Ухвала іменем україни
04 березня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В., Мазур Л.М., Юровської Г.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, Київської міської ради, Департаменту земельних ресурсів, (Головне управління земельних ресурсів) виконавчого органу Київради (Київська міська державна адміністрація) про визнання державних актів на право власності на земельні ділянки недійсними, за касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5, в інтересах яких діє ОСОБА_8, на рішення апеляційного суду м. Києва від 12 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначили, що позивачам на праві спільної власності належить земельна ділянка площею, кожному Ѕ від 0,1004 га по АДРЕСА_1 Крім того, ОСОБА_4 надано в постійне користування земельну ділянку площею 0,0115 га по АДРЕСА_1

Згідно з технічним звітом із встановлення зовнішніх меж землекористування кварталу АДРЕСА_2 в 1994 році проводилася інвентаризація земельних ділянок вищезазначеного кварталу.

Згідно з актами установлення і погодження меж землекористування від 27 липня 1994 року та від 05 травня 1999 року було виконано установлення на місцевості меж землекористування садиби по АДРЕСА_1. В акті зазначено, що межа на місцевості проходить по дерев'яній та металевій огорожі, що збережена і до цього часу.

Приватним підприємцем ОСОБА_9 у липні 1999 року була розроблена технічна документація по виготовленню державного акта на право власності на вказану земельну ділянку.

Зазначають, що при нанесенні плану зовнішніх меж земельної ділянки на державний акт було допущена технічна помилка, яка виразилася в нанесені неправильної конфігурації земельної ділянки по АДРЕСА_1 в Святошинському районі м. Києва, а саме: точка А та точка Д були сполучені, що не відповідало фактичному використанню земельної ділянки.

Після виготовлення державних актів з технічною помилкою на державних актах по АДРЕСА_1, як наслідок були виготовлені також з технічними помилками державні акти на право власності ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на земельну ділянку по АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4, в наслідок чого між позивачами та відповідачами виникли межові спори.

З урахуванням викладеного позивачі просили суд: визнати недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки по АДРЕСА_1 та скасувати їх реєстрацію, зокрема: державний акт на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1, серії ІІ-КВ № 120398 (серія III - КВ №145990), що зареєстровано в Книзі записів державних актів від 30 вересня 1999 року за № 75-2 -01582, виданий ОСОБА_4; державний акт на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1, серії КВ № 149905, що зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю від 05 лютого 2004 року за № 65 - 7 - 00595, виданий ОСОБА_5; державний акт на право постійного користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 серія ІІ-КВ №041526, що зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею від 30 вересня 1999 року за № 75 - 3 - 00052 виданий ОСОБА_4; державний акт на право приватної власності на земельну ділянку по АДРЕСА_3, серії КВ №141783, що зареєстровано в Книзі записів Державних актів на право приватної власності на землю від 20 травня 2008 року за № 05-7-03003, виданий ОСОБА_6; державний акт на право приватної власності на земельну ділянку по АДРЕСА_4, серії КВ № 141781, що зареєстровано в Книзі записів Державних актів на право приватної власності на землю від 25 листопада 2008 року за № 05-7-03283, виданий ОСОБА_7; зобов'язати Департамент земельних ресурсів (Головне управління земельних ресурсів) виконавчого органу Київради (КМДА), Київську міську раду виготовити технічну документацію по встановленню зовнішніх меж на земельні ділянки, які розташовані по АДРЕСА_1, по АДРЕСА_3, АДРЕСА_4 що відповідатимуть фактичному використанню земельних ділянок та зареєструвати в Книзі записів актів на право приватної власності по АДРЕСА_1, по АДРЕСА_3, по АДРЕСА_4 та зареєструвати в Книзі записів актів на право постійного користування землею по АДРЕСА_1 в Святошинському районі м. Києва.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 31 січня 2014 року позов задоволено частково.

Визнано недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки по АДРЕСА_1 та скасовано реєстрацію:

державного акта на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1, виданого ОСОБА_10; серії 111-КВ № 120398 (серія III-КВ № 145990), що зареєстровано в Книзі записів державних актів від 30 вересня 1999 року за № 75 - 2 - 01582,

державного акта на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 виданого ОСОБА_5, серії КВ № 149905, що зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю від 05 лютого 2004 року за № 65-7-00595,

державного акта на право постійного користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1, виданого ОСОБА_10, серії ІІ-КВ № 041526, що зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею від 30 вересня 1999 року за № 75-3-00052,

державного акта на право приватної власності на земельну ділянку по АДРЕСА_3, виданого ОСОБА_6, серії КВ № 141783, що зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю від 20 травня 2008 року за № 05-7-03003,

державного акта на право приватної власності на земельну ділянку по АДРЕСА_4 виданого ОСОБА_7; серії КВ № 141781, що зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю від 25 листопада 2008 року за № 05-7-03283.

У решті позовних вимог було відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 12 листопада 2014 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 31 січня 2014 року скасовано та постановлено нове, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, ОСОБА_5 просять скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, керуючись положеннями ст. 155 ЗК України, виходив із того, що оспорюваними державними актами було порушено право позивачів на володіння, користування та розпорядження належною їм земельною ділянкою, тому такий акт є недійсним.

Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання державних актів недійсними, виходив із того, що позивачем не правильно обрано спосіб захисту порушеного права, оскільки визнання недійсними державних актів можливо лише в тому випадку, якщо позивачем буде доведено незаконність рішень цих органів, на підставі яких їх було видано.

З такими висновками апеляційного суду погодитись не можна, оскільки ці висновки суперечать вимогам закону та не ґрунтуються на матеріалах справи.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до копії державного акта на право приватної власності на землю ОСОБА_4 належить земельна ділянка, що розташована по АДРЕСА_1 у м. Києві, площею Ѕ від 0,1004 га, серії ІІ-КВ № 120398 (серія III-КВ № 145990), що зареєстровано в Книзі записів державних актів від 30 вересня 1999 року за № 75-2-01582 (а. с. 8-9).

Відповідно ОСОБА_5 має у власності земельну ділянку площею Ѕ від 0,1004 га по АДРЕСА_1 у м Києві згідно з державним актом на право власності серії КВ № 149905, що зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю від 05 лютого 2004 року за № 65-7-00595 (а. с. 10).

ОСОБА_4 має на праві постійного користування земельну ділянку площею 0,0115 га, що розташована по АДРЕСА_1 згідно з державним актом на право постійного користування земельною ділянкою, серії ІІ-КВ № 041526, що зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею від 30 вересня 1999 року за № 75-3-00052; кадастровий номер земельної ділянки 75107044 (а. с. 11).

ОСОБА_6 на праві власності належить земельна ділянка площею 0,100 га, що розташована по АДРЕСА_3, згідно з державним актом на право приватної власності на земельну ділянку серії КВ № 141783, що зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю від 20 травня 2008 року за № 05-7-03003 (а. с. 14).

ОСОБА_7 на праві власності належить земельна ділянка площею 0,100 га, що розташована по АДРЕСА_4 що підтверджується державним актом на право приватної власності на земельну ділянку серії КВ №141781, що зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за від 25 листопада 2008 року № 05-7-03283 (а. с. 15).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28 серпня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 25 грудня 2012 року, позов ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди задоволено частково (а. с. 153-56). Вказаним рішенням встановлено, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 була в користуванні ОСОБА_4, ОСОБА_5 протягом усього часу, а при видачі державних актів про право власності на землю помилково межа була визначена прямою лінією замість випуклої (а. с. 143-145).

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Статтями 116, 118 ЗК України визначено підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності.

Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статтями 116, 118 ЗК України (правова позиція Верховного Суду України згідно з постановою № 6-93цс13).

Згідно із ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Таким чином, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

При цьому вимога про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку є самостійним способом захисту порушеного права.

Таким чином, апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції, на зазначене вище уваги не звернув, у порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України обставини у справі не перевірив, не визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, що її регулює, підстави, з яких було відмовлено у задоволенні позову, не відповідають вимогам закону.

З урахуванням викладеного, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, із передачею справи у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 12 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: А.О. Леванчук А.В. Маляренко Л.М. Мазур Г.В. Юровська