Суддя Горчакова О. І.
Провадження № 2/644/726/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2015 року Орджонікідзевський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого - судді Горчакової О. І.,

за участю:

секретаря судового засідання - Купченко Р. В.,

позивачів:

· ОСОБА_1, який діє в інтересах неповнолітньої дитини - дочки ОСОБА_2;

· ОСОБА_3 - яка діє в інтересах неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_4,

· ОСОБА_5 - яка діє в інтересах неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_6;

· представника позивачів - - ОСОБА_7;

відповідачів

-Представника комунального закладу «Харківська загальноосвітня санаторна школа-інтернат І-ІІ ступенів № 11» Харківської обласної ради в особі - Цимбалістого Віталія Анатолійовича,

- ОСОБА_9 - вчителя початкових класів комунального закладу «Харківська загальноосвітня санаторна школа-інтернат І-ІІ ступенів № 11» Харківської обласної ради та її представника - ОСОБА_10,

розглянувши судовому засіданні у залі судових засідань Орджонікідзевського районного суду міста Харкова у м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 який діє в інтересах неповнолітньої дитини - дочки ОСОБА_2, ОСОБА_3 яка діє в інтересах неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_4, ОСОБА_5 яка діє в інтересах неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_6 «Про захист честі та гідності малолітньої дитини, визнання інформації неправдивою, спростування неправдивої інформації та стягнення моральної шкоди», -

в с т а н о в и в:

До Орджонікідзевського районного суду міста Харкова надійшов вказаний цивільний позов (т.1 а.с.4-16).

27.04.2015 року надійшла заява представника позивачів «Про збільшення позовних вимог» позивачем ОСОБА_1 У цій заяві позивач уточнює дату розповсюдження недостовірної інформації, але позовні вимоги залишає незмінними (т. 2 а.с. 156-157).

Ухвалою суду від 17.12.2014 року Позивачам було надано термін для усунення недоліків (т. 1 а.с. 75а).

16.01.2015 року Ухвалою суду провадження у справі відкрито (т. 1 а.с. 78).

В позовній заяві ОСОБА_1, яких діє в інтересах своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_2, вказує, що його донька навчається у 2-а класі школі інтернату № 11 Харківської обласної ради, з період навчання першого-другого класу в класному привішенні вчитель ОСОБА_9 неодноразово без будь-яких підстав і причин, знаходячись в агресивно-збудженому стані виголошувала в адресу ОСОБА_2 наступні фрази: « Ти дурепа, дебіл, ідіот», кричала. У зв'язку зі вказаним, здоров'є дитини почало погіршуватись, лікарями, зокрема психіатром, було рекомендовано спостереження в психоневрологічному відділенні ІОЗДП АМН України, психологічна корекція, спостереження невролога за місцем проживання. Після проходження обстеження та виявлення значних вад здоров'я ОСОБА_2 донині перебуває вдома і не відвідує школу-інтернат № 11.

Основною психологічною проблемою для доньки стало позбавлення не лише від страху відвідання учбового закладу, але і страху перед погрозами класного керівника ОСОБА_9

На даний час ОСОБА_2 постійно перебуває під наглядом лікаря-педіатра і невролога Харківської міської дитячої лікарні № 5. На теперішній час ОСОБА_9 продовжує працювати у школі інтернаті № 11 Харківської обласної ради.

Тому ОСОБА_1 прохає визнати інформацію, поширену ОСОБА_9 про ОСОБА_2 27.10.2014 року в приміщенні 2-А класу Комунального закладу Харківської загальноосвітньої санаторної школи інтернату І-ІІ ступенів № 11 Харківської обласної ради у присутності учнів класу, а саме проголошені ОСОБА_9 публічної фрази: «Ти дурепа» недостовірною, такою, що порочить честь і гідність малолітньої дитини ОСОБА_2, та стягнути з вчителя Комунального закладу Харківської загальноосвітньої санаторної школи-інтернат І-ІІ ступенів № 11 Харківської обласної ради ОСОБА_9 на користь ОСОБА_2 суму спричиненої моральної шкоди в розмірі 10 000 грн.;

ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_4, зазначила її син ОСОБА_4, навчається у 2-а класі Комунального закладу «Харківська Загальноосвітня школа-інтернат І-ІІ стіпенів № 11. ОСОБА_9 систематично у присутності учнів класу виголошував публічні фрази: «Ти - найтупіший учинь, дурак, ідіот», вказана інформація є недостовірною, та такою, що порочить честь і гідність дитини. Також погрози виражаються у претензії до зачіски дитини, та обіцяння побрити його наголо.

