Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" грудня 2015 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Яровенко Н.О.

при секретарі Бондаревій Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, 3-я особа ВГІРФО Дніпровського РВ ГУ МВС України в м. Києві про виселення, визнання осіб, такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зобов»язання зняти з реєстраційного обліку, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про виселення, визнання осіб, такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зобов»язання зняти з реєстраційного обліку посилаючись на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1. Разом з ним спірній квартирі проживає дружина ОСОБА_2, їх неповнолітній син ОСОБА_4 та дочка дружини від попереднього шлюбу ОСОБА_3 Проживання разом з відповідачами в одній квартирі стало нестерпним. Відповідачі влаштовують сварки та бійки, здійснюють на нього моральний тиск, принижують його перед сусідами. Крім цього, з квартири почали пропадати речі. З лютого 2015 року відповідач ОСОБА_2 приховує від нього місцезнаходження доньки ОСОБА_3 Перебуваючи у шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 шлюбні відносини фактично припинені. Так, в утриманні будинку, його ремонті, оплаті послуг за електроенергію та газ відповідачі участі не приймають, чим завдають йому значних матеріальних збитків. Останнім часом відповідачі в спірній квартирі не проживають, але періодично з»являються і влаштовують скандали. Реєстрація відповідачів у його власній квартирі, перешкоджає йому здійснювати право власності.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просять суд виселити відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та визнати такими, що втратили право користування квартирою, що належить на праві власності ОСОБА_1 Також просять суд зобов»язати ВГІРФО Дніпровського РВ ГУ МВС України зняти відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_3 з реєстраційного обліку з квартири АДРЕСА_1.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2, яка є представником ОСОБА_3, представник ОСОБА_2 позов не визнали та пояснили, що відповідачі вселились до спірної квартири у встановленому законом порядку та набули прав і обов»язків, передбачених ст.. 156 ЖК України тому обраний позивачем спосіб захисту шляхом виселення не можна визнати обґрунтованим. Виселенню, у відповідності до положень ст..ст.116, 157 ЖК України, має передувати застосування до порушника заходів запобігання громадського впливу, які виявилися безрезультатними. Доказів, які б свідчили про наявність передбачених ст.. 157, ч.1 ст.116 ЖК України підстав для припинення права користування відповідачами спірною квартирою не надано, а тому позов не підлягає задоволенню.

Суд, вислухавши пояснення позивача, його представника, відповідача, її представника, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 13.11.1996 року (а.с.3).

З довідки форми № 3 вбачається, що в спірній квартирі зареєстровано чотири особи, а саме: ОСОБА_1, його дружина - ОСОБА_2, донька дружини ОСОБА_3 та неповнолітній син ОСОБА_4 (а.с.6).

З довідки, виданої Київським міським громадським формуванням з охорони громадського порядку та державного кордону, вбачається, що 02.02.2015 року о 23.15 під час патрулювання був отриманий виклик за адресою АДРЕСА_1 щодо порушення громадського спокою. Прибувши на місце встановили, що в вказаній квартирі між подружжям ОСОБА_2 відбулася сварка. За результатами виклику вдалося припинити сварку та відновити громадський спокій, шляхом проведення виховної бесіди з ОСОБА_2 (а.с.20). Аналогічна інформація міститься в довідках, які містяться на а.с.21,22.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6, який є заступником керівника формування з охорони громадського порядку і державного кордону, в судовому засіданні пояснив, що на початку 2015 року у нього була розмова з позивачем, який повідомив йому, що його дочка має стосунки з одним із колишніх працівників громадського об»єднання. Двічі виїжджав за викликами в спірну квартиру з приводу сварок. З боку ОСОБА_2 чув погрози в бік позивача, але які саме не пам»ятає.

Свідок ОСОБА_7, яка перебуває приблизно 8 років в дружніх стосунках з відповідачкою ОСОБА_2, в судовому засіданні пояснила наступне. В червні 2015 року позивач вигнав відповідачку зі спірної квартири і вона була вимушена переїхати до іншого помешкання. Відповідачі в квартирі не влаштовували погромів та не псували майно. Вона не була свідком сварок, але знає, що вони були і ініціатором сварок був позивач.

Свідок ОСОБА_8, який є зятем відповідачки ОСОБА_2, в судовому засіданні пояснив, що з січня 2015 року позивач постійно влаштовував сварки, запрошував членів формувань ДНД. З лютого 2015 року ОСОБА_3 в спірній квартирі не проживає, а ОСОБА_2 не проживає з середини літа 2015 року. Ініціатором сварок завжди був ОСОБА_1

Звертаючись до суду з позовом позивач наполягає на виселенні відповідачів зі спірної квартири та визнанні їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

В судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач ОСОБА_2 в спірній квартирі не проживає з літа 2015 року, але на початку осені повернулась. 05.07.2015 року ОСОБА_5 звернулась до Дніпровського РУ ГУ МВС України з заявою, що її чоловік ОСОБА_1 закрив квартиру на не впускає її до неї та не віддає особистих речей. За результатами перевірки заяви був наданий висновок від 18.07.2015 року відповідно до якого, з мешканцями квартири АДРЕСА_1 проведено профілактичну бесіду про недопущення антигромадської поведінки та роз»яснено, що в даній ситуації вбачаються цивільно-правові відносини, що не відноситься до компетенції ОВС (а.с.44).

