстав для покладення на відповідача, як на фізичну особу, відповідальності за вчинені ним при виконанні службових обовязків дії.

Доводи позивача в апеляційній скарзі щодо обгрунтованості заявленого ним відводу головуючому в суді першої інстанції не підтверджуються належними доказами. Безпосередня участь відповідача в судовому засіданні є його правом, а не обовязком. Цивільним процесуальним законодавством не передбачено можливості примусового приводу відповідача в судове засідання.

Суд першої інстанції ухвалив законне та обгрунтоване рішення, а наведені позивачем ОСОБА_1 в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду в апеляційному порядку оскаржуваного рішення суду і висновків суду вони не спростовують.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 липня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді