Категорія: 21 Доповідач: Матвійчук Л. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Матвійчук Л.В. ,

суддів - Осіпука В.В., Мудренко Л.І.,

при секретарі - Губарик К.А.,

з участю позивача - ОСОБА_1,

представника позивачів - ОСОБА_2,

третьої особи - ОСОБА_3,

представника третьої особи - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, Гіркополонківської сільської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача -ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування жилого будинку та визнання права власності за апеляційною скаргою позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_5 та їх представника ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду від 04 березня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_5 звернулися в суд із позовом до відповідачів про визнання недійсним договору дарування жилого будинку, визнання права власності на частини житлового будинку, обгрунтовуючи позовні вимоги тим, що житловий будинок по АДРЕСА_1 належав колгоспному двору, головою якого був ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Вони як члени колгоспного двору не втратили частки в майні цього двору, а тому ОСОБА_7 без згоди дружини ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, та їхньої згоди не мав права розпорядитися майном колгоспного двору. Просять визнати недійсним договір дарування житлового будинку, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_6, ОСОБА_9 з порушенням вимог ст.48, 243, 244 ЦК Української РСР в редакції 1963 року, визнати за ОСОБА_1 право власності на 3/4 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 (3/8 - як на майно члена колгоспного двору та 3/8 - в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_8), визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/4 частину цього ж житлового будинку.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 04 березня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, Гіркополонківської сільської ради, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідачів - ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування жилого будинку, визнання права власності на частини житлового будинку відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_5, представник позивачів ОСОБА_2, покликаючись на незаконність рішення, порушення та неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просили його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення з таких мотивів.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачами не доведено, що оспорюваним договором дарування порушено їх майнові права та вони не є стороною укладеного правочину. Крім того, суд покликався, що обставини встановлені рішенням суду від 10 квітня 2013 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6, Гіркополонківської сільської ради Луцького району про визнання договору дарування та визнання права власності на майно не підлягають доказуванню в силу ч.3 ст. 61 ЦПК України, а даним рішенням встановлено, що спірний договір дарування жодним чином не порушує прав позивача ОСОБА_1

Однак з такими висновками суду погодитись не можна, оскільки вони зроблені передчасно при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи.

Судом першої інстанції встановлено, що 15 березня 1983 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6, ОСОБА_9 був укладений договір дарування, згідно якого останнім був подарований в рівних частинах житловий будинок по АДРЕСА_1 (а.с. 17 оглянутої судом інвентаризаційної справи №48). Даний правочин був 15 березня 1983 року посвідчений секретарем сільської ради та зареєстрований в реєстрі за №7. Право власності на зазначений житловий будинок було оформлено за колгоспним двором, головою якого був ОСОБА_7. 22 травня 1989 року на підставі рішення Луцької районної ради народних депутатів №118 від 15 травня 1989 року (а.с.8, 10 оглянутої судом інвентаризаційної справи №48). Як вбачається з матеріалів справи право власності на спірний будинок на підставі укладеного договору дарування від 15 березня 1983 року зареєстровано за ОСОБА_6, ОСОБА_9 04.02. 1998 року (а.с.12).

Відповідно до ст. 243 ЦК України (в редакції 1963 року, яка діяла на час укладення договору дарування) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Згідно ст.ст. 244, 227 ЦК України (в редакції 1963 року) договір дарування жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин.

Частина 1 ст. 48 ЦК України (в редакції 1963 року) передбачає, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Звертаючись з позовом до суду позивачі обґрунтовували свої вимоги тим, що будинок належав до майна колгоспного двору, а тому голова колгоспного двору ОСОБА_7 не мав права розпоряджатися спірним будинком без згоди дружини ОСОБА_8 та позивачів по справі, як членів колгоспного двору.

Згідно п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", положення статей 17, 18 Закону "Про власність" щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року).

До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні; б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних.

Згідно зі ст.ст. 3, 213, 214 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються. В мотивувальній частині рішення має бути зазначено, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким.

Так з матеріалів справи вбачається, що на час укладення договору дарування спірний житловий будинок належав до майна колгоспного двору, членами якого були відповідно до витягу з погосподарської книги за 1983-1990 роки Гіркополонківської сільської ради: ОСОБА_7- голова двору, ОСОБА_8, ОСОБА_1, ОСОБА_5 (а.с.8). Позивач ОСОБА_5 на час укладення оспорюваного договору дарування був неповнолітнім.

10.10.1986 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 вибули з господарства колгоспного двору на інше місце проживання і не витребували своїх часток в цьому майні.

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, а спадщину після його смерті прийняла його дружина ОСОБА_8, яка вступила у фактичне володіння спадковим майном.

23 листопада 1998 року ОСОБА_8 склала заповіт, яким все своє майно в тому числі і спірний житловий будинок заповіла своїй дочці ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_2 спадкодавець ОСОБА_8 померла і при оформленні спадщини за заповітом після її смерті ОСОБА_1 стало відомо, що право власності на спірний будинок зареєстровано за ОСОБА_10 та ОСОБА_9

Пред'являючи позов до ОСОБА_6, як співвласника спірного житлового будинку, якому на підставі оспорюваного договору дарування належить 1/2 частина будинку, позивач зазначила що інший співвласник ОСОБА_9, якому належала інша 1/2 частина спірного будинку відповідно до договору дарування помер, проте відповідачами спадкоємців померлого ОСОБА_9 не зазначила.

Разом з тим, відповідачем у даній справі позивачі зазначили Гіркополонківську сільську раду Луцького району, однак не зазначили в заяві, в чому полягає порушення, невизнання або оспорювання даним відповідачем прав, свобод чи інтересів позивачів.

Як встановлено в суді апеляційної інстанції з пояснень позивача ОСОБА_1, що після смерті ОСОБА_9 спадкоємцями його майна є дружина ОСОБА_11 та діти, про місце проживання яких відомо позивачу, проте в позовній заяві остання зазначала, що місце проживання(перебування) ОСОБА_6 та спадкоємців ОСОБА_9 їй невідоме, що не відповідає дійсності.

Отже, при визнанні оспорюваного договору дарування недійсним будуть порушені права спадкоємців померлого співвласника спірного будинку ОСОБА_9, які не залучені до участі в справі.

Суд першої інстанції з врахуванням положень ст. 33 ЦПК, мав би вирішити питання про залучення спадкоємців ОСОБА_9 до участі в справі так як ухвалене у даній справі рішення безпосередньо може вплинути на права та законні інтереси останніх.

Таким чином з'ясуванню судом першої інстанції підлягало коло спадкоємців після смерті співвласника спірного будинковолодіння ОСОБА_9, на що суд уваги не звернув.

Однак суд помилково залучив до участі в розгляді справи в якості третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_3, так як вирішення заявлених позовних вимог не стосується законних прав та інтересів останнього, як власника земельної ділянки та незавершеного будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_1, придбаного у ОСОБА_1 відповідно до договору купівлі-продажу від 18 жовтня 2005 року, оскільки предметом спору є договір дарування від 15 березня 1983 року та право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1.

Крім того, позивач ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності на 3/8 частини житлового будинку як на спадкове майно після смерті матері ОСОБА_8

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 34 Закону України "Про нотаріат" нотаріуси вчиняють нотаріальні дії, зокрема видають свідоцтво про право на спадщину.

Нотаріус зобов'язаний відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам (ст. 5 Закону України "Про нотаріат").

Відповідно до ст. 49 Закону України "Про нотаріат" нотаріус може відмовити у вчиненні нотаріальної дії. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус виносить постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії.

Вирішуючи спір, суд належним чином не перевірив чи виносив нотаріус постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії, оскільки матеріали справи вказаної постанови не містять.

Наявне в матеріалах справи роз'яснення в. о. завідувача Луцької районної державної нотаріальної контори Волинської області Трохимчук С.М. за № 889/02-17 від 07.12.2012 року( а.с.18) не свідчить про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, а саме видачі свідоцтва про спадщину за заповітом, а лише містить перелік документів, які необхідно подати спадкоємцю для видачі свідоцтва про право на спадщину.

Оскільки апеляційний суд не наділений повноваженнями щодо залучення до участі в справі осіб, які не брали в ній участь в суді першої інстанції, та у зв'язку з допущеними цим судом порушеннями вищенаведених норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, оскаржуване рішення слід скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в позові на підставі ст. 309 ЦПК України.

Разом з тим, дане рішення апеляційного суду не перешкоджає ОСОБА_1, ОСОБА_5 захистити свої права шляхом повторного звернення до суду з аналогічним позовом, зазначивши у ньому відповідачами всіх осіб, яких стосуються заявлені ними вимоги.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_5 та представника позивачів ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 04 березня 2015 року в даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_1, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, Гіркополонківської сільської ради про визнання недійсним договору дарування жилого будинку та визнання права власності відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді