АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6315/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Заєць Т.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 травня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:
Головуючого судді: Білич І.М.
Суддів: Болотова Є.В.,Поліщук Н.В.
при секретарі: Гречка Т.В.
за участю: позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2
представників відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на рішення Святошинського районного суду м. Києві від 12 березня 2015 року
у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 до Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, Святошинського районного відділу державної міграційної служби України в м. Києві, Комунального підприємства «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м. Києва», третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання права користування житловими кімнатами шляхом реєстрації місця проживання та укладення договору.
в с т а н о в и л а :
У січні 2015 року позивачі звернулися до суду з позовом про визнання права користування житловими кімнатами АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , шляхом реєстрації місця проживання, зобов`язання відповідачів здійснити реєстрацію проживання позивачів за місцем фактичного проживання, укладення договору найму у формі договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Свої вимоги мотивували тим. що позивач ОСОБА_1 є військовослужбовцем - офіцер запасу, працює у військовій частині, та є працівником Збройних сил України. Власним житлом не забезпечений, фактично понад 20 років з родиною проживає у гуртожитку в АДРЕСА_3 . При неодноразових зверненнях до Святошинської РДА в м. Києві щодо реєстрації місця проживання в гуртожитку, позивачі отримували відмову, що є порушенням порядку забезпечення військовослужбовців службовим житлом.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12 березня 2015 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивачі діючи також у інтересах неповнолітніх подали апеляційну скаргу, де ставили питання про його скасування та постановлення нового за яким вимоги підлягали задоволення у повному обсязі. Вказуючи при цьому на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Апелянти у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили суд її задовольнити.
Представники відповідачів апеляційну скаргу не визнали, заперечували проти її задоволення.
Відповідач - Святошинський районний відділ державної міграційної служби України в м. Києві та третя особа - Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, будучи належним чином повідомленим про її день та час розгляду у судове засідання не з`явився. Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність в силу вимог ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді доповідача, вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення осіб що з`явилися, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Суд першої інстанції однією з підстав відмови у задоволенні позову вказував про те, що власники гуртожитку не приймали рішень про надання позивачам жилої площі, не видавали спеціальний ордер та не укладали з ними будь-які договори, в тому числі й про користування жилими приміщеннями. Договір, на який посилаються позивачі, а саме договір оренди житлового приміщення №174 від 17.02.2011 року, укладався між ДП «Екос» ХК «Київмісьбуд» та Центральною районною поліклінікою Святошинського району м. Києва, тобто позивачі не є сторонами зазначеного договору і договір передбачає тимчасове проживання позивачів у гуртожитку - 1 рік, п. п. 2.1, 3.1 договору. А відтак, в установленому порядку позивачам не надавалися вільні жилі приміщення в гуртожитку, що свідчить про безпідставність позовних вимог.
Зазначаючи також при цьому, що позивачами було обрано неправильний спосіб захисту цивільного права, що також на думку суду, є підставою для відмови у задоволенні позову. Так як такого способу захисту - визнання права користування житловим приміщенням шляхом реєстрації у цьому приміщенні не передбачено законом, оскільки реєстрація є адміністративним актом, що фіксує наявність в особи законного права користування житловим приміщенням. ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація визначається як внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.

Згідно розпорядження Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації «Про передачу та закріплення житлового і нежитлового фонду за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва»» від 06.02.2015 року №58 з балансу КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м. Києва» передано на баланс та закріплено на праві господарського відання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» житловий та нежитловий фонд. Що свідчить про те, що вимога про укладення договору найму у формі договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій заявлено до неналежного позивача, що також є підставою для відмови у задоволенні позову.
На підставі наведеного, враховуючи те, що в установленому порядку позивачам не надавалися вільні жилі приміщення для проживання в гуртожитку, обрання позивачами неправильного способу захисту цивільного права в частині вимог про визнання права користування житловим приміщенням шляхом реєстрації у цьому приміщенні, а також пред`явлення вимоги про укладення договору найму до неналежного відповідача, суд прийшов до висновку про необхідність відмови у позові.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду не можна виходячи з наступного.

Як вбачається із тексту судового рішення однією з підстав відмови у позові є обрання позивачами неправильного способу захисту цивільного права в частині вимог про визнання права користування житловим приміщенням шляхом реєстрації у цьому приміщенні.

Однак, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при постановленні рішення не було взято до уваги те, що згідно ст. 15 ЦПК загальні суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ провадиться за правилами іншого судочинства.
Статтею 3 ЦПК передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною 2 ст. 16 ЦК встановлюються способи захисту цивільних прав та інтересів судом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Як вбачається із позовної заяви, позивачі звертаючись до суду ставили наступні вимоги: 1) визнання за ними права користування житловими кімнатами гуртожитку; 2) зобов`язання відповідачів здійснити реєстрацію їх місця проживання за місцем фактичного проживання; 3) зобов`язання відповідачів укласти договір найму у формі договору про надання послуг з утримання будинків, споруд при будинкової території.
Зазначене свідчить, що саме при наявності у позивачів права користування кімнатами гуртожитку можливе вирішення похідних вимог в частині правомірності їх реєстрації та укладання договору найму.
П.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, передбачено спосіб захисту цивільного права визнання права. Що свідчить про те, що позивачі, які вважали порушеними свої законні інтереси скористалися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права, а саме ставлячи питання про визнання за ними права користування житловими кімнатами гуртожитку.
А відтак, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог з підстав обрання позивачами неправильного способу захисту цивільного права підлягає зміні.

