Справа №482/1610/14-ц 12.02.2015 12.02.2015 12.02.2015
Провадження №22-ц/784/489/15
провадження № 22-ц/784/489/2015 Суддя першої інстанції: Демінська О.І.
категорія 57 Суддя-доповідач апеляційного суду: Лівінський І.В.
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

12 лютого 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Лівінського І.В.,

суддів: Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

при секретарі судового засідання Свіщуку О.В.,

за участі: позивача ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 11 грудня 2014 року

за позовом

ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» (далі - ПАТ «Платинум Банк») про визнання кредитного договору недійсним та стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ПАТ «Платинум Банк», який в подальшому уточнив, про визнання кредитного договору недійсним та стягнення моральної шкоди.

Позивач зазначав, що 3 грудня 2013 року на підставі заяви між ним та ПАТ «Платинум Банк» укладено кредитний договір зі страхуванням життя № 4741/409СLAPS, за умовами якого ПАТ «Платинум Банк» надав йому кредит на поточні потреби в розмірі 34762 грн.80 коп. на строк до 21 грудня 2016 року за умови сплати 12% річних за користування кредитом.

Зазначений договір позивач просив суд визнати недійсним та стягнути з відповідача 1000000 грн. моральної шкоди, посилаючись на несправедливі умови щодо дострокового розірвання договору банком за будь-яке порушення позичальником; відсутність відповідальності банку; не співмірність штрафних санкцій; а також незаконне включення до умов договору комісії за обслуговування кредиту. Крім того, позивач посилався на те, що під час укладання договору йому не було надано інформацію про кредитні умови, а саме: графік щомісячних внесків за кредитним договором та інформації про страхові платежі, а також його введено в оману, що є ознакою нечесмної підприємницької діяльності відповідно до ст. 19 Закону України № 1023-ХІІ від 12 травня 1991 року «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-ХІІ).

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 11 грудня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

В судове засідання апеляційного суду відповідач не з'явився. Як видно з повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення (а.с. 138), відповідач своєчасно повідомлений про час і місце судового розгляду, а тому його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що усі положення спірної угоди відповідають вимогам чинного законодавства, а вимоги про стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню у зв'язку з відмовою у визнанні угоди недійсною.

Однак з такими висновками не можна погодитись в повній мірі.

Із матеріалів справи вбачається, що 3 грудня 2013 року між ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір зі страхуванням життя № 4741/409СLAPS, за яким банк надав останньому кредит на поточні потреби в розмірі 34762 грн. 80 коп. на строк до 21 грудня 2016 року за умови сплати 12% річних за користування кредитом.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилався на невідповідність п.п. «д» п. 1.2 договору вимогам ст. 11 Закону № 1023-ХІІ.

Згідно з чч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до п. 17 ст. 1 Закону № 1023-ХІІ послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Згідно ч. 4 ст. 11 Закону № 1023-ХІІ, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011, вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону № 1023-ХІІ, з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Як вбачається із п.п. «д» п. 1.2 договору, ним передбачено сплати позичальником комісії за обслуговування кредиту.

Разом з тим, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідачем не було зазначено про те, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому нарахування комісії було проведено відповідачем та сплачено позивачем за послуги, що супроводжують кредит, а саме, компенсація сукупних послуг банку, за рахунок позивача, що є незаконним.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що п.п. «д» п. 1.2. спірного договору, є нікчемними за правилами ч. 4 ст. 11 Закону № 1023-ХІІ.

Водночас, колегія вважає, що відповідно до вимог ч. 6 ст. 18 Закону № 1023-ХІІ нікчемність вказаного пункту договору не може бути достатньою підставою для визнання недійсним спірного договору у цілому, оскільки це не зумовлює зміну інших положень договору.

Крім того, безпідставними є твердження позивача про несправедливість пункту 4.3 договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону № 1023-ХІІ умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Між тим, пункт 4.3. покладає на позичальника певні обов'язки та передбачає право банку застосовувати до нього певні фінансові санкції за невиконання цих обов'язків. Зміст цього пункту є чітким та зрозумілим.

Колегія вважає, що такі умови мають попереджувальний характер, не призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позичальника, а тому не можуть вважатись несправедливими в розумінні Закону № 1023-ХІІ. Оцінка ж надана відповідачем стосовно цього пункту договору, є суто суб'єктивною та випливає з його особистої зацікавленості, як сторони договору, у зменшенні своїх грошових зобов'язань.

Відсутність в умовах спірного договору окремих положень щодо зобов'язань банку та його відповідальності, не може бути достатньою підставою для визнання таких умов несправедливими за правилами ст. 18 Закону № 1023-ХІІ, оскільки зобов'язання та відповідальність банку, як сторони договору, передбачені загальними нормами цивільного права, зокрема, ЦК України, Законом № 1023-ХІІ, а також іншими законами та нормативним актами в сфері банківської діяльності.

Твердження ОСОБА_2 про те, що в діях відповідача є ознаки нечесної підприємницької діяльності, оскільки банк ввів його в оману, не повідомивши про умови договору, в тому числі щодо страхування, спростовується матеріалами справи.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 230 ЦК України обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

З матеріалів справи вбачається, що під час укладення спірного договору ОСОБА_2 отримав примірник анкети-заявки, згідно якої він ознайомлений та згоден з умовами кредитування та страхування, які йому надані у письмовому вигляді, та підтверджує факт надання повної інформації про умови кредитування та страхування.

Відповідно до п. 6.5 договору підписання цього договору та додатків до неї є підтвердженням факту ознайомлення, розуміння сторонами його умов, в тому числі щодо страхування, та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом договору й додатків до неї.

Отже, своїм підписом в анкеті-заяві позивач засвідчив, що ознайомлений з умовами кредитування та страхування, які були представлені йому в письмовій формі та підтвердив факт надання йому повної інформації про такі умови (а.с. 44).

Не підлягають задоволенню і вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди.

З матеріалів справи вбачається, що правовідносини сторін є договірними і правилами ст. 1167 ЦК України не регулюються.

Умовами договору, укладеного сторонами, також не передбачено право позичальника на відшкодування моральної шкоди.

Що стосується положень Закону № 1023-ХІІ, то згідно п. 5 ч. 1 ст. 4 цього Закону споживачі мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією.

Між тим, доказів заподіяння такої шкоди порушенням умов договору позивач суду не надав.

Таким чином, рішення місцевого суду підлягає скасуванню на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 11 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Встановити, що підпункт «д» пункту 1.2 кредитного договору зі страхуванням життя № 4741/409СLAPS, укладеного між ОСОБА_2 та публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» 3 грудня 2013 року, є нікчемним.

В задоволенні інших вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Судді: