Справа № 459/221/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2015 року Червоноградський міський суд Львівської області

в складі: головуючого - судді Мелешко С. І.

при секретарі Савіцькій Б.Б.

з участю адвоката Воротньова І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Червонограді справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком та виселення з нього ,

В с т а н о в и в :

Позивачка ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_3про усунення перешкод в користуванні житловим будинком та виселення з нього , обґрунтовуючи свої вимоги тим, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок у АДРЕСА_1 . Даний будинок належав на підставі договору купівлі-продажу від 16.05.1991 року батькові позивачки ОСОБА_4 , в будинку проживала мама позивачки ОСОБА_5 , сестра позивачки ОСОБА_6 (дівоче прізвище ОСОБА_5) та її чоловік ОСОБА_3 .

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року , після його смерті відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07.04.1999 року власником будинку стала його дружина ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла сестра позивачки ОСОБА_6 .

На підставі договору дарування від 18.09.2014 року мама позивачки ОСОБА_5 подарувала належний їй житловий будинок своїй дочці ОСОБА_2 (дівоче прізвище ОСОБА_2 ) , також разом з будинком ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_2 земельну ділянку , яка призначена дл будівництва та обслуговування цього житлового будинку , господарських будівель і споруд. Житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами разом із земельними зареєстровані на даний час на праві власності за позивачкою ОСОБА_2

В даному будинку проживає чоловік сестри позивачки ОСОБА_3 Проживає без правових на те підстав. На неодноразові вимоги звільнити приміщення він відмовляється, продовжує там проживати, створюючи перепони у володінні її власністю. Тому просить суд усунути перешкоди у здійсненні її права власності шляхом виселення з житлового будинку відповідача.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_2 та її представник позовні вимоги підтримали та просили позовні вимоги задовольнити з підстав викладених в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав та суду пояснив, що починаючи з 1987 року він перебував в шлюбі з ОСОБА_6 . Від шлюбу мають доньку - ОСОБА_7. Під час шлюбу , коли сім*я ОСОБА_7 проживала по АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 16.05.1991 року ними було викуплено даний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_2 , так як спочатку будинок був комунальною власнітю .

В 1991 році , коли вирішили викупити будинок з комунальної власності , то документи оформляли за спільною згодою всіх членів сім* . на ОСОБА_4. , так як він був політв8язнем і мав при цьому пільги , однак всі продовжували проживати однією сім'єю.

В 1999 році здійснив приватизацію земельної ділянки розташованої під будинком та біля нього. В 1997 році спірний житловий будинок був подарований донці та остання не заперечувала проти того, щоб батьки продовжували проживати в ньому.

ОСОБА_5 мама позивачки і дружини відповідача ОСОБА_6 , склала заповіт на свою доньку ОСОБА_6 , однак дочка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року .

На даний час невідомо, яким чином позивачка ОСОБА_2 переконала ОСОБА_5 подарувати їй житловий будинок , оформила спірний будинок на своє ім'я .

Додатково на підтвердження факту спільного проживання та ведення господарства надав до суду документи, які свідчать, що документація , тобто рішення виконавчого комітету на земельну ділянку біля спірного будинку для побудови гаража видана на ОСОБА_8 . Він проживає у спірному будинку , іншого житла немає, є інвалідом третьої групи від профзахворювання , постійно утримував даний будинок . Мати його дружини і позивачки склала заповіт на його дружину , однак дружина померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року через хворобу, тоді позивачка , яка проживає у м.Запоріжжі , переконала старуі хвору ОСОБА_5 написати на неї договір дарування всього майна , ОСОБА_5 під впливом так і зробила , хоча він з дочкою постійно 28 років проживав і проживає у цьому будинку , побудував гараж і господарські будівлі .Тому в задоволенні позову просив відмовити .

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, в задоволенні позову просив відмовити за необґрунтованістю. Додатково вказав, що відповідач був членом сім'ї власника будинку та в силу нормжитлового кодексу підлягає виселенню лише з підстав визначених ст.116 ЖК України, а такі підстави відсутні. Крім того, позивач посилається в своєму позові лише на загальні норми ЦК України, при цьому виселення відповідача з житлового будинку в першу чергу повинно відповідати положенням ЖК України. Також, позивачка ОСОБА_2 не надала до суду належних та допустимих доказів того, що відповідач чинить позивачу перешкоди в користуванні її власністю.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, проаналізувавши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

З копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності стверджується , що на праві приватної власності належить житловий будинок у АДРЕСА_1 ОСОБА_2 .

Копією рішення виконавчого комітету Червоноградської міської ради народних депутатів №102 від 21.03.1991 року стверджується , що розглянувши заяву ОСОБА_4 і дану згоду всіх членів сім*ї про продажу йому 53/100 частини будинку АДРЕСА_1 вирешено продати в особисту власність ОСОБА_4 53/100 частини будинку по АДРЕСА_1.

