номер провадження 2/489/2557/15
справа № 489/5425/15-ц
Рішення

Іменем України

17 листопада 2015 року м.Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.

секретаря Коденко К.В.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представників відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про виселення з домоволодіння та звільнення його від особистих речей

встановив:

У серпні 2015 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом, після уточнення якого з посиланням на втрату відповідачем права користування домоволодінням просила усунути їй перешкоди в користуванні домоволодінням АДРЕСА_1 у м.Миколаєві шляхом виселення відповідача з домоволодіння та звільнення від його особистих речей.

У позові вказано, що відповідач є її колишнім зятем, якому в спірному домоволодіння на праві спільної часткової власності належала 1/10 частка, а їй 9/10 частки.

Рішенням Ленінського районного суду м.Миколаєва від 23.04.2015, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 03.06.2014, припинено право власності відповідача на 1/10 частку будинку та визнано за нею право власності на вказану частку зі сплатою ОСОБА_4 грошової компенсації в розмірі 14529,90 грн. Рішення суду вона виконала повністю.

Однак, незважаючи на виконання рішення суду відповідач продовжує користуватися домоволодінням без її згоди, відмовляється звільнити його від власних речей та знятися з реєстраційного обліку, що порушує її право власності.

У судовому засіданні позивач вимоги підтримала та просила задовольнити.

Представники відповідача проти задоволення вимог заперечували через безпідставність вимог.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи і зібрані в ній докази, вважає, що позов задоволенню виходячи з наступного.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що сторонам на праві спільної часткової власності належало домоволодіння по АДРЕСА_1 у м.Миколаєві, позивачу 9/10 частки, а відповідачу 1/10 частка.

Рішенням Ленінського районного суду м.Миколаєва від 23.04.2015, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 03.06.2014, припинено право власності відповідача на 1/10 частку будинку та визнано право власності на вказану частку за нею зі сплатою на ОСОБА_4 грошової компенсації вартості 1/10 частки спірного домоволодіння в розмірі 14529,90 грн.

Позивач пояснила рішення суду виконано повністю та проведено на її ім'я державну реєстрацію права власності на домоволодіння в цілому. Однак, відповідач без її дозволу продовжує користуватися домоволодінням, а саме самочинно збудованим гаражем-майстернею, який підлягає знесенню за рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 19.04.2011, де проводить постійні ремонти автомобілів.

Так як право спільної часткової власності відповідача на домоволодіння припинено, а вона жодних угод і дозволу на користування домоволодінням з ним не укладала і не надавала, тому на її думку він втратив право користування домоволодінням, а так як відповідач постійно знаходиться в гаражі-майстерні, а через неприязні з ним стосунки вона позбавлена можливості користуватися домоволодінням, він підлягає виселення разом з особистими речами.

Обставини щодо постійного користування відповідачем гаражем-майстернею та знаходження в ньому особистих його речей представники відповідача не оспорювали.

Із матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва від 19.05.2015 відповідача знято з реєстрації за адресою домоволодіння. Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 16.07.2015 рішення суду першої інстанції скасовано, тим самим фактично поновлено реєстрацію місця проживання відповідача за адресою домоволодіння.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Отже, право членів сім'ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є. Із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Наведені вище вимоги закону свідчать про те, що з переходом права власності на частку у домоволодінні до позивач, відповідач втратив право користування домоволодінням як колишній член сім'ї позивача, так і як колишній власник частки в домоволодінні.

Заперечуючи проти позову представники відповідача вказували на те, що сторони в будинку не проживають, а сам будинок знаходиться в непридатному для проживання стані. Також вказували на відсутність посилання позивача на правову норму, яка дає підстави для виселення відповідача з домоволодіння.

Позивач вказувала, що будинок лише потребує ремонту, а неможливість користування ним та домоволодінням в цілому, зумовлена постійною присутністю на території домоволодіння відповідача і його погрозами на її адресу та адресу її рідних.

Як роз'яснено в пункті 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, а в певних випадках за таких обставин може бути відмовлено в позові.

Як вказано вище, в позовній заяві позивач посилалася на те, що з переходом до неї права власності на домоволодіння, відповідач втратив право користування ним, а його постійне знаходження на території домоволодіння порушує її права власника та підлягає захисту у відповідності як з вимогами ЦК України так і ЖК УРСР. Тому, просила виселити відповідача з домоволодіння з покладенням на нього обов'язку звільнити домоволодіння від власних речей.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Виходячи з правового статусу відповідача, який на час пред'явлення позову втратив правові підстави проживання та користування домоволодінням, суд вважає, що є підстави для застосування статті 98 ЖК України за аналогією закону, оскільки як встановлено в ході розгляду справи відповідач вважається зареєстрованим з адресою домоволодіння, постійно знаходиться на його території, яку використовує у власних цілях та на якій зберігає власні речі, що порушує права позивача.

За таких обставин, порушене право позивача підлягає захисту шляхом виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення з покладенням на нього обов'язку звільнити домоволодіння від власних речей. При цьому, потреби в додатковому зазначенні в резолютивній частині рішення про втрату відповідачем права користування домоволодінням немає.

Посилання представників відповідача на наявність спору щодо сервітуту земельної ділянки, є безпідставними так як земельна ділянка на якій розташоване домоволодіння була виділена під забудову попередньому власнику, на що вказувала позивач та підтверджується рішеннями суду, які є в матеріалах справи.

Також не можна вважати правомірним користування відповідачем самочинно збудованим гаражем-майстернею, оскільки його знесено за рішенням суду.

Відповідно до статті 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Керуючись статтями 10, 11, 60, 88, 212-214 ЦПК України, суд -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_6 домоволодінням по АДРЕСА_1 в м.Миколаєві шляхом виселення ОСОБА_4 з домоволодіння з одночасним покладенням на нього обов'язку звільнити домоволодіння від власних речей.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.

суддя І.В.Коваленко

Повний текст рішення

підписано 20.11.2015.