Провадження № 2/520/93/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.11.2015 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого - судді Луняченка В.О. ,

при секретарі - Нефедової Г.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання право власності та ? частку квартири та припинення право власності відповідача та позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання права власності ,-

ВСТАНОВИВ:

06.10.14 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовними вимогами до ОСОБА_3 про визнання права власності, після уточнення кого просить визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1, припинити право власності ОСОБА_3 на ? частину квартири АДРЕСА_1, при цьому позивач посилається на те, що вони з відповідачкою перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.10.2000 року який рішенням Київського районного суду м.Одеси від 17.04.2014 року розірвано, однак за час перебування у шлюбі сторонами було набуто нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 та при оформленні договору купівлі- продажу власником квартири зазначена ОСОБА_3. Після розірвання шлюбу квартира залишилась у праві власності відповідачки, у зв'язку з чим позивач просить визнати за ним право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 та припинити право власності ОСОБА_3 на ? частину квартири АДРЕСА_1, що і стало причиною для звернення з відповідним позовом до суду.

В свою чергу ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом про визнання права власності на квартиру, після уточнення якого просить визнати за нею ОСОБА_4 право власності на ізольовану квартиру АДРЕСА_1, посилаючись на те, що ОСОБА_3 01.12.2006 року позичила у ОСОБА_4 кошти сумою 70000,00 дол. США на придбання квартири, про що склала та підписала розписку, в якій взяла на себе зобов'язання по придбанню квартири та поверненню позичених коштів протягом місяця за вимогою ОСОБА_4, або передати у власність придбану квартиру в рахунок боргу. За вимогою ОСОБА_4, ОСОБА_3 запозичені кошти не повертає, уникає з нею зустрічей, що стало причиною для звернення до суду з дійсним позовом.

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 26.03.2015 року обидва позови об'єднані в одне провадження .

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_5 позовні вимоги щодо визнання права власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 та припинення право власності ОСОБА_3 на ? частину квартири АДРЕСА_1 підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Позовні вимоги ОСОБА_4, ОСОБА_2 не визнав в повному обсязі та зазначив, що спірна квартира була придбана на власні кошти подружжя, у зв'язку з чим просить у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити в повному обсязі.

Представник позивача ОСОБА_4 ОСОБА_1, в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_2 щодо визнання права власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 та припинення право власності ОСОБА_3 на ? частину квартири АДРЕСА_1 , не визнав в повному обсязі, вважає його необґрунтованим, у зв'язку з чим просить відмовити у задоволені позову ОСОБА_2, а також зазначив, що підтримує в повному обсязі позовні вимоги ОСОБА_4 щодо визнання за ОСОБА_4 права власності на ізольовану квартиру АДРЕСА_1 та просить їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник в судове засідання не з'явились, повідомлялись належним чином, причини неявки суду невідомі.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши сторони, дослідивши докази, суд приходить до висновку, що позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання право власності та ? частку квартири та припинення право власності відповідача підлягає задоволенню з наступних підстав, а у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання права власності слід відмовити за безпідставністю.

В судовому засіданні встановлено, що сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували з 20.10.2000 року у шлюбі, який був розірваний рішенням Київського районного суду м.Одеси від 17.04.2014 року ( а.с.4-5). За період знаходження в зареєстрованому шлюбі сторонами набуто квартиру АДРЕСА_1, що підтверджено договором купівлі- продажу від 07.12.2006 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ( а.с. 76). Як вбачається з матеріалів справи, а саме з Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданого КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» 25.12.2006 року квартира АДРЕСА_1 в цілому належить на праві власності за договором купівлі- продажу від 07.12.2006 року ОСОБА_3 ( а.с.78).

Відповідно до ст.ст. 60, 61 ч. 1, 2 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Згідно із ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України).

Згідно ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Пунктами 22, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК) відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно п. 24 вищезазначеної Постанови до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Суд, вирішуючи спір, дійшов висновку, що спірний об'єкт є спільним майном подружжя, в якому має бути визнано за кожною зі сторін право власності на зазначене майно в рівних частках - по 1/2 його частині без їх поділу в натурі.

Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши докази, які є у матеріалах справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони всі судові витрати.

Враховуючи те, що позовні ОСОБА_2 вимоги підлягають задоволенню, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача- ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесені ним та документально підтверджені судові витрати у вигляді сплати судового збору ( а.с.1) в розмірі 3654 (три тисячі шістсот п'ятдесят чотири) гривні 00 копійок.

Щодо позовних вимог ОСОБА_4 про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1, суд дійшов висновку про відмову у їх задоволенні у зв'язку з безпідставністю заявлених позовних вимог.

Так у судовому засіданні досліджено твердження позивача про те, що, згідно поданої копії розписки від 01.12.2006 року, ОСОБА_3 взяла в борг у ОСОБА_4 гроші у розмірі 70000,00 дол. США на придбання квартири, на підтвердження отримання яких і була надана розписка із зобов'язанням повернути зазначену грошову суму протягом місяця за вимогою ОСОБА_4, в разі неповернення коштів передати у власність ОСОБА_4 придбану квартиру.

Таким чином, з моменту передання Позивачкою Відповідачці грошових коштів відповідно до ч. 2 ст. 1046, ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України був укладений договір позики, істотні умови якого зафіксовані у розписці, наданій Відповідачкою, а саме: визначено особу позикодавця та позичальника, суму грошових коштів, що передаються у позику, встановлено строк повернення грошових коштів - місяць після вимоги, та сума, яка підлягає поверненню.

Відносини стосовно повернення позики, які виникли між позивачем, як позикодавцем, та Відповідачем, як позичальником, за своєю природою є одностороннім зобов'язанням (правочином), в якому Відповідач, як позичальник, зобов'язаний повернути отриману ним грошову суму в строк, встановлений за домовленістю сторін (зазначений у розписці), а позивач, як позикодавець, має право прийняти виконання зобов'язання або вимагати належного виконання Відповідачем свого обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), а частина третя зазначеної статті визначає - якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У судовому засіданні позивачем ОСОБА_7, та її представником, не доведено факту ухилення відповідачки від виконання зобов'язань з поверненню позичених коштів, оскільки не надано жодного доказу, що ОСОБА_4 взагалі зверталась до ОСОБА_3 з вимогою про повернення позичених коштів.

Таким чином не підлягають задоволенню вимоги стосовно визнання права власності на квартиру, у зв'язку із начебто невиконанням зобов'язань по розписки від 01.12.2006 року.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст.3, 7, 8, 10, 11, 15, 209, 212-215, 223, 294 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та визнати за ОСОБА_2 ( і.н. НОМЕР_2) право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1.

Припинити право власності ОСОБА_3 (і.н. НОМЕР_1) на ? частку квартири АДРЕСА_1.

Стягнути на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_3 (і.н. НОМЕР_1) судові витрати у розмірі 3654 (три тисячі шістсот п'ятдесят чотири) гривні 00 копійок.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 та стягнення судових витрат.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Одеської області через Київський районний суд м. Одеси шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Луняченко В. О.