У зв'язку зі вказаним ОСОБА_3 прохає визнати інформацію, поширену ОСОБА_9 про малолітню дитину ОСОБА_4 в приміщенні 2-А класу Комунального закладу Харківської загальноосвітньої санаторної школи інтернату І-ІІ ступенів № 11 Харківської обласної ради у присутності учнів класу, а саме проголошені ОСОБА_9 публічної фрази: «Ти найтупіший учень, ідіот, дурак» недостовірною, такою, що порочить честь і гідність малолітньої дитини ОСОБА_4; стягнути з вчителя Комунального закладу Харківської загальноосвітньої санаторної школи-інтернат І-ІІ ступенів № 11 Харківської обласної ради ОСОБА_9 на користь ОСОБА_4 суму спричиненої моральної шкоди в розмірі 10 000 грн.;

ОСОБА_14, яка діє в інтересах своєї неповнолітньої дитини ОСОБА_6, зазначила, що про її син ОСОБА_9, систематично розповсюджувала в класному приміщенні 1-а класу Комунального закладу Харківської Загальноосвітньої санаторної школи-інтернату І-ІІ ступенів № 11 Харківської обласної ради у присутності учнів класу неправдиву інформацію.

У зв'язку з вказаним ОСОБА_5 прохала визнати інформацію, яка систематично поширювалась ОСОБА_9 про малолітніх дітей у присутності ОСОБА_6 в приміщенні 1-А класу Комунального закладу Харквської загальноосвітньої санаторної школи-інтернату І-ІІ ступенів № 11 Харківської обласної ради і принести хлопцю публічне вибачення за нанесений моральний та психологічний збиток», та - стягнути з вчителя Комунального закладу Харківської загальноосвітньої санаторної школи-інтернат І-ІІ ступенів № 11 Харківської обласної ради ОСОБА_9 на користь ОСОБА_6 суму спричиненої моральної шкоди в розмірі 10 000 грн.;

Також Позивачі, прохають звільнити з посади ОСОБА_9 на підставі п. 3 ст. 41 КЗпП України за скоєння аморального проступку , не сумісного з продовженням даної роботи, про що прийняти відповідний наказ.

У судовому засіданні позивачі та їх представник, позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні, викладеним у позовній заяві. ОСОБА_5 додатково пояснила, що відповідач про її сина, ОСОБА_6, не розповсюджувала недостовірну інформацію, але вчитель ОСОБА_9 має в класі своїх «любимчиків», грубо поводиться з дітьми і тому, вона свого сина була вимушена перевести до іншої школи; саме за грубе відношення до дітей погодилася на пропозицію ОСОБА_1 звернутися до суду проти ОСОБА_9

Представник відповідача Комунального закладу «Харківська загальноосвітня санаторна школа-інтернат І-ІІ ступенів № 11» Харківської обласної ради Цимбалістий В. А.- позовні вимоги не визнав, зазначив, що, вимоги позивачів в частині звільнення ОСОБА_9 з посади за п. 3 ст. 41 КЗпП України - є безпідставними, не відносяться до компетенції Комунального закладу «Харківська загальноосвітньої санаторної школи-інтернату І-ІІ ступенів № 11».

Відповідач ОСОБА_9 та її представник, позовні вимоги не визнали, у судовому засіданні надали пояснення про те, що ОСОБА_9 не розповсюджувала інформацію про дітей-позивачів. Цьому підтвердженням є проведена перевірка і наказ, виданий за її результатами, містить допущені порушення вчителем ОСОБА_9 тільки щодо неповноти заповнення класного журналу. Відповідач посилається і на невідповідність місця і дати (знаходження на канікулах), зазначеної позивачами. Звертає увагу на те, що в школі навчаються діти, які вже перебувають на обліку у лікарняному закладі (лікаря невропатолога чи психіатра), тому школа спеціалізована (т. 1 а.с. 34).

