Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2015 рокум. Київ
Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Ізмайлова Т.Л., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_3, на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 травня 2015 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 13 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом вселення,-

в с т а н о в и в :

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_4 про визнання останнього таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 у м. Києві, посилаючись на те, що зазначена квартира є її власністю на підставі договору дарування від 28 листопада 1995 року. Відповідач був зареєстрований в цій квартирі після реєстрації шлюбу між сторонами, як член сім'ї позивача. У листопаді 2012 року вони переїхали проживати у квартиру АДРЕСА_3.

ОСОБА_2 зазначала, що ОСОБА_4 з серпня 2014 року не є членом її сім'ї, і з листопада 2012 року не проживає у спірній квартирі без поважних причин.

З урахуванням уточнень просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користуватися квартирою АДРЕСА_1 у м. Києві з підстав, передбачених ст. 405 ЦК України, а також зобов'язати відповідача припинити зловживати своїми правами та усунути перешкоди в користування спірним житлом шляхом зняття ОСОБА_4 з реєстраційного обліку.

Крім того, ОСОБА_4 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про вселення у квартиру АДРЕСА_1 та зобов'язання ОСОБА_2 не чинити йому перешкод у користуванні зазначеною квартирою, посилаючись на те, що він у 2011 році вселився у спірну квартиру як член сім'ї відповідача. Наприкінці 2012 року вони з ОСОБА_2 за взаємною згодою переїхали проживати у набуту під час шлюбу квартиру АДРЕСА_2, де проживали до серпня 2014 року. З грудня 2012 року ОСОБА_2 стала заперечувати проти його проживання у спірній квартирі, замінила замки у вхідних дверях.

ОСОБА_4 зазначав, що він не втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 у м. Києві, оскільки ОСОБА_2 перешкоджає його вселенню в цю квартиру.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26 травня 2015 року у задоволені позову ОСОБА_2 та зустрічного позову ОСОБА_4, відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13 жовтня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом вселення скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено.

Вселено ОСОБА_4 у квартиру АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_5 не чинити перешкод ОСОБА_4 у користуванні зазначеною вище квартирою.

В решті рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 травня 2015 року залишено без змін.

ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_3, не погоджуючись із вищезазначеними судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувані нею судові рішення, посилаючись на порушення судами норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, вважаю, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов до обґрунтованого висновку про те, що саме по собі припинення сімейних відносин не є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням за наявності підтвердження її вселення в це житлове приміщення на законних підставах та, що позивач не надала доказів на підтвердження відсутності поважних причин не проживання відповідача у спірній квартирі понад один рік, як це передбачено ст.405 ЦК України.

Апеляційний суд, задовольняючи зустрічний позов, правильно зазначив, що ОСОБА_2 у своїх позовних вимогах та запереченнях на зустрічний позов не визнавала право ОСОБА_4 на користування квартирою АДРЕСА_1 вказувала на те, що доступ до зазначеної квартири має вона і батько та не заперечувала, що вона замінила замки у вхідних дверях спірної квартири, а отже - чинила перешкоди ОСОБА_4 у користуванні спірним житловим приміщенням.

З матеріалів касаційної скарги та змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, оскільки викладені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності даних судових рішень. Викладені заявниками обставини не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Обставин щодо порушення норм матеріального та процесуального права при розгляді даної справи судами першої та апеляційної інстанцій не вбачається.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України, -

у х в а л и в :

Відмовити ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_3, у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом вселення.

Додані до скарги матеріали повернути заявникам.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ Т.Л. Ізмайлова