Справа № 442/4210/15 Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/783/6029/15 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2015 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Берези В.І., Штефаніци Ю.Г.,

секретаря - Брикайло М.В.,

з участю: позивача ОСОБА_2, її представника - ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4, його представника - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про повернення безпідставно збережених грошових коштів,-

встановила:

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22.07.2015 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 безпідставно збережені кошти в сумі 7764 Євро 85 центів в гривнях за офіційним курсом НБУ на день платежу і проценти за користування грошовими коштами в розмірі 1484 Євро 96 центів в гривнях за офіційним курсом НБУ на день платежу.

Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2206 грн. 90 коп.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_4, просить його скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що за рішенням Апеляційного суду Львівської області від 20.01.2014 року в іншій справі за позовом ОСОБА_2 на нього вже було покладено обов'язок по відшкодуванню позивачеві збитків у розмірі 133388 грн. 25 коп. у зв'язку з розірванням судом договору доручення, яке він виконав 26.06.2015 року, а тому вимогу позивача про стягнення з нього грошової суми, як різниці між курсовою різницею іноземних валют відносно суми збитків на момент ухвалення вказаного вище рішення апеляційного суду та на момент подачі позову у даній справі, на підставі ст.1212 ЦК України вважає незаконною. Крім того, зазначає, що відшкодування шкоди - це цивільно-правова відповідальність, а не боргове (грошове) зобов'язання, тому у суду першої інстанції не було правових підстав для стягнення з нього у користь позивача процентів за користування чужими грошовими коштами. На думку апелянта, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності.

Під час розгляду справи в апеляційному суді, 07.12.2015 року позивачем подано письмову заяву, в якій вона відмовляється частково від свого позову, а саме: в частині вимог про стягнення з відповідача процентів за користування грошовими коштами в розмірі 1484 Євро 96 центів, і просить закрити провадження у справі в цій частині.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони відповідача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони позивача з урахуванням поданої заяви про часткову відмову від позову, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.174, 306 ЦПК України, позивач протягом усього часу судового розгляду, в тому числі й на стадії апеляційного розгляду справи, має право відмовитись від позову незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу.

Відмова позивача від позову, прийнята судом, є підставою для закриття провадження у справі (п.3 ч.1 ст.205 ЦПК України) і повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається (ч.3 ст.206 ЦПК України).

Статтею 310 ЦПК України передбачено, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі з підстав, визначених статтею 205 цього Кодексу.

З урахуванням того, що підстав для неприйняття відмови позивача від вказаної вище позовної вимоги судом не встановлено і позивачеві відомі наслідки закриття провадження у справі з цієї підстави, колегія суддів вважає за необхідне прийняти відмову позивача від позову в частині вимог, заявлених до відповідача, про стягнення процентів за користування грошовими коштами в розмірі 1484 Євро 96 центів і в цій частині закрити провадження у справі.

В решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що на підставі договору доручення, укладеного між сторонами у формі нотаріально посвідченої 08.06.2012 року довіреності позивача ОСОБА_2, остання передала відповідачеві ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 12500 Євро для придбання ним в Республіці Польща на її ім'я транспортного засобу марки «Фольксваген Мультиван» Т5, 2007 року випуску, та грошові кошти в сумі 1500 доларів США для покриття витрат, пов'язаних із придбанням транспортного засобу.

У зв'язку з невиконанням відповідачем ОСОБА_4 умов вказаного договору, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 20.01.2014 року (а.с.5-11) у справі №1306/7710/2012 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7 та ОСОБА_4 про розірвання договору доручення та стягнення грошових коштів було розірвано договір доручення, укладений 08.06.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, та стягнуто з відповідача у користь позивача 133388 грн. 25 коп. збитків, а саме: грошові кошти в сумі, яка на момент звернення позивача з позовом (станом на 05.09.2012 року) була еквівалентною 12500 Євро (купівельна ціна транспортного засобу) по курсу НБУ: 1005 грн. 40 коп. за 100 Євро, та 965 доларів США (витрати на придбання транспортного засобу) по курсу НБУ: 799 грн. 30 коп. за 100 доларів США (а.с.12-13).

Факт укладення між сторонами вказаного договору доручення, факт передачі позивачем відповідачеві ОСОБА_4 вказаних вище сум в іноземній валюті та факт невиконання відповідачем ОСОБА_4 свого зобов'язання перед позивачем за цим договором доручення про купівлю для неї узгодженої марки транспортного засобу було встановлено рішенням Апеляційного суду Львівської області від 20.01.2014 року у вказаній вище цивільній справі, а тому в силу вимог ст.61 ЦПК України ці факти не потребують доказуванню у даній справі.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 20.01.2014 року відповідачем ОСОБА_4 було виконано вже після звернення позивача ОСОБА_2 з позовом у даній справі (постанова про закінчення виконавчого провадження від 02.07.2015 року (а.с.71)).