Даний будинок належав на підставі договору купівлі-продажу від 16.05.1991 року батькові позивачки ОСОБА_4 , в будинку проживала мама позивачки ОСОБА_5 , сестра позивачки ОСОБА_6 (дівоче прізвище ОСОБА_6) та її чоловік ОСОБА_3 .

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року , після його смерті відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07.04.1999 року власником будинку стала його дружина ОСОБА_5 , що стверджується копіями свідоцтв про смерть та про право на спадщину .

Копією свідоцтва про смерть стверджується , що ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_6 .

З копії договору дарування від 18.09.2014 року вбачається , що мама позивачки ОСОБА_5. подарувала належний їй житловий будинок своїй дочці ОСОБА_2 (дівоче прізвище ОСОБА_2 ) , також разом з будинком ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_2 земельну ділянку , яка призначена дл будівництва та обслуговування цього житлового будинку , господарських будівель і споруд. Житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами разом із земельними зареєстровані на даний час на праві власності за позивачкою ОСОБА_2 В даному будинку проживає чоловік сестри позивачки ОСОБА_3, проживає без правових на те підстав. На неодноразові вимоги звільнити приміщення він відмовляється, продовжує там проживати, створюючи перепони у володінні її власністю. Тому просить суд усунути перешкоди у здійсненні її права власності шляхом виселення з житлового будинку відповідача.

В період спільного проживання ними було придбано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що підтверджується договором купівлі-продажу від 16.05.1991 року на ОСОБА_4.

На сьогоднішній день власником вказаного житлового будинку є ОСОБА_2, що підтверджується копією договору дарування від 18.09.2014 року , серії НОМЕР_1 .

Предметом судового спору є усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення відповідача з житлового будинку в АДРЕСА_1

Правовідносини сторін, щодо володіння спірним будинком регулюються Житловим кодексом та Цивільним кодексом України.

Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

У вищевказаному будинку проживає ОСОБА_3, який є чоловіком сестри позивачки ОСОБА_6 .

Відповідно до ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Це ж положення закріплено в ст.9 ЖК України, згідно якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно зі ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК України.

Частиною другою ст. 64 ЖК України визначено, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Із матеріалів справи судом встановлено, що сторони, розірвавши в 1992 році шлюб, продовжували проживати однією сім'єю, як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу, вести спільне домашнє господарство, мати єдиний бюджет, були пов'язані спільним побутом та взаємними правами та обов'язками.

Позивачка в судовому засіданні не заперечувала даний факт.

Для підтвердження факту проживання сторін однією сім'ю в судовому засіданні було допитано свідків.

Так, свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що вона є дочкою відповідача, позивачка ОСОБА_2 є сестрою її мами . ОСОБА_7 з 1987 року разом батьками та дідом з бабою весь час проживала у будинку по АДРЕСА_1 . Всі проживали однією сім*єю, дідо ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року , мама її померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року , залишились ОСОБА_5, вона та її батько ОСОБА_3 проживали у спірному будинку , батько робив ремонт поміняв вікна , зробив опалення. Сестра мами позивачка ОСОБА_2 підмовила бабусю написати на неї договір дарування , позивачка хоче продати будинок .ОСОБА_2 проживає в Запоріжжі, приїжджала до Червонограда два рази на рік , до своєї мами , а так постійно бабцю доглядав відповідач з дружиною , батько побудував гараж на подвір*ї , позивачка ОСОБА_2 довела до того , що свідок ОСОБА_7 змушена була залишити спірний будинок і перейти проживати в гуртожиток з малолітньою дитиною, бо постійно провокувала скандали , викликала міліцію , але працівники міліції відмовляли у відкритті кримінальних справ . ОСОБА_3 все життя пропрацював у підземних умовах праці, має інвалідність від профзахворювання . допомагає доглядати за внучкою , ще працює в дитячому садочку сторожем , а позивачка постійно очорняє його серед сусідів і родичів , спакувала речі батька і не дає нічого в будинку робити.

Свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснили , що проживають по сусідству з сторонами по справі, тобто АДРЕСА_1 свідок ОСОБА_9 навіть в одному будинку , ніяких криків ніколи не чули , ні сварок .В будинку проживала ОСОБА_5 з дочкою ОСОБА_12 та зятем ОСОБА_3 і їх дочка . ОСОБА_3 ремонтував будинок , ставив огорожу , утепляв пінопластом будинок, постійно оплачував комунальні послуги , побудував гараж і ставить там машину , дуже роботящий чоловік , на городі часто працює . Позивачка по справі ОСОБА_2 дуже рідко приїжджала до мами , раз на рік , вже останніх пів року буває часто , повикидала всі речі відповідача , перешкоджає йому щось робити по господарству , викликала міліцію , провокує скандали .

