Справа №642/8730/15ц
Провадження № 2/642/2491/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2015 року Ленінський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді - Шрамко Л.Л.

з участю секретаря - Тугай К.В.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Харкові цивільну справу за позовом

Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості

та за зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання кредитного договору недійсним,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення з них солідарно заборгованості за кредитним договором № ML-705/299/2008 від 10.09.2008 року в розмірі 11 274, 23 доларів США , у тому числі 10 548, 43 доларів США - по сплаті кредиту, 725, 80 доларів США - по сплаті відсотків, за період з 04.04.2015 року по 07.09.2015 року, а також судових витрат у справі.

В обґрунтування позову послався на те,що банком виконані зобовязання за вказаним кредитним договором, укладеним з відповідачкою ОСОБА_3, їй надано кредитні кошти на споживчі цілі зі строком повернення до 11.09.2023 року, з обовязком останньої щомісячно погашати передбачені договором суми, однак вона порушила строки сплати передбачених грошових коштів, тому на її адресу 12.06.2015 року банком направлено досудову вимогу про дострокове погашення всіх боргових зобовязань. 10 вересня 2008 року в забезпечення виконання зобовязань відповідачки за вказаним кредитним договором банком укладено договір поруки з ОСОБА_4, який прийняв на себе зобовязання відповідати за повне та своєчасне виконання відповідачкою всіх її договірних зобовязань за кредитним договором в повному обсязі таких зобовязань. 25 вересня 2015 року відповідачу направлено вимогу про дострокове виконання зобовязань за кредитним договором. Однак до цього часу відповідачі свої зобовязання не виконали.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позов банку не визнали, подали зустрічний позов до ПАТ «ОТП Банк» про визнання кредитного договору № ML-705/299/2008 від 10.09.2008року недійсним. В обґрунтування зустрічного позову посилаються на ст.ст. 215, ч.1 ст. 203 ЦК України, відповідно до яких зміст договору не може суперечити Цивільному Кодексу України, другим актам цивільного законодавства, а також моральних засадам суспільства, та недотримання у момент укладання договору вказаних вимог є підставою для визнання договору недійсним. Відповідачі зазначають, що, отримавши на придбання квартири кредит у розмірі 37 500 доларів США, в погашення отриманого кредиту, процентів та на обслуговування цього кредиту вони фактично сплатили банку більш 54 000 доларів США. Укладений кредитний договір просять визнати недійсним, посилаючись на те, що вони - відповідачі за основним позовом - не мали індивідуальної ліцензії на право отримання кредиту, наявність якої при видачі валютного кредиту, на їх думку, передбачена п.п. «в», «г» ч.4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю». Крім того, сума боргу у звязку з підвищенням курсу долара США збільшилась, у звязку з чим значно погіршилось їхнє фінансове становище. Вважає, що всупереч вимогам ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови кредитного договору є явно несправедливими, суперечать принципу добросовісності, наслідком чого є суттєвий дисбаланс обумовлених прав та обовязків на користь позивача, та на шкоду споживача кредитних послуг. При цьому банк, як субєкт підприємницької діяльності, явно зловживає правом, весь ризик знецінювання валюти України і наслідків мирової фінансової кризи відносить виключно на споживачів, в порушення положень ч.3 ст. 13 ЦК України щодо меж здійснення цивільних прав. Посилаючись на норми ч.1 ст. 652 ЦК України, відповідачі зазначають, що якщо б могли передбачити таку зміну обставин,зміну курсу долара, вони б не укладали б цей договір, або уклали б його на інших умовах. Вони неодноразово звертались до керівництва банку з пропозицією змінити умови договору, однак у цьому було відмовлено. В доповненні до зустрічного позову представник відповідачів за основним позовом також зазначив, що кредитний договір суперечить вимогам ч.1 ст. 41 Конституції України, а також ст. 3 ЦК України , відповідно до якої загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору, судовий захист цивільного права та інтересу, справедливість, добросовісність і розумність. Крім того, відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець не повинен включати в договори зі споживачем несправедливі умови, у тому числі а тоді, коли в ньому встановлюються жорсткі зобовязання споживача, тоді як надання послуги обумовлюється лише на власний погляд виконавця. Крім того, за валютним кредитним договором споживач ОСОБА_3 зобовязана була укласти з виконавцям договір про відкриття і обслуговування банківського рахунку в іноземній та національній валюті,договір по кредитуванню поточного рахунку, договір страхування зі страховою компанією за вибором виконавця, що тягне для споживача додаткові витрати, а також укласти договір іпотеки і вказати поручителя, що є порушенням ч.3 ст. 203 ЦК України щодо свободи волевиявлення учасника угоди. Звернення відповідачів в 2013-2015 р.р. про приведення договору у відповідність з законом та ситуацією, що змінилась, банк залишив без задоволення.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 основний позов підтримала, зустрічний позов не визнала, подала письмові заперечення проти зустрічного позову. В обґрунтування заперечень послалась на те, що позивач має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті, а резидент отримувати кредити та виконувати зобовязання, оскільки банк має отримані у передбаченому законом порядку дозволи та ліцензії на здійснення вказаних операцій з валютними коштами. Коливання курсу долара США не може бути підставою невиконання боргових зобовязань за кредитним договором,та підставою для визнання договору недійсним. Відповідачка на власний розсуд обрала валюту кредитування, та протягом виконання зобовязань не зверталась до банку з пропозицією про переведення кредиту в національну валюту, хоч між відповідачкою та банком укладено десять додаткових угод за пропозицією позичальника. Будь-як підстави для визнання договору недійсним відсутні. Крім того, вважає, що відповідачами пропущено строк давності для звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, що є підставою для відмови в позові. У разі задоволення зустрічного позову відповідно до вимог ст. 1057-1 ЦК України просила застосувати наслідки недійсності правочину - реституцію, та накласти арешт на заставне майно - квартиру АДРЕСА_1, яка належить відповідачу, до виконання зобовязання повернути кредитодавцю кошти в визначеному судом розмірі.