У відповідності до офіційного курсу гривні до іноземної валюти станом на момент звернення позивача до суду з вказаним позовом - 11.06.2015 року (а.с.14-15), купівельна ціна 100 Євро становила 2385 грн. 88 коп., а 100 доларів США - 2115 грн. 33 коп.

Таким чином, внаслідок істотної зміни офіційного курсу гривні до іноземної валюти, позивач після виконання відповідачем через 1,5 року рішення апеляційного суду, кошти до стягнення за яким підлягали з відповідача в національній валюті України, не могла купити ту суму грошових коштів в іноземній валюті, яку їй присудив суд в грошовому еквіваленті до національної валюти, що дає підстави для висновку про зменшення обсягу її майна внаслідок безпідставного збагачення у такий спосіб відповідача за рахунок позивача - потерпілої сторони у спірних правовідносинах.

За таких обставин, позивач не відновила в повному обсязі своє порушене право внаслідок присуджених їй з відповідача грошових коштів у зв'язку з розірванням договору судом на підставі ч.2 ст.651 ЦК України.

У відповідності до ч.1 ст.2012 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України, об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: 1) набуття або збереження майна; 2) набуття або збереження за рахунок іншої особи; 3) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 03.06.2015 року (справа №6-100цс15), Верховний Суд України зазначив, що «системний аналіз положень частини першої пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої, другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатись набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулось в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі».

Ураховуючи те, що договір доручення, на виконання умов якого позивач передала відповідачеві грошові кошти в іноземній валюті у зазначених вище сумах, було розірвано за рішенням Апеляційного суду Львівської області від 20.01.2014 року, внаслідок чого, підстава, на якій грошові кошти були набуті відповідачем, відпала (правова підстава набуття відповідачем грошових коштів припинена у встановленому законом порядку), то з цього часу відповідач без відповідної правової підстави зберігав у себе грошові кошти позивача, зокрема, суму грошових коштів, яку позивач не отримала від відповідача за рішенням суду, виходячи з перерахунку присудженої їй суми грошових коштів в еквіваленті до іноземної валюти станом на момент звернення до суду із вказаним позовом, внаслідок чого відповідач без відповідної правової підстави у зв'язку з невиконанням рішення суду протягом тривалого часу збільшив за рахунок позивача своє майно (повернув менше грошових коштів в еквіваленті до іноземної валюти, ніж було присуджено з нього за рішенням суду) і, відповідно, зменшив майно позивача (позивач не отримала тієї суми грошових коштів в еквіваленті до іноземної валюти, яка їй була присуджена судом), а тому порушене право позивача як потерпілої сторони може бути остаточно відновлене лише із застосуванням норми ст.1212 цього Кодексу, оскільки позивач вже скористалась встановленим законом способом захисту порушеного права внаслідок розірвання договору доручення в судовому порядку, що не суперечить нормам ст.ст.15, 16 ЦК України і відповідає викладеній вище правовій позиції Верховного Суду України.

З урахуванням викладених вище мотивів та встановлених обставин справи, безпідставним є посилання відповідача на подвійне стягнення з нього одних і тих же грошових коштів, оскільки внаслідок виконання відповідачем рішення суду позивачеві не були повернуті присуджені судом кошти в повному обсязі, сума яких була визначена судом в еквіваленті до іноземних валют, а отже, не відбулось повного відновлення порушеного права позивача, а, навпаки, відповідач в такий спосіб безпідставно збагатився за рахунок позивача, а тому інакше, ніж на підставі норми ст.1212 ЦК України позивач не може захистити своє право і повернути у власність те майно - суму грошових коштів в іноземній валюті, яка їй була присуджена за рішенням суду в грошовому еквіваленті в національній валюті (гривні).

Стягнення за оскаржуваним рішенням суду грошових коштів в іноземній валюті у гривневому еквіваленті за офіційним курсом валют на момент здійснення платежу не суперечить вимогам закону і дає можливість остаточного вирішення спору між сторонами у спірних правовідносинах та відновлення порушеного права позивача, при цьому, в жодному разі не погіршує становище (не зменшує майновий стан) відповідача, оскільки він отримував кошти від позивача саме в іноземній валюті.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню лише в частині задоволеної позовної вимоги ОСОБА_2 про стягнення процентів за користування грошовими коштами в розмірі 1484 Євро 96 центів із закриттям провадження у справі в цій частині на підставі ст.ст.205 ч.1 п.3, 307 ч.1 п.4, 310 ЦПК України у зв»язку з відмовою позивача від цієї позовної вимоги, а в решті рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування чи зміни за апеляційною скаргою відповідача немає.

Керуючись ст.ст. 205 ч.1 п.3, 303, 306, 307 ч.1 п.п.1,4 308, 310, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 липня 2015 рокускасувати в частині задоволеної позовної вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення процентів за користування грошовими коштами в розмірі 1484 Євро 96 центів і в цій частині закрити провадження у справі у зв'язку з відмовою ОСОБА_2 від цієї позовної вимоги.

В решті рішення суду - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Береза В.І.

Штефаніца Ю.Г.