У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом заступника прокурора міста Києва до Київської міської ради, ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право власності на землю, відновлення становища, що існувало до порушення, за касаційною скаргою заступника прокурора міста Києва на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 лютого 2015 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 25 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року заступник прокурора м. Києва звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати рішення Київської міської ради від 24 грудня 2009 року № 1166/3235 «Про передачу громадянину ОСОБА_5 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у АДРЕСА_1»; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_5, зареєстрований 31 травня 2010 Головним управлінням земельних ресурсів Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за № 04-7-02556; відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення в розпорядження Київської міської ради спірної земельної ділянки площею 0,10 га, вартістю 387 073,79 грн.

Позов мотивовано тим, що у грудні 2009 року Київською міською радою прийнято рішення про передачу у приватну власність ОСОБА_5 земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Відповідно до земельно-кадастрової інформації на земельну ділянку, остання відноситься до земель рекреаційного призначення. У порушення норм Земельного кодексу України спірну земельну ділянку передано у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, тобто для потреб не пов'язаних з рекреаційними. Крім того, проект землеустрою в порушення вимог ст.ст. 118, 186-1 Земельного кодексу України не погоджений природоохоронним органом, а саме: структурним підрозділом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України, а також не була проведена обов'язкова державна експертиза проекту відведення земельної ділянки. Прокурор посилається на те, що оспорюване рішення Київської міської ради прийнято з порушенням вимог законодавства, а тому підлягає визнанню незаконним у судовому порядку. Також державний акт на право власності на спірну земельну ділянку має бути визнаний недійсним як такий, що підписаний на підставі незаконного рішення органу місцевого самоврядування. Оскаржуваним рішенням відповідачем порушено право територіальної громади міста Києва на землю, яке підлягає захисту у спосіб, визначений п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України, шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 09 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 25 березня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

Заступник прокурора міста Києва, не погоджуючись з даними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову виходив з відсутності порушень Київською міською радою норм діючого законодавства при передачі земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_5 та безпідставності вимог про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку.

Залишаючи без змін рішення місцевого суду, апеляційний суд погодився з висновками останнього та виходив з того, що доводи про належність спірної земельної ділянки до земель рекреаційного призначення не знайшли підтвердження в судовому засіданні, у зв'язку із чим відсутні підстави для визнання недійсним оскаржуваного рішення Київської міської ради з підстав порушення ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» (в редакції чинній на час ухвалення рішення про відведення земельної ділянки). Посилання прокурора на те, що рішенням Київської міської ради від 24 грудня 2009 № 1166/3235 змінено цільове призначення земельної ділянки рекреаційного призначення без проведення обов'язкової державної експертизи, апеляційний суд вважав безпідставним, оскільки зазначеним рішенням Київради цільове призначення земельної ділянки не змінювалося. Проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки повністю відповідав чинному на той час законодавству України. Земельна ділянка передана у приватну власність відповідача ОСОБА_5 на підставі рішення органу місцевого самоврядування, яким визначено таке цільове призначення земельної ділянки, що відповідає її функціональному призначенню за Генеральним планом міста.

Вказані висновки суду апеляційної інстанції відповідають фактичним обставинам справи та узгоджуються з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Київської міської ради від 24 грудня 2009 року № 1166/3235 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_5 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у АДРЕСА_1, передано ОСОБА_5 у приватну власність земельну ділянку, площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у АДРЕСА_1 за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування.

На підставі вказаного рішення Київської міської ради 31 травня 2010 року ОСОБА_5 видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий номер: НОМЕР_1, розташовану у АДРЕСА_1, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

На підставі запиту прокуратури міста Києва від 14 березня 2014 Департаментом земельних ресурсів КМДА проведено обстеження спірної земельної ділянки, за результатом якої складено акт від 1 квітня 2014 № 447/05. Департаментом земельних ресурсів КМДА в ході обстеження встановлено, що земельна ділянка не огороджена та вільна від забудови.

Розпорядженням Ради Міністрів УРСР від 14 березня 1991 року зазначена земельна ділянка надана Управлінню внутрішніх справ Київської області для організації реабілітаційного центру.

Державний акт, який посвідчує право користування земельною ділянкою у відповідності з положеннями законодавства, не було видано, право користування такою земельною ділянкою в Управління внутрішніх справ Київської області не виникло, а тому вказану земельну ділянку передбачалося передати за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування.

На момент погодження проекту землеустрою спеціально уповноваженим органом, який здійснював ведення державного земельного кадастру було Головне управління земельних ресурсів (зараз - Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЗК України землі України за основних цільовим призначенням поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення, землі житлової та громадської забудови, землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, землі оздоровчого призначення, землі рекреаційного призначення, землі історико-культурного призначення, землі лісогосподарського призначення, землі водного фонду, землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Згідно із ч. 2 ст. 19 ЗК України земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.