Судом установлено.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, навчається у 2-а класі школі інтернату № 11 Харківської обласної ради (т. 1 а.с. 22), ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, навчається у 2-а класі Комунального закладу «Харківська Загальноосвітня школа-інтернат І-ІІ стіпенів № 11 (т. 1 а.с.61), ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, з 02.04.2014 року (наказ від 02.04.2014 року № 12-У) по 11.06.2014 року ( наказ від 11.06.2014 року № 14 -У про відрахування) навчався з 1-2 класу у Комунального закладу «Харківської загальноосвітньої школи-інтернату І-ІІ ступенів № 11» (т. 1 а.с.70).

ОСОБА_9 працює на посаді вчителя початкових класів з 31.08.2001 року (наказ від 31.08.2001 № 162) по теперішній час (т. 1 а.с.71, 187, 227- 230, 189).

У судовому засіданні, за клопотанням сторін, допитані свідки: ОСОБА_15, надала пояснення про те, що у процесі спілкування з ОСОБА_2, дитина вказала, що ОСОБА_9 ображає, тому вона бажає щоб вчителя звільнили з роботи; ОСОБА_16 - вказала, що вона була вчителем, поступила на роботу у серпні 2014 року і була закріплена за класом ОСОБА_9, але згодом звільнилася, ОСОБА_9 була неврівноважена, ображала дітей коли вони не відповідали; ОСОБА_17 - мати ОСОБА_2, пояснила, що коли вона забирала дитину зі школи, то та розповіла, що ОСОБА_9 ображала її, скаржилась на біль у животі та нудоту; ОСОБА_18. та ОСОБА_19- зазначили, що їх діти навчається у школі в одному класі з дітьми позивачів і вчителька ОСОБА_9 подобається, буд-яких образ з боку вчителя не було. Аналогічні пояснення надала і ОСОБА_20 ОСОБА_21, директор школи, та ОСОБА_22 - заступник директора, у судовому засіданні пояснили, що дійсно в адресу ОСОБА_9 надходили скарги, але проведена перевірка не підтвердила факти про те, що вчитель допускає невідповідну поведінку відносно дітей у класі.

Жоден свідок не засвідчив про те, що вчитель ОСОБА_9 розповсюдила недостовірну інформацію про позивачі і, взагалі, мало місце розповсюдження такої інформації.

За клопотанням ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, в якості позивача була вислухана ОСОБА_2. ОСОБА_2 розповіла про те, що ОСОБА_9 у присутності дітей в класі називала її «Дурепою». Пояснила, що вчитель ображала її за кожну невелику помилку.

Також у судовому засіданні, за клопотанням матері - ОСОБА_3, був вислуханий ОСОБА_4, він пояснив, що ОСОБА_9 у першому класі при інших учнях класу називала його образливими словами, зараз, у другому класі, вона тільки кричить.

Неповнолітні надали пояснення у присутності їх батьків, педагога школи.

Суд вислухавши думку сторін, ознайомившись з матеріалами цивільної справи, дослідивши письмові докази, - вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, у тому числі, і заява ОСОБА_1 від 27.04.2015 року «Про збільшення позовних вимог» (т. 1 а.с. 4-16, т. 2 а.с. 156-157).

До такого висновку суд прийшов виходячи з наступного.

Стаття 3 Конституції України закріплено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ст. 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Стаття 28 Конституції України закріплено, кожен має право на повагу до його гідності. Ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються.

Статтями 1 та 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб інтересів держави.

Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

Згідно ст.ст. 15,16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші.

Статтею 16 Цивільного кодексу України визначено, що вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права відшкодування моральної (немайнової) шкоди, належить позивачеві. Особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Частиною 1 статті 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 7 ЦК України обов'язок позивача у цивільній справі - довести лише сам факт поширення відповідачем відомостей, що його порочать, особою, до якої пред'явлено позов. Крім того, позивач має право подати докази невідповідності дійсності таких відомостей.

Таким чином, обов'язок доведення того, що поширені відомості відповідають дійсності, покладається на відповідача.

Відповідно ч. 1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Згідно ч. 3 ст. 277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

Згідно ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

На підставі ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, думки, переконання, тому не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Право висловлювати судження, оцінку, думки закріплено у ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства і гарантовано ст. 34 Конституції України.

За нормами ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати.

Пунктом 18 роз'яснень Пленуму Верховного Суду України за № 1 від 27.02.2009 року « Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» передбачено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

За змістом закону, необхідною умовою для задоволення позову є не тільки встановлення факту розповсюдження недостовірної інформації, або невірно викладених відомостей( інформації) про позивача, але і визнання цих відомостей такими, що порочать честь, гідність чи ділову репутацію в поглядах громадськості, або громадян. У разі б і доведеності факту розповсюдження вчителем ОСОБА_9 інформації про дітей, то оцінка окремих їх дій (відношення до навчання), на які посилаються позивачі, не є тими відомостями, які може бути оспорено і спростовано, оскільки є відображенням поглядів людини, його оцінними думками про певні дії, право на які гарантовані законом.

Крім того, враховуючи положення статті 9 Конституції України ( 254к/96-ВР ) та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР ( 475/97-ВР ) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV ( 3477-15 ) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року; далі - Конвенція) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права, а також враховувати роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року N 9 ( v0009700-96 ) "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" та від 27 лютого 2009 року №1« Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особі»( п.4), чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту.

Свідки, допитані у судовому засіданні, не містять підтвердження інформації, зазначеної позивачами у позивній заяві.

Інших доказів Позивачі не надали. На запитання суду повідомили, що докази, які вони мали намір подати до суду, вичерпані і надали суду відповідні письмові заяви (т. 2 а.с. 163, 164, 165).

Відповідач надала також відповідну заяву про вичерпання доказів (т. 2 а.с. 166)

У зв'язку з викладеним суд вважає, що відсутні факти, які б доводили, що вчитель ОСОБА_9 цілеспрямованими діями, з метою принизити честь, гідність чи репутацію позивачів, розповсюджувала про дітей недостовірну інформацію. В діях відповідача відсутній склад правопорушення, який може бути підставою для задоволення позову про захист честі та гідності.

Не підлягають задоволенню вимоги позивачів і у звільненні з роботи вчителя початкових класів комунального закладу «Харківська загальноосвітня санаторна школа-інтернат І-ІІ ступенів № 11» Харківської обласної ради ОСОБА_9 на підставі п. 3 ст. 41 КЗпП України, за скоєння аморального проступку, за їх безпідставністю і недоведеністю.

Відповідно до вимог ст. 280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової або моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року (зі змінами від 25 травня 2001 року), роз'яснив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення), та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Зважаючи на те, що судом не встановлено підстав задоволення позовних вимог про захист її честі та гідності, - суд вважає, що не має і підстав для відшкодування моральної шкоди.

Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, на які посилався позивач та його представник, як на підставу своїх вимог, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд - приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 209, 212, 214- 215, 218, 224-226 ЦПК України, ст. ст. 15,16,23,270,275,297 ЦК України; ст. 47-1 Закону України «Про інформацію»; Постановою Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами законодавства, що регулює захист честі, гідності і ділової репутації громадян та організацій» від 31.03.1995 року (зі змінами від 25.05.2001 року), суд,-

в и р і ш и в:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 який діє в інтересах неповнолітньої дитини - дочки ОСОБА_2, ОСОБА_3 яка діє в інтересах неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_4, ОСОБА_5 яка діє в інтересах неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_6 «Про захист честі та гідності малолітньої дитини, визнання інформації неправдивою, спростування неправдивої інформації та стягнення моральної шкоди» - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Харківської області через Орджонікідзевський районний суд міста Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

У разі проголошення короткого рішення право на оскарження наступає із дня отримання повного рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: О. І. Горчакова