Також, було надано копії документів про виділення виконавчим комітетом Червоноградської міської ради земельної ділянки ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 для побудови гаража , а саме виписку з рішення виконавчого комітету Червоноградської міської ради народних депутатів №112 від 17.03.1988 року , яким вирішено виділити земельну ділянку площею 42 кв.м під будівництво гаражів по АДРЕСА_1 надано дозвіл ОСОБА_3 на будівництво цегляного гаража №1 розміром 3,5х6,5 м на вищезгаданій земельній ділянці .

Копією довідки МСЕК стверджується , що ОСОБА_3 є інвалідом 111 групи від професійного захворювання .

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 проживав однією сім'єю з попередніми власниками будинку - батьками дружини та постійно вели спільне господарство, що в силу закону свідчить, що відповідач відноситься до інших осіб членів сім'ї власника будинку.

Отже, відповідач вселився (проживає) у спірний об'єкт нерухомості як член власника майна та за згодою всіх членів сім'ї. До цього часу продовжує проживати в цьому будинку і власник не заперечував щодо його проживання.

Судом не встановлено, а позивачем не надано жодних достовірних та належних доказів на спростування того, що відповідач вселився у спірне житло без згоди власника будинку.А власником будинку був ОСОБА_4 , а відповідач вселився , як зять власника ще у 1987 році , коли зареєстрував шлюб з дочкою власника .

Не надано і доказів того, що, окрім звернення до суду з даним позовом позивач заперечував у будь-який спосіб щодо вселення (проживання) відповідача в будинку та його проживання в ньому, як члена сім'ї власника будинку та не ставив питання про його виселення з підстав незаконного вселення.

Таким чином, набувши право користування спірним будинком як житлом як член сім'ї власника житла, відповідно до положень ст. 156 ЖК України, відповідач може бути виселений з нього на підставі відповідних норм ЖК України.

Відповідно до ст.157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно зі ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Позивач в позовній заяві не навела жодних конкретних прикладів систематичного порушення відповідачем правил співжиття або триваючої антигромадської поведінки та вжиття з цих підстав до нього зазначених у п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» таких або аналогічних заходів реагування.

Жодних фактичних і правових підстав, визначенихст.116 ЖК України, для виселення відповідача не встановлено.

Окрім того, доказів наявності обставин, які б свідчили про чинення відповідачем перешкод позивачу у користуванні ним своєю власністю судом не встановлено, а позивач належних і допустимих доказів існування цих обставин не надає.

Також слід відзначити, що посилання позивачки ОСОБА_2 лише на норми Цивільного кодексу України, як на підставу для задоволення позову є помилковими виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вирішуючи спір в цій частині, суд враховує правову позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 16 січня 2012 року, згідно якої у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

В той же час, висловлена позиція про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

З огляду на вказані роз'яснення, слід зробити висновок про те, що, оскільки відповідач ОСОБА_3 набув право на постійне користування житлом, належним позивачу, між ними склались житлові правовідносини, а тому обраний позивачем спосіб захисту свого права як власника житла шляхом виселення з нього відповідача повинен відповідати положенням ЖК України щодо підстав для виселення з житла.

ОСОБА_3 28 років прожив у спірному будинку, іншого житла не має , що ствердили в судовому засіданні свідки . а також стверджується документами справи , позивачка даного факту не заперечувала .

Доказів наявності таких підстав, передбачених ЖК України, в тому числі в зв'язку з втратою відповідачем статусу члена сім'ї власника житла, позивач не надав.

Звернувшись до суду з негаторним позовом до відповідача про усунення ним перешкод у користуванні позивачем своєю власністю та про виселення відповідача, позивач перш за все виходив із положень правової норми ст.391 ЦК України, яка передбачає, що власник майна (будинку) має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Однак, при вирішенні вказаних спірних правовідносин слід враховувати, що за таких обставин захист права власності не може вирішуватись лише у відповідності до ст.391 ЦК України, оскільки зазначена норма не є самостійною підставою для виселення відповідача з належної позивачу власності, так як спірні правовідносини пов'язані з користуванням відповідачем, як членом сім'ї власника, цим будинком, як житлом, що регулюється нормами житлового законодавства України.

Таким чином, обрання позивачкою такого способу захисту свого права власника житла як виселення відповідача з посиланням на норми ЦК України щодо захисту права власності, з огляду на положення ст. ст. 15, 16 ЦК України та норми ЖК України, які регулюють спірні правовідносини, не ґрунтується на нормах матеріального права.

Керуючись ст.ст.10,60,209,212,215 ЦПК України, суд,-

В и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком та виселення з нього - відмовити .

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: С. І. Мелешко