Відповідно до ст. 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та іншими законами.

Згідно з пунктами «а», «б», «в», «г» ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Положеннями ч. 1 ст. 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 п. 12 «Перехідні положення» ЗК України до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Порядок безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок визначений положенням статті 118 ЗК України.

Так, ч. 1 ст. 118 ЗК України передбачено, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Частина 6 статті 118 ЗК України передбачає, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (частина сьома статті 118 ЗК України).

Згідно зі статтею 50 Закону України «Про землеустрій», у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок складаються проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Відповідно до статті 123 ЗК України розроблений проект відведення земельної ділянки погоджується з територіальним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів, органом містобудування і архітектури та охорони культурної спадщини, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, а також з відповідним територіальним органом виконавчої влади з питань лісового або водного господарства (у разі вилучення (викупу), надання, зміни цільового призначення земельних ділянок лісогосподарського призначення чи водного фонду).

Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення (ч. ч. 1, 2 ст. 20 ЗК України).

На виконання вимог ст. 118 ЗК України розроблений проект відведення земельної ділянки був погоджений Головним управлінням містобудування і архітектури та дизайну міського середовища, Київською міською санепідемстанцією, Головним управлінням екології та охорони природних ресурсів, Головним управлінням охорони культурної спадщини, Головним управлінням земельних ресурсів.

Згідно з висновками Київської міської санепідемстанції від 27 листопада 2009 року №8330 та Головного управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища від 5 листопада 2009 № 19-11874 ділянка розміщена в правобережній південній частині Оболонського району м. Києва та за своїм функціональним призначенням належить до території житлової та громадської забудови відповідно до Генерального плану міста затвердженого рішенням Київради від 28 березня 2002 року № 370/1804.

Київська міська рада при прийнятті рішення керувалася позитивним висновком саме Головного управління земельних ресурсів, оскільки саме цей орган перевіряв проект землеустрою на відповідність чинному законодавству, здійснював ведення Державного земельного кадастру та мав інформацію про цільове призначення земельної ділянки.

У висновку від 14 грудня 2009 року № 05-5491 Головне управління земельних ресурсів КМДА погодило проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки як такий, що відповідає нормам ст.ст. 81, 116, 118, 121 ЗК України та Порядку розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 677.

Уповноважений законом орган по земельних ресурсах у своєму висновку вказав цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та надав інформацію, що зазначена земельна ділянка відноситься до земель не наданих у власність та користування, тобто рішення органу місцевого самоврядування про віднесення зазначеної земельної ділянки до тієї чи іншої категорії в порядку ст. 20 ЗК України не приймалось.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 29 жовтня 2014 року, у справі № 6-164цс14, наявність висновку Головного управління екології та охорони природних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради є достатнім для погодження проекту відведення земельної ділянки й не потребує подальшого його погодження, оскільки відповідно до Положення про Головне управління екології та охорони природних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради, затвердженого рішенням Київської міської ради від 18 червня 2009 року № 632/1688 (яке було чинним на момент погодження проекту відведення) до повноважень Головного управління віднесено погодження проектів відведення земельних ділянок.

Встановивши, у даній справі, що Головне управління екології та охорони природних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) погодило проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_3 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за вказаною вище адресою, згідно чинного законодавства, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про недоведеність прокурором своїх вимог в частині віднесення спірної земельної ділянки до категорії земель рекреаційного призначення.

Крім того, прокурором не надано належних і допустимих доказів, зокрема рішення уповноваженого органу на підтвердження віднесення спірної земельної ділянки до категорії земель рекреаційного призначення.

Спірна земельна ділянка була передана ОСОБА_3 за рахунок міських земель не наданих у власність чи користування, що підтверджується матеріалами справи та вірно було встановлено судами попередніх інстанцій.

Правильно встановивши характер спірних правовідносин, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що оскаржуване рішення Київської міської ради від 24 грудня 2009 року № 1166/3235 було прийнято відповідно до вимог чинного на момент його прийняття законодавства. Встановивши ці обставини у справі, суди дійшли також правильного висновку, що і підстав для визнання недійсним державного акта на право власності не має. Висновки судів першої та апеляційної інстанцій у цій частині відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 31 жовтня 2012 року, у справі № 6-53цс12, яка, відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Встановивши факти та визначивши правовідносини, зумовлені встановленими фактами, суди першої та апеляційної інстанцій правильно застосували правові норми та ухвалили правильні по суті рішення.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судами попередніх інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених в мотивувальних частинах оскаржуваних рішень. При вирішенні даної справи судами правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

За таких обставин, відповідно до ст. 337 ЦПК України касаційну скаргу слід відхилити і залишити оскаржувані рішення місцевого та апеляційного судів без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 344 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора міста Києва відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 лютого 2015 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 25 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
судді В.С. Висоцька
В.М. Колодійчук
О.В. Умнова
І.М. Фаловська