Відповідачі подали письмові заперечення проти основного позову(а.с.176-177), в яких зазначили, що відповідно до умов кредитного договору всі спори по цьому договору підлягають розгляду Київським районним судом м. Харкова, а позивачем в односторонньому порядку змінено підсудність даної справи. Крім того, вважають,що позивачем неправильно зазначена ціна позову в доларах США, оскільки єдиним законним платіжним засобом на території України є гривна. Також посилаються на те, що банк не надав суду індивідуальної ліцензії на право видачі кредитів в іноземній валюті на час видачу кредиту.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 проти позову заперечував, пославшись на обставини, викладені в зустрічному позові та запереченнях проти основного позову. Також зазначив, що в порушення вимог ст. 60 ЦПК України банком не надано суду належних доказів наявності необхідних дозволів та ліцензій на видачу валютних кредитів.

В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_3 проти основного позову заперечувала, підтримала зустрічний позов, пославшись на викладені в письмових запереченнях,зустрічному позові та поясненнях її представника в суді обставини. Також зазначала, що зверталась до банку з пропозицією щодо зміну умов договору, однак запропоновані їй пропозиції їх її не влаштували.

Суд, вислухавши представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, відповідачку ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні правовідносини.

10.09.2008 року між ОСОБА_3 та ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступник ПАТ «ОТП Банк,в подальшому - банк) укладено кредитний договір № ML-705/299/2008, за яким банк надав відповідачці кредит в розмірі 37 500 доларів США на споживчі цілі строком до 11.09.2023 року, а остання зобовязалась повернути суму отриманого кредиту та вносити плату за користування кредитними коштами у строки, передбачені кредитним договором. Відповідно до умов кредитного договору сума кредиту та нарахованих процентів визначається відповідно до умов договору, підлягає погашенню щомісяця рівними частинами протягом всього строку дії договору.

В подальшому неодноразово вносились зміни до кредитного договору шляхом укладання додаткових договорів, за згодою між сторонами.

10 вересня 2008 року між ОСОБА_4 та позивачем в забезпечення виконання зобовязань відповідачки за вказаним кредитним договором укладено договір поруки №SR-705/299/2008, відповідно до якого ОСОБА_4 прийняв на себе зобовязання відповідати за повне та своєчасне виконання відповідачкою всіх її договірних зобовязань за вказаним кредитним договором в повному обсязі таких зобовязань, та у той самій валюті. Відповідно до ст.1 договору поруки поручитель та боржник відповідають як солідарні боржники.

10 вересня 2008 року між позивачем та ОСОБА_5 в забезпечення виконання її зобовязань за кредитним договором укладено договір іпотеки № PML-705/299/2008 (майнової поруки), за яким предметом іпотеки визначена квартира АДРЕСА_2.

Позивач свої зобовязання виконав, надав позивачці кредитні грошові кошти розмірі 37 500 доларів США на придбання квартири, відповідачка тривалий час сплачувала кредит та проценти відповідно до встановленого графіку, однак у квітні 2015 року порушила строки сплати передбачених договором сум, внаслідок чого у неї створилась заборгованість.

Відповідачка ОСОБА_3 зверталась 23.03.2015 року та 12.05.2015 року, 17.06.2015 року на адресу банку з заявами про реструктуризацію заборгованості, відстрочення платежів, складання пільгового договору, однак угода з цього приводу між сторонами не досягнута.

На адресу відповідачки 12.06.2015 року згідно з поштовою квитанцією банк направив досудову вимогу № 22-2/875836 від 08.06.2015 року про дострокове погашення всіх боргових зобовязань за вказаним кредитним договором протягом 30 календарних днів з дати відправлення вказаної вимоги, у тому числі суми кредиту 10 548, 43 доларів США, та суми процентів за користування кредитом у розмірі 290, 98 доларів США. .

Відповідно до поштової квитанції 25 вересня 2015 року на адресу поручителя - відповідача банк направив вимогу № 700-01-85-4-12-4-8/3003 від 25.09.2015 року про дострокове виконання зобовязань за кредитним договором протягом одного банківського дня з дати отримання вимоги

Однак до цього часу відповідачі вимоги позивача не виконали.

Як вбачається з наданого розрахунку заборгованості та витягу з особового рахунку, загальний розмір заборгованості відповідачки за кредитним договором становить 11 274, 23 доларів США , у тому числі 10 548, 43 доларів США - заборгованість по сплаті кредиту, 725, 80 доларів США - заборгованість по оплаті відсотків, за період з 04.04.2015 року по 07.09.2015 року.

Суд, оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності, приходить до висновку, що основний позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню, а у зустрічному позові слід відмовити підставі наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк, або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно з положеннями ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, зобовязаний сплатити суму боргу, відсотки, відповідно до умов договору.

За нормами ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 509 ЦК України, п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч.1 ст. 554 ЦК України).

Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Договором, за положеннями ст.626 ЦК України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України, передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

Зокрема, ст.628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

4 вересня 2008 року відповідачка була детально ознайомлена з умовами кредитування, про що свідчить її особистий підпис у інформаційному листку Умови кредитування по програмі «Кредит на відновлення капіталу (споживчі цілі) від 18 серпня 2008року, після чого 10 вересня 2008 року був укладений кредитний договір.

10 вересня 2008 року між позивачем та ОСОБА_3 укладено договір про відкриття та обслуговування банківського рахунку в іноземній та національній валюті для фізичних осіб № 705/758/08, та в цей ж день договір № 705/758/08/1 про кредитування поточного рахунку (овердрафт)..

10 вересня 2008року ОСОБА_3 подала на адресу банку кредитну заявку на видачу кредиту в розмірі 37 500 доларів США шляхом перерахування кредитних коштів в повній сумі з кредитного рахунку на її поточний рахунок.

Позивачем доведено, що при ознайомлені і написанні заявки про отримання кредиту позивачка ознайомилася з умовами кредитування, що вказує на дотримання відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів» при надання кредитних послуг позивачу.

В підписаному позивачкою кредитному договорі, зокрема п. 7.2, зазначено, що підписанням цього договору сторони підтверджують,що будь-які умови цього договору є істотними і підлягають виконанню в порядку, передбаченому договором, а згідно з п.7.4 договору детальний розпис сукупної вартості кредиту визначається в додатках до цього договору.

Як видно із оспорюваного договору, сторони досягнули згоди щодо всіх істотних умов, позивачу було повідомлено про всю необхідну для даного кредитного договору інформацію, відповідачка діяла добровільно, повністю усвідомлюючи наслідки своїх дій, про що свідчать її підписи.

Враховуючи наведене, суд вважає, що зміст оспорюваного договору відповідає вимогам цивільного законодавства, при укладенні договору дотримано всіх вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Добровільно підписавши договір, відповідачка висловила свою згоду з усіма умовами цього договору, та договір був укладений з урахуванням волевиявлення позивачки,

Відповідачами не було доведено, а судом не було встановлено недобросовісності в діях позивача та погіршення становища відповідачів внаслідок дій позивача.

Згідно ст.1056 ЦК України позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом.

Суд вважає, що укладаючи спірний договір, відповідачка повинна була уважно з'ясувати, на яких умовах він укладається, а тому з власної ініціативи на момент отримання коштів визначити для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не можуть безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін договору.

Згідно ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до ч.3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик

Відповідно до ст.2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Відповідно до ст.49 Закону України «Про банки та банківську діяльність" зазначені вище операції вважаються кредитним обслуговуванням позичальників.

Відповідно до статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", на здійснення валютних операції Національний банк України видає генеральні та індивідуальні ліцензії.

Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Пунктами "в" і "г" частини 4 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" передбачено, що індивідуальної ліцензії потребують, зокрема, операції щодо: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави.

Виходячи з положень наведеної вище статті, обов'язковість одержання індивідуальної ліцензії на проведення валютної операції зумовлено лише у випадку перевищення встановлених законодавством меж термінів і сум таких кредитів, та у випадках використання іноземної валюти як засобу платежу або як застави. Оскільки чинним законодавством України не встановлені будь-які обмеження щодо граничних розмірів сум та термінів повернення кредитів в іноземній валюті, тому здійснення операцій по отриманню чи наданню кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії Національного банку України. Отже, посилання відповідачів на вимоги наявності у банка індивідуальної ліцензії не може бути прийнято судом до уваги.