Крім цього, 08.07.2015 року ОСОБА_2 звернулась до Служби у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації. За результатами звернення з ОСОБА_1 було проведено профілактичну роботу під час якої йому було роз»яснено обов»язки батьків щодо утримання, виховання та навчання малолітніх дітей та попереджено про відповідальність у разі неналежного виконання ним батьківських обов»язків (а.с.45).

Також, 22.07.2015 року ОСОБА_2 звернулась до ЖРЕО № 403 КП «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва» з заявою, в якій повідомила, що вона вимушено не проживає за місцем реєстрації через те, що їй перешкоджає користуватися квартирою її чоловік ОСОБА_1 (а.с.48).

В подальшому на початку жовтня 2015 року виселилась зі спірної квартири знову та наразі не проживає. З квартири виселилась добровільно в зв»язку з неможливістю проживання. Факту не проживання в спірній квартирі з жовтня 2015 року ОСОБА_2 позивач не оспорює.

Також в судовому засіданні встановлено, що з лютого 2015 року відповідач ОСОБА_3 в спірній квартирі не проживає. Даний факт не оспорюється сторонами.

Відповідно до ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до ст. 155 ЖК України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не можуть бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством.

Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до вимог ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Також у статті 41 Конституції України вказано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В судовому засіданні відповідач та її представник заперечували щодо вимог позивача про виселення, пояснюючи це тим, що відповідачі в спірній квартирі не проживають, а тому їх виселити неможливо. Крім цього, звернення до суду з вимогою виселення відповідно до ч.2 ст. 116 ЖК України є неможливим, оскільки в судовому засіданні факту руйнування чи псування жилого приміщення, або використання його не за призначенням, або систематичного порушенням правил соціалістичного співжиття не встановлено.

Відповідно до ст. 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Постановою Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року з подальшими змінами «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» п.17 роз'яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять

неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського

впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що відповідачі не проживають в квартирі АДРЕСА_1, позовні вимоги є необгрунтованими та задоволенню не підлягають, оскільки обраний спосіб захисту не відповідає обставинам справи. Також в судовому засіданні не встановлено обставин, що відповідачі систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, що в зв»язку з недоведеністю даної вимоги також не підлягає задоволенню.

Що стосується вимоги позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, то слід зазначити наступне. В тексті позовної заяви взагалі відсутній виклад обставин, щодо даної вимоги, окрім одного посилання на ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

На виконання вимог ст. 60 ЦПК України, позивачем не надано жодного доказу на обґрунтування даної вимоги. Також слід зазначити, що в судовому засіданні достовірно встановлено, що ані відповідач 1, ані відповідач 2 в спірній кватирі не проживають менше ніж один рік, як того вимагає ЦК України, що також є підставою для відмови в задоволенні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщення в квартирі АДРЕСА_1

В зв»язку з відмовою в задоволенні вимог позивача про виселення та визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, також не підлягає задоволенню вимога щодо зобов»язання зняти з реєстраційного обліку.

З огляду на викладене, суд, діючи, на виконання положенням ст.ст. 11, 212 ЦПК України, в межах заявлених позовних вимог, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв'язку, приходить до висновку, що позов позивача до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про виселення, визнання осіб, такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зобов»язання зняти з реєстраційного обліку, є не обґрунтованими оскільки в межах даного спору не встановлено підстав для виселення та визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, з урахуванням положень Житлового Кодексу України, Цивільного Кодексу України, що є предметом позову, через, що позовні вимоги за своєю суттю є сумнівними, однак наявність останніх (сумнівів) не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року, (стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"), а тому у його задоволенні слід відмовити.

Відповідно частини 4 ст. 88 ЦПК України, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави.

При цьому, відповідно до статті 88 ЦПК України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, у зв'язку ухваленням судом рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 317, 319, 383, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 109, 116, 155 ЖК України, ст.ст. 10, 11, 57, 60, 88, 213-218 ЦПК України суд,-

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, 3-я особа ВГІРФО Дніпровського РВ ГУ МВС України в м. Києві про виселення, визнання осіб, такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зобов»язання зняти з реєстраційного обліку відмовити.

До суду може бути подана апеляційна скарга на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні при його проголошенні протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя