№ 201/3824/15- ц
провадження 2/201/1593/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2015 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі - Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 11 березня 2015 року звернулися до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позивачі в своєму позові посилалися на те, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 червня 1995 року, свідоцтва про спадщину за законом від 12 квітня 1996 року та договору дарування від 17 травня 1996 року їм належить на праві спільної часткової власності квартира АДРЕСА_1, однак в зазначеній квартирі також зареєстрований відповідач (син позивача ОСОБА_1), але останній більше ніж 2,5 роки в цій квартирі не мешкає, фактично звільнив спірну квартиру, відповідач в цьому житлі фактично майже не мешкав, давно виїхав на інше місце мешкання, зареєстрованим же залишився у вказаному спірному житлі, не мешкає понад шість місяців і мешкати не має намірів, за комунальні послуги не сплачує, але його реєстрація в цій квартирі перешкоджає позивачам в повній мірі користуватися і розпоряджатися своїм житлом. Факт тривалого не проживання відповідача в спірній квартирі підтверджують надані позивачами документами. В зв'язку з відсутністю відповідача у спірному житлі понад встановлені законом терміни без поважних причин позивачі просили визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, задовольнивши позов в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з'явилися, про час і місце слухання справи повідомлялися належним чином з дотриманням вимог ст. 76 ЦПК України, про причини не явки суду не повідомили. Суд вважає можливим слухати справу за відсутності вказаних відповідачів згідно ст. 169 ЦПК України.

З'ясувавши позицію сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні з'ясовано, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом міської ради народних депутатів, 19 червня 1995 року, та зареєстрованого Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації за № 105п-22 від 19.06.95 р., квартира 30 у будинку 123 на проспекті Гагаріна у м. Дніпропетровську належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_4 (батько позивачів), ОСОБА_5 (мати позивачів) та ОСОБА_6 (донька позивача ОСОБА_2).

Також судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла - ОСОБА_5, після якої залишилась спадщина 1/3 частина вище зазначеної квартири, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданого 12 квітня 1996 року, державним нотаріусом Першої Дніпропетровської нотаріальної контори Білоус С.Б. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 квітня 1996 року спадкоємцями ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних частках успадкована 1/3 частина квартири, що належала їх матері - ОСОБА_5, що підтверджується реєстраційним посвідченням від 24 квітня 1996 року, що посвідчено начальником бюро технічної інвентаризації Махиня Б.Ф., засвідчено право власності на 1/3 частини квартири 30, розташованої у будинку АДРЕСА_1, за позивачами, про що здійснено відповідний запис в реєстраційну книгу № 105п за реєстровим № 24.

Крім того 17 травня 1996 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_1 прийняв у дар 1/3 частину квартири АДРЕСА_1. Договір дарування посвідчено державним нотаріусом Першої Дніпропетровської нотаріальної контори Ношенко Н.М., 17 травня 1996 року, та зареєстровано в реєстрі за № 5-1594. Реєстраційним посвідченням від 12 серпня 1996, підписаним начальником бюро технічної інвентаризації Махиня Б.Ф., засвідчено право приватної власності ОСОБА_1 на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, та записано в реєстрову книгу за № 105п за реєстровим № 24 та на підтвердження права власності на 1/3 вищезазначеної квартири Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації видано технічний паспорт від 29 квітня 1996 року.