Крім того, відповідно до статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банківський кредит - це будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Виходячи з положень коментованої статті, банківський кредит взагалі і в іноземній валюті зокрема, за своєю правовою природою не ототожнюється із договором купівлі-продажу, а іноземна валюта не є засобом платежу, а валютою виконання зобов'язання.

Судом встановлено, що позивач має банківську ліцензію №191, видану Національним банком України 8 листопада 2006року на право здійснювати банківські операції, та Дозвіл № 191-1 Національного банк України від 8 листопада 2006 року на право здійснювати операції з валютними цінностями, перелік яких наведено у Додатку до Дозволу.

Як зазначено у пункті 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин», надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що позивач має всі необхідні ліцензії для здійснення банківських операцій, здійснення банком кредитних операцій не потребує наявності індивідуальної ліцензії, а тому будь-яких порушень банком норм чинного законодавства судом не встановлено.

Частиною 1 ст. 215 ЦК встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6ст. 203 цього Кодексу. Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно даних норм ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити нормам Цивільного кодексу, актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, регламентовано ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Так, згідно з ч.1 ст. 18 вказаного Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими,а згідно з частиною 2 умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Аналіз умов кредитного кредиту дає підстави суду вважати, що останній не є несправедливим та незаконним по відношенню до позичальника,та вказані доводи відповідачів не можуть прийняті судом до уваги.

Виходячи з змісту ст.ст. 1046,1047 ЦК України, відповідальність за валютні ризики лежить на позичальнику, а відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання , як це передбачено ст.617 ЦК України.

Укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладання договору не мали будь яких законних підстав уважати, що зміна встановленого курсу не настане.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що відповідачка протягом тривалого часу - з моменту укладання договору по березень 2015 року включно виконувала умови договору, вносила грошові суми на погашення кредиту та нарахованих процентів. Після створення заборгованості вона зверталась з заявою до керівництва відділення банку про помякшення умов цього кредитного договору, надання відстрочення виплат, при цьому вона не посилалась на недійсність договору та порушення її прав при укладенні договору.

Протягом усього цього час вона вказаний договір не оспорювала, а з зустрічним позовом про визнання договору недійсним звернулась лише після звернення банку з позовом про стягнення заборгованості за кредитом.

Відповідно до ст.ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Доказів порушення своїх прав позивачем відповідачі суду не надали.

Відповідачами не надано жодного доказу недотримання відповідачем під час укладання оспорюваних договорів вимог, передбачених ст.203 ЦК України, не доведено наявності жодних обставин, на які вони посилаються як на підставу для визнання договорів недійсними.

Доводи відповідачів щодо підсудності даної справи Київському районному суду м.Харкова, про що зазначено у кредитному договорі, є помилковими, оскільки ст. 112 ЦПК України щодо договірної підсудності справ виключена Законом №2453-УІ від 07.07.2010 року, отже, позивач звернувся до суду з дотриманням правил підсудності згідно з вимогами ст. 109 ЦПК України - за місцем проживання відповідачів.

Надані позивачем докази на підтвердження позовних вимог є достовірними, допустимими та не спростовані відповідачами.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що зустрічні позовні вимоги щодо визнання недійсним кредитного договору не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, тому у зустрічному позову слід відмовити, а позовні вимоги банку про стягнення заборгованості за кредитним договором солідарно з боржника за кредитним договором - ОСОБА_3 та з поручителя ОСОБА_4 є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Оскільки суд відмовляє в зустрічному позові по суті заявлених позовних вимог у повному обсязі, суд не застосовує за заявою представника позивача положення щодо строку позовної давності та положення ст. 1057-1 ЦК України.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачів також підлягають стягненню на користь позивача понесені ним витрати на оплату судового збору у сумі 3 709 грн. 13 коп., у рівних частках - по 1 854 грн. 56 коп. з кожного.

Керуючись ст.ст. 3,4,10, 11, 60, 88,209, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 6, 192,203, 215, 533, 553, 626-629, 1049, 1054 ЦК України, ст.ст. 2, 47, 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність", ст. 18 Закон «Про захист прав споживачів», Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин», суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» задовольнити у повному обсязі.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором № ML-705/299/2008 від 10.09.2008 року в розмірі 11 274, 23 доларів США , у тому числі 10 548, 43 доларів США заборгованість по сплаті кредиту, 725, 80 доларів США - заборгованість по оплаті відсотків, за період з 04.04.2015 року по 07.09.2015 року.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 судовий збір на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» по 1 854 грн. 56 коп. з кожного.

У зустрічному позові ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання кредитного договору № ML-705/299/2008 від 10.09.2008року недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення, через Ленінський районний суд м. Харкова. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя - Л.Л. Шрамко