У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про повернення депозитного вкладу та стягнення коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 5 лютого 2015 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, вимоги якого уточнив в ході розгляду справи та просив стягнути з відповідача на його користь банківський вклад за договором від 20 листопада 2013 року №19223426 у валюті вкладу, готівкою в сумі 161 824,23 доларів США; відсотки за користування коштами з дня витребування вкладу до дня ухвалення судового рішення у сумі 2624,66 доларів США; пеню у розмірі 3% річних, на підставі ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» з дня витребування вкладу до дня ухвалення судового рішення, в сумі 359 249,79 доларів США; пеню у розмірі 3% річних, в порядку ст.625 ЦК України, за прострочку виконання грошового зобов`язання з дня пред`явлення вимоги про повернення вкладу до дня винесення рішення, в сумі 984,25 доларів США.

Позов мотивовано тим, що 20 листопада 2013 року між позивачем та публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (далі ПАТ «Державний ощадний банк України», ПАТ «Ощадбанк», банк) укладено договір строкового банківського вкладу «Депозитний» № 19223426 в іноземній валюті. На виконання умов вказаного договору позивачем внесено грошові кошти на відкритий банком депозитний рахунок у розмірі 150 000 доларів США, строком на 36 місяців, відсоткова ставка 8% річних, а відповідач у свою чергу, прийняв вказані грошові кошти та зобов'язався повернути вклад разом із нарахованими відсотками, у валюті вкладу, готівкою через касу. В той же день між позивачем та відповідачем укладено додатковий договір № 1 про щомісячну капіталізацію (приєднання до вкладу) нарахованих за вкладом відсотків. 8 вересня 2014 року позивач звернувся до банку з наміром отримати вклад разом із нарахованими відсотками. Разом з тим, останній відмовився повертати вклад, мотивуючи тим, що відповідно до п. 9 постанови Правління Національного банку України «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютних ринків України» від 29 серпня 2014 року № 540 уповноваженні банки зобов'язані обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомата в межах 15 000 грн. 00 коп. на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України (надалі - НБУ). Позивач вважає такі дії протиправними та такими, що порушують його конституційні права і умови укладеного між сторонами договору, у зв'язку з чим звернувся до суду з позовом за захистом своїх порушених прав.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 5 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 21 травня 2015 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_3 суму заборгованості за договором банківського вкладу у розмірі 150 000 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ на день ухвалення рішення становить - 2 698 500 грн, нараховані проценти на суму вкладу у розмірі 14445,89 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ на день ухвалення рішення становить 259 881,56 грн та 3 % річних у розмірі 984,25 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ на день ухвалення рішення становить 17 706,65 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Позивач, не погоджуючись з даними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні позову подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права просить їх скасувати в оскаржуваній частині з ухваленням нового рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, частково задовольняючи позов та стягуючи з відповідача на користь позивача суму вкладу за депозитним договором у сумі 150 000 доларів США, відсотки у сумі 14 448,89 доларів США, 3% пені за прострочку виплати заборгованих сум, відповідно до ст.625 ЦК України в сумі 984,25 доларів США, виходив з того, що після звернення 10 жовтня 2014 року позивача до банку з заявою про дострокове повернення депозитних коштів, останній в порушення договірних умов не виконав цього зобов`язання, у зв`язу з чим, згідно ст. 612 ЦК України, вважається таким, що прострочив виконання зобов`зання.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції відмовив позивачу у задоволенні вимог в частині стягнення 3% пені у сумі 359 249,79 доларів США за період з 24 листопада 2014 року по 5 лютого 2015 року на підставі ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки положення вказаної статті Закону не регулюють правовідносини, що виникли між сторонами.

Вказані висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають фактичним обставинам справи та узгоджуються з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 20 листопада 2013 року між сторонами ОСОБА_3 та ПАТ «Ощадбанк» укладено депозитний договір, на підставі якого ОСОБА_3, як вкладник, вніс на депозитний рахунок відкритий у ПАТ «Ощадбанк» кошти готівкою у сумі 150 000 доларів США (зі щомісячною капіталізацією відсотків - згідно додаткової угоди №1) терміном на 36 місяців під 8% річних.

Відповідно до п.п. 2.7., 3.1. депозитного договору банк зобов`язувався згідно заяви вкладника повернути вклад або його частину до закінчення строку дії договору, а згідно до п.3.4.2. цього договору, таку заяву вкладником може бути подано не пізніше двох робочих днів до дня вилучення вкладу. При цьому, у разі фактичного зберігання коштів вкладу більше одного року, проценти на вклад нараховуються за ставкою, передбаченою п. 1.2. договору (8% річних) за кожний повний рік зберігання коштів вкладу, а за рештою строку - за ставкою банку по вкладах на вимогу.

Пунктами 3.1. та 3.3. депозитного договору сторонами обумовлено, що банк за заявою вкладника зобов`язаний повернути вклад разом із нарахованими за ним процентами, належним чином, у валюті вкладу, готівкою через касу банку.

8 вересня 2014 року вкладник ОСОБА_3 звернувся до банку з письмовою заявою і просив, на підставі умов договору, достроково повернути йому банківський вклад з відсотками.

Відмовляючи у видачі вкладених коштів, відповідач ПАТ «Ощадбанк» послався на постанову Правління Національного банку України за №540 від 29 серпня 2014 року «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютних ринків України», згідно якої уповноважені банки мають право достроково повертати вклади, залучені в іноземній валюті за всіма типами договорів, та достроково погашати ощадні (депозитні) сертифікати, номіновані в іноземній валюті, у національній валюті за курсом купівлі іноземної валюти уповноваженого банку на день проведення операції.

В подальшому банк роз`яснив вкладнику, що відповідно до п.9 указаної постанови Національного банку України уповноважені банки зобов`язані обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомата в межах 15000 грн на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України.

Положеннями п. 9 постанови Правління НБУ «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютних ринків України» від 29 серпня 2014 року № 540 встановлено, що уповноваженні банки зобов'язані обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах 15 000 грн. 00 коп. на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом НБУ.

Разом з тим, відповідно до ст. 41 Конституції України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Нормативно-правові акти Національного банку України не є актами цивільного законодавства України у розумінні ст. 4 ЦК України, оскільки є нормативно-правовими актами органу державного управління.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження (ч. 1 ст. 1071 цього Кодексу).

Крім того, ст. 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 529 ЦК України кредитор має право не приймати від боржника виконання його обов'язку частинами, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Отже, за змістом наведених норм права зобов'язання банку полягає у виплаті володільцеві рахунка грошових коштів на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Разом з тим нормативно-правові акти Національного банку України не є актами цивільного законодавства України у розумінні ст. 4 ЦК України, оскільки є нормативно-правовими актами органу державного управління.

За таких обставин, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків, що відмова банку у видачі грошових коштів з поточного рахунка на підставі розпорядження клієнта банку з посиланням на обмеження, що встановлені постановою Правління Національного банку України від 29 серпня 2014 року № 540 «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного і валютного ринків України», є незаконною, оскільки позбавляє володільця рахунка права володіти та розпоряджатися належними йому на праві власності грошовими коштами та є порушенням його прав, визначених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод та суперечить нормам ЦК України.

За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми вкладу у розмірі 150 000 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ на день ухвалення рішення становить - 2 698 500 грн., нарахованих процентів по ньому у розмірі 14448,89 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ на день ухвалення рішення становить 259 935, 53 грн., та 3% річних у розмірі 984, 25 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ на день ухвалення рішення становить - 17 706, 65 грн.

Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновками судів щодо відсутності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача пені на підставі ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», у зв'язку з неналежним виконанням умов договору банківського вкладу.

Обов'язки сторін та відповідальність за їх невиконання повністю регулюються умовами договору банківського вкладу, укладеного між сторонами, та нормами ЦК України, які регулюють зобов'язальні правовідносини. Додатково ці правовідносини та відповідальність в даному випадку ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не регулюються.

Оскільки між сторонами виникли правовідносини з приводу грошового зобов'язання, то суди обґрунтовано застосували положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, а не положення ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», яка регулює відповідальність сторін при невиконанні зобов'язань за договорами про виконання робіт (надання послуг).

Також вбачаються необґрунтованими доводи ОСОБА_3 в тій частині, що суд, в силу вимог п.5 ч.2 ст.16 ЦК України, не зобов`язав банк виконати свій обов`язок в натурі, тобто, повернути вклад у доларах США, у тій самій грошовій одиниці, у якій цей вклад був прийнятий банком на депозит, оскільки такі доводи спростовуються змістом судового рішення, з якого вбачається, що відповідач зобов`язаний повернути кошти саме в доларах США.

Встановивши факти та визначивши правовідносини, зумовлені встановленими фактами, суд першої інстанції правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті рішення.

Апеляційний суд дав належну оцінку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції. Належним чином перевірив встановлені судом фактичні обставини справи з урахуванням зібраних доказів та дійшов правильного висновку щодо відсутності правових підстав для його скасування.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених в мотивувальних частинах оскаржуваних рішень. При вирішенні даної справи судами правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

За таких обставин, відповідно до ст. 337 ЦПК України касаційну скаргу слід відхилити і залишити оскаржувані рішення місцевого та апеляційного судів без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 344 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 5 лютого 2015 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
судді В.С. Висоцька
В.М. Колодійчук
О.В. Умнова
І.М. Фаловська