Ухвала

іменем україни

04 березня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,

суддів: Євграфової Є.П., Журавель В.І.,

Євтушенко О.І., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на Ѕ частини квартири, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Одеської області від 23 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

08 липня 2011 року ОСОБА_3 (згідно з довіреністю від 23 червня 2011 року) в інтересах ОСОБА_5 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 24 липня 2010 року між ним та відповідачкою був укладений договір довічного утримання, відповідно до якого ОСОБА_5 передав у власність ОСОБА_4 належну йому на праві особистої приватної власності Ѕ частини квартири АДРЕСА_1, а ОСОБА_4 зобов'язувалася довічно повністю утримувати ОСОБА_5, забезпечуючи його житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання в квартирі, одягом та взуттям, належним медичним обслуговуванням, лікувальними засобами, продуктами харчування, наданням побутових послуг. Враховуючи, що з квітня 2011 року відповідачка не виконує свої обов'язки за договором, оскільки проживає в іншому місті, не надає матеріальної допомоги, догляд не здійснює, позивач просив суд розірвати договір довічного утримання.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14 травня 2012 року ОСОБА_3 була залучена до участі у справі як позивач замість померлого ОСОБА_5

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 січня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 березня 2013 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 було відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 липня 2013 року вищевказані рішення скасовані, справа направлена на новий розгляд до Приморського районного суду м. Одеси.

У подальшому ОСОБА_3 уточнила позовні вимоги та просила застосувати наслідки ч. 1 ст. 756 ЦК України у зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_4 обов'язків за договором довічного утримання, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 24 липня 2010 року, зокрема просила припинити право власності відповідачки на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 та визнати за нею, як правонаступником ОСОБА_5, право власності на цю частину.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 серпня 2014 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 23 жовтня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким позов ОСОБА_3 задоволено.

Припинено право власності ОСОБА_4 на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1, що складається в цілому з однієї житлової кімнати житловою площею 16,1 кв. м, загальною площею 31 кв. м.

Визнано за ОСОБА_3, яка є правонаступником ОСОБА_5, право власності на 1/2 частини вказаної вище квартири.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого суду, мотивуючи свою вимогу порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення апеляційного суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Під час розгляду справи судами встановлено, що 24 липня 2010 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 був укладений договір довічного утримання відповідно до вимог ст. ст. 744-746 ЦК України, згідно з яким ОСОБА_5 передав у власність ОСОБА_4 належну йому на праві особистої приватної власності Ѕ частини квартири, а ОСОБА_4 згідно п. 4 договору зобов'язалася довічно його утримувати, забезпечуючи житлом, шляхом збереження права безоплатного довічного проживання в квартирі, одягом та взуттям, належним медичним обслуговуванням, лікувальними засобами, продуктами харчування, наданням побутових послуг.

Відповідно до п. 8 договору вартість матеріального забезпечення (харчування, одягу, догляду і необхідної допомоги) сторонами визначена в розмірі 700 грн на місяць з урахуванням інфляції та індексації.

Разом з ОСОБА_5 проживала його дружина ОСОБА_6

Також судом встановлено, що до квітня 2011 року ОСОБА_4 виконувала взяті на себе обов'язки за договором довічного утримання.

Після того як ОСОБА_5 11 березня 2011 року переніс мікроінсульт, його разом з дружиною ОСОБА_4 перевезла до себе у м. Донецьк.

Згідно з медичною карткою ОСОБА_5 останній проходив лікування під доглядом дільничного лікаря м. Донецька за адресою відповідачки з 21 березня до 27 квітня 2011 року.

30 квітня 2011 року ОСОБА_3 забрала ОСОБА_5 та ОСОБА_6 від відповідачки та привезла їх назад до м. Одеси, заборонивши відповідачці спілкуватись з подружжям.

У травні і червні 2011 року ОСОБА_4 надсилала кошти ОСОБА_5 по 716,00 грн на місяць.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5, а ІНФОРМАЦІЯ_2 - його дружина ОСОБА_6

Після смерті подружжя ОСОБА_3 звернулася з заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини.

Відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із відсутності підстав для припинення права власності ОСОБА_4 на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та визнання за ОСОБА_3, як правонаступника ОСОБА_5, права власності на це майно та вважав, що ОСОБА_4 вжила всіх заходів для виконання умов довічного утримання, але через перешкоди з боку позивачки не змогла повністю виконати зобов'язання, у зв'язку з чим відсутня її вина в неналежному виконанні умов договору з 30 квітня до ІНФОРМАЦІЯ_1.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив із відсутності доказів щодо перешкод з боку позивачки для виконання ОСОБА_4 договору довічного утримання з 30 квітня до ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто з часу повернення подружжя ОСОБА_5 з м. Донецька до м. Одеси і до дня смерті ОСОБА_5

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитися не можна.

Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно з ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Вимога щодо повернення і набуття права власності відчужувачем у порядку ч. 1 ст. 756 ЦК України можлива лише у разі розірвання договору довічного утримання.

Суд апеляційної інстанції, вирішуючи спір, дійшов висновку про те, що оспорюваний договір довічного утримання не може бути розірваний, оскільки в силу ч. 2 ст. 755 ЦК України його дія припинилась у зв'язку зі смертю відчужувача.

Втім, такий висновок суду є помилковим, оскільки позов про його розірвання був поданий ще за життя відчужувача ОСОБА_5, і ОСОБА_3 була допущена до участі у справі як його процесуальний правонаступник.

Стаття 755 ЦК України передбачає два випадки, за умови яких договір довічного утримання (догляду) може припинений, а саме: 1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; 2) договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача.

Суд апеляційної інстанції, припиняючи право власності ОСОБА_4 на 1/2 частини спірної квартири, виходив з того, що остання не в повній мірі виконувала обов'язки за договором довічного утримання.

При цьому суд не зазначив, у чому полягає ця неповнота.

Крім того, звертаючись до суду з позовом 08 липня 2011 року, свою вимогу про розірвання договору ОСОБА_3 обґрунтовувала тим, що обов'язати за цим договором відповідачкою не виконувались з квітня 2011 року.

Водночас з матеріалів справи вбачається й це встановлено судом першої інстанції, що саме з цього часу ОСОБА_3 забрала ОСОБА_5 та його дружину ОСОБА_6 з-під опіки ОСОБА_4 та ізолювала їх.

Таким чином, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для припинення права власності ОСОБА_4 на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 та визнання за ОСОБА_3, як правонаступника ОСОБА_5, права власності на це майно.

Апеляційний суд на зазначене вище уваги не звернув, безпідставно скасував законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції та дійшов помилкового висновку про те, що відповідачка не в повній мірі виконувала свої обов'язки за оспорюваним правочином.

Ураховуючи наведене, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням у силі рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 23 жовтня 2014 року скасувати.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 серпня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Н.А. Горелкіна

Судді: Є.П. Євграфова

О.І. Євтушенко

В.І. Журавель

О.М. Ситнік