Також, апелянтом вказувалось на те, що судом не було надано належної оцінки тому, чи поширюється на позивача ОСОБА_1 та членів його сім`ї дія ЗУ від 04 09.2008 № 500 «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», ч. 1 ст. 1 якого визначає, що дія цього Закону поширюється на військовослужбовців і працівників ЗСУ та членів їхніх сімей» які не мають власного житла, більше п`яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них. Позивач ОСОБА_1 є працівником Збройних Сил України, військовослужбовцем, звільненим у запас за станом здоров`я, і ні він ні члени його сім`ї не мають ніякого іншого власного житла, разом з дружиною та дітьми понад 20 років фактично проживають у зазначеному гуртожитку.
Однак, колегія суддів вважає, що зазначені вище доводами апеляційної скарги не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та матеріалах справи.
Так, у ході розгляду справи, було встановлено, що позивач ОСОБА_1 є військовослужбовцем, проходив військову службу в Збройних Силах з 01.08.1985 по 28.11.2002 роки, звільнений в запас за станом здоров`я. Перебуває на обліку в Шевченківському районі у м. Києві у військовому комісаріаті.
Згідно довідки Київського гарнізону житлової комісії №13382 від 18.12.2014 року ОСОБА_1 перебуває на квартирному обліку у ЖК гарнізону м. Києва, з 03.02.1994 року.
Відповідно до довідки форми №3 МОУ військової частини №347 від 25.12.2014 року, ОСОБА_1 , дружина - ОСОБА_2 , сини - ОСОБА_6 та ОСОБА_5 зареєстровані в АДРЕСА_4 , адмінбудинок.
Починаючи з 1994 року по теперішній час, сімя ОСОБА_7 : чоловік, дружина та двоє дітей, на підставі договорів оренди житлового приміщення,(укладалися між установами в яких працювали та проходили службу позивачі ( з одного боку) та власниками ( володільцями) гуртожитку ( з іншого)) проживають в кімнатах гуртожитку по АДРЕСА_3 .

Спір виник з тих підстав, що відповідачі не задовольнили вимоги позивачів щодо реєстрації їхнього місця проживання в гуртожитку, отримання ордеру, укладення договору найму.
Відповідно до ч. 1 ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Житло у якому проживають позивачі (у відповідності до договорів оренди) має статус гуртожитку.
Згідно ст. 127 ЖК УРСР, для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитку у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.
Отже, в силу житлового законодавства гуртожитки використовуються для проживання в них визначеної категорії осіб (робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання). Правовий режим гуртожитків обумовлений їх функціональним призначенням, яке полягає у забезпеченні тимчасовим житлом зазначених фізичних осіб.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 128 ЖК порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається законодавством, цим Кодексом та іншими актами законодавства. Жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.
Згідно зі ст. 129 ЖК на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.
Відповідно до п. 10 розділу II Примірного положення про гуртожитки, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Ордер може бути виданий лише на вільну жилу площу. При одержанні ордера пред`являються паспорти всіх членів сім`ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання. Адміністрація підприємства, установи, організації веде облік ордерів, що видаються громадянам на зайняття жилої площі. Бланки ордерів зберігаються як документи суворої звітності.
Отже, законом установлено, що єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку є спеціальний ордер, який видає адміністрація підприємства, установи, організації на підставі спільного з профспілковим комітетом рішення про надання жилої площі гуртожитку.

Позивачі такого ордеру не мають. Договори оренди також не дають правових підстав для визнання за позивачами права користування гуртожитком. Так як сам по собі факт тривалого проживання та оплата послуг не може бути також правовою підставою для набуття ними права користування.

Також позивачами (апелянтами) вказувалось про те, що судом не було взято до уваги рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28.04.2014 року за яким було вставлено факт, що має юридичне значення, а саме: проживання ОСОБА_1 , дружини ОСОБА_2 з червня 1994 по 28.02.2014 року та дітей ОСОБА_6 , ОСОБА_5 у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_3 , з дати народження по ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Наявність такого рішення не може бути підставою для задоволення вимог позивачів, так як законодавчо визначені правові підстави для вселення у гуртожиток при дотриманні яких у осіб, що вселяються виникає право користування жилим приміщенням у гуртожитку і це є лише ордер як правоустановлюючий документ індивідуального характеру, який є єдиною правовою підставою на вселення до гуртожитку.

Також, не знайшли свого підтвердження у ході розгляду справи доводи апелянтів, щодо неправомірності відмови суду у задоволенні заявлених позовних вимог з підстав пред`явлення позову не до того відповідача.
Згідно ст. 33 ЦПК України, суд за клопотанням позивача не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.
Як вбачається із матеріалів справи, позивачі з такими заявами до суду під час розгляду справи не зверталися.
А відтак, враховуючи те, що за правилами ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог, то колегія суддів не вбачає порушень норм процесуального права, які б були допущені судом першої інстанції.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а саме зміні рішення суду в частині підстави відмови у задоволенні позову - обрання неправильного способу захисту цивільного права.
У іншій частині рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 309, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які діють в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_5 та ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 березня 2015 року змінити, виключивши із мотивувальної частини рішення посилання суду щодо підстав відмови у задоволенні позову, а саме обрання неправильного способу захисту цивільного права.
У іншій частині постановлене рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 березня 2015 року, залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення. Однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:
Судді: