РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2015 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Гашук К.В.., при секретарі: Лєдова А.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Орджонікідзевському району, Управління ДМС у Запорізькій області Орджонікідзевський районний відділ у м. Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області про надання судом дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, треті особи: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Орджонікідзевському району, Управління ДМС у Запорізькій області Орджонікідзевський районний відділ у м. Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області про надання судом дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон.

В обґрунтування позову зазначала, що 12.11.1994 року між нею та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстровано Запорізьким міським відділом РАЦС Запорізького обласного управління юстиції, про що зроблено актовий запис №1884. Відповідно до рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03.03.2010 року, шлюб між сторонами було розірвано. Від шлюбу сторони мають двох дітей - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають разом із позивачем.

Оскільки робота позивача пов'язана з індустрією моди, її разом із дітьми постійно запрошують закордонні фірми для співпраці в різні країни. Старша дитина ОСОБА_4, навчається у Варшавському інституті у Польщі.

Однак, позивач позбавлена можливості навідувати свою дитини на канікулах чи у вихідні у Польщі, бо молодшу дитину вона не може залишити самого, та і разом з ним вона не має можливості перетинати кордон України без дозволу батька.

Звернувшись до відповідача, з метою отримання заяви-дозволу батька на неодноразові тимчасові виїзди (перетини) за кордон України до Польщі їх сина ОСОБА_3, отримала у відповідь повідомлення відповідача про те, що він не буде заперечувати проти цього, однак, дійти спільної думки у вирішенні цього питання сторонам не вдалося.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що своїми діями відповідач шкодить інтересам дитини, не сприяє його всебічному та гармонійному розвитку, а також оздоровленню, оскільки не надає дозволу на виїзд дитини за кордон, позивач просила суд надати їй право оформляти документи на тимчасовий виїзд (строком на 60 днів) за кордон України - сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та зобов'язати Орджонікідзевський районний відділ у м. Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області без наявності дозволу батька - ОСОБА_2, документувати паспортним документом громадянина України, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, для тимчасових виїздів (строком до 60 днів) за кордон України у супроводі його матері - ОСОБА_1, до його повноліття.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував у повному обсязі та просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у запереченнях на позов.

Представники третіх осіб в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені судом у встановленому законом порядку, причини неявки до суду не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи суду не подавали.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши осіб, які приймали участь у справі, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, є батьками малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1, виданого Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького обласного управління юстиції 25.05.2006 року.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03.03.2010 року, шлюб укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Спільних дітей від шлюбу - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, залишено проживати з матір'ю ОСОБА_1.

З матеріалів справи вбачається, що представник позивача зверталась до відповідача з листом, щодо надання останнім дозволу на неодноразові тимчасові виїзди їх малолітньої дитини за кордон до Польщі з метою оздоровлення, всебічного та гармонійного розвитку у період з 15.07.2014 року по 15.07.2015 року.

Проте, листом він повідомив, що він не заперечує проти виїзду сина у Польщу та готовий надати дозвіл на виїзд, проте з конкретно зазначеними датами окремої поїздки, з умовою повернення сина із закордонних поїздок до початку навчального року.

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 150 СК України установлено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно зі ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до вимог ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Конвенцією ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина 1 статті 3 Конвенції ООН).

Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (частина 1 статті 18 цієї Конвенції).

Статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31березня 1995 року № 231 (зі змінами).

Правила перетинання державного кордону громадянами України передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. Без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків;

Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Позивачем заявлено позовні вимоги про надання їй право оформляти документи на тимчасові виїзди (строком на 60 днів) за кордон України - сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 р. н., до його повноліття, при цьому без визначення конкретного часу та місця перебування дитини, у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що вказані позовні вимоги фактично спрямовані на надання судом дозволу на майбутнє на виїзд дитини, що суперечить положенням чинного законодавства.

Судове рішення про надання дозволу на виїзд за межі України у супроводі одного з батьків повинно містити зазначення терміну вивезення дитини за кордон та країну, до якої дозволяється виїзд дитини без згоди батька, оскільки без зазначення таких відомостей та надання за рішенням суду дозволу на тимчасові виїзди (строком до 60 днів) дитини за кордон без згоди батька до повноліття дитини, суперечить вищезазначеним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.

Крім того, слід зазначити, що суду не надано доказів того, що позивач зверталася до відповідача з проханням надати згоду на її виїзд із сином із зазначенням часу вивезення дитини за кордон та країну, до якої вона бажає виїхати з дитиною, і як вбачається з листа батька - відповідача по справі, у разі такого звернення він би не заперечував проти виїзду дитини і надав відповідну згоду, якщо би це не суперечило інтересам дитини, зокрема не впливало на навчальний процес.

Враховуючи викладені обставини суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Орджонікідзевському району, Управління ДМС у Запорізькій області Орджонікідзевський районний відділ у м. Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області про надання судом дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Суддя: К.В. Гашук

З оригіналом згідно.

Рішення не набрало законної сили.

Суддя: К.В. Гашук

Секретар: А.С. Лєдова