Судом встановлено, що після смерті матері ОСОБА_5, ОСОБА_4 одружився із ОСОБА_10 і прописав її до квартири де вони і проживають у двох на сьогоднішній день, однак крім них в цій квартирі, згідно довідки про склад сім'ї та місце реєстрації № 3418 від 05 лютого 2015 року, з 29 травня 2012 року прописаний - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який є сином ОСОБА_1, від першого шлюбу, оскільки останній на той час навчався та був студентом Державної академії будівництва та архітектури, але не закінчивши навчання у м. Дніпропетровську ОСОБА_3, виїхав за межі України для отримання освіти по студентській візі, закінчивши навчання, влаштувався на роботу і на цей час не повертався до України і не збирається. Постійно проживає за межами України, працює там, тобто з урахуванням викладеного відповідач у вказаному жилому приміщенні не мешкає без поважних причин тривалий час (більше 2,5 років), фактично звільнив спірне житло, речей його там немає, давно виїхав на інше місце мешкання, зареєстрованим залишилися у вказаному спірному житлі, однак не мешкає понад рік і мешкати не має намірів, за комунальні послуги не сплачує, але його реєстрація в цій квартирі перешкоджає позивачам в повній мірі користуватися і розпоряджатися своїм житлом. Факт тривалого не проживання відповідача в спірному будинку підтверджують надані позивачами документи, хоча зареєстрованими вони там залишилися. В зв'язку з відсутністю вказаного відповідача у спірному житлі понад встановлені законом терміни без поважних причин позивачі просили визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, в добровільному порядку спір не вирішено і позивачі вимушені були звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: " 1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…".

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Судом встановлено, що дійсно відповідач зареєстровані у вказаному житлі та не мешкає в ньому, відповідач фактично звільнив це житло, за комунальні послуги не сплачує, в цьому приміщенні немає його речей, але його реєстрація в цій квартирі перешкоджає позивачам в повній мірі користуватися і розпоряджатися своїм житлом.

Крім того, факт тривалої відсутності відповідача по місцю знаходження спірного жилого приміщення підтверджується, крім вищенаведеного, також актом, що затверджений відповідною житловою комунальною обслуговуючою організацією на підставі письмових пояснень сусідів спірного житла та іншими документами, які знаходяться в матеріалах справи.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності непорушно, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, власник може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні тільки у випадках і в порядку, встановленому законом, примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване тільки як виняток по мотивах суспільної необхідності на підставах і в порядку, встановленому законом, і за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Об'єкт права власності (спірний будинок) є житловим приміщенням, тому режим мешкання в нім регулюється нормами Житлового кодексу України.

Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Згідно зі ст. 163 ЖК України у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 15 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім'ї не звільняє їх від виконання обов'язків за договором найму жилого приміщення.

Згідно зі ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Частиною 2 статті 405 ЦПК України визначено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтею 72 ЖК України визначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

За таких обставин суд вважає, що відповідач тривалий час (понад рік) без поважних причин не мешкає за адресою спірного житла, в квартирі відсутні його речі, комунальні та інші послуги не сплачує, зустрічні вимоги не заявлені, доказів на спростування позову суду не надано.

Згідно з ч. 7 ст. 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію й природні якості землі.

Власник на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається майном, що йому належить. Власник має право здійснювати стосовно свого майна будь-які дії, що не протирічать закону.

Позивачами позовні вимоги не доповнювалися і не уточнювалися, володіють вказаним житлом на законних підставах.

Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Тобто, відповідач повинний довести, що його діями не було порушено його права або права позивача. Однак, жодних доказів відповідачем до суду не надано.

Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідачі в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, могли б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі відповідачем цього зроблено не було.

Вiдповiдно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачі заперечують будь-якi домовленості i зобов'язання стосовно відповідача про мешкання в їх квартирі, а відповідач не доввів незаконність дій позивачів. Можливе твердження відповідача про наявнiсть будь-яких iнших зобов'язань стосовно позовних вимог - є припущенням.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю їх між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Не може суд прийняти до уваги можливе не визнання відповідачем позовних вимог, оскільки вони спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджується.

Позивачі як власник спірної квартири не порушують прав фізичних та юридичних осіб, за захистом своїх прав у передбаченому законом порядку та спосіб звернулися до суду.

При таких обставинах суд вважає, що позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, а тому можливо визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 і стягнути ОСОБА_3 з на користь позивача ОСОБА_1 понесені ним судові витрати в вигляді судового збору у розмірі 243 грн. 60 коп.

Таким чином суд вважає доведеними обставини позовних вимог, позов обґрунтований і підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 321, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 9, 71, 72, 163 ЖК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57-61, 209, 212 - 215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в вигляді судового збору у розмірі 243 гривень 60 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -