АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 542/1728/14-ц Номер провадження 22-ц/786/1366/15Головуючий у 1-й інстанції Стрельченко Т. Г. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого : судді Пилипчук Л.І.

суддів : Кривчун Т.О., Чумак О.В.,

при секретарі: Філоненко О.В.,

за участю: представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Петрушанко О.Д., позивачки ОСОБА_4, її представника - адвоката Козир Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 23 березня 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_7 про стягнення боргу,-

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ОСОБА_6 та ОСОБА_4 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_7 про стягнення боргу, посилаючись на те, що надані ними грошові кошти у сумі 187 779,18 грн. по усному договору позики відповідачам для придбання квартири на строк у три роки і шість місяців по теперішній час не повернуті.

Рішенням Новосанжарського районного суду Полтавської області від 23 березня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 та ОСОБА_4 суму боргу у розмірі 187 779 грн. 18 коп. та понесені судові витрати у розмірі 1827 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування всіх обставин, недоведеність обставин, що мають значення для справи, просив рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заперечуючи позику грошей на придбання квартири, посилався на відсутність письмових доказів вказаних обставин, а показання свідків не можуть бути доказами договору позички.

Вважав недоведеним факт передачі позивачами йому коштів, оскільки вартість квартири згідно наданих ним квитанцій сплачена до вказаної позивачами дати позики.

Заперечує як доказ позики аудіозапис його розмови з дочкою, в якій він сказав, що поверне гроші в розмірі 175 000 грн., а не 187 779 грн.18 коп., та що зобов'язувався повернути їх за три з половиною роки. Звертає увагу, що в даній розмові не говорив, за яку сааме квартиру поверне кошти, тоді як у нього з відповідачкою у власності дві квартири.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 27 квітня 2011 року позивачі надали грошові кошти по усному договору у позичку ОСОБА_2 та ОСОБА_7 в сумі 187 779,18 грн. на строк три роки шість місяців.

Згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, кпім випадків, встановленизх законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків ( частини 1 та 2 статті 218 ЦК України).

Виходячи зі змісту статті 59 ЦПК України та з урахуванням положень частини першої статті 218 ЦК України, місцевий суд обгрунтовано прийняв як належний доказ наявності між сторонами правовідносин, що виникли із договору позики, укладеного без додержання встановленої законом письмової форми, аудіозапис розмови відповідача, зміст якої вказує на визнання ним боргових зобов'язань. Справжність вказаного аудіозапису та належність записанного голосу відповідачу ОСОБА_8 останнім не оспорюється.

При цьому колегія суддів вважає, що визнання відповідачем боргу в сумі 175 000грн., витрачених на придбання квартири, не спростовує загальної суми позики, заявленої до стягнення позивачами, оскільки саме ця сума була отримана ОСОБА_6 з власного банківського рахунку та передана в позику, що підтвердила і відповідачка ОСОБА_7

Доводи апеляційної скарги відповідача в частині невідповідності заявленої суми позики та згаданої ним у записаній на аудіо- розмові , та те, що вартість квартири, про придбання якої за рахунок позичених грошей заявили позивачі, оплачена ним у 2010 році, тобто до зняття ОСОБА_6 грошей з депозитного рахунку,- не спростовують правильність висновку суду першої інстанції, оскільки закон не пов'язує укладення договору позики з тим, для яких цілей таку позику боржник отримав.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги.

В той же час, керуючись нормою частини 3 статті 303 ЦПК України, колегія суддів визнала необхідним вийти за межі доводів апеляційної скарги та змінити рішення в частині способу стягнення боргу та судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі отримали позику, перебуваючи у шлюбі, та використали її в інтересах сім'ї, а отже їх відповідальність по поверненню позики є рівною.

Районний суд, застосувавши солідарний спосіб стягнення, помилково не звернув уваги на те, що такий спосіб можливий лише у випадках, спеціально передбачених законом. Крім того, солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Тому апеляційний суд змінює рішення в частині способу стягнення шляхом стягнення з відповідачів на користь позивачів по 93 889,59 грн. позики та по 913,50 грн. судового збору.

Керуючись ст. 303, 304, п.3 ч. 1 ст. 307, п.4 ч. 1 ст. 309, ст. 316, 317 ЦПК України, колегія суддів ,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 23 березня 2015 - змінити в частині способу стягнення .

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, по 93 889,59 грн. ( дев'яносто три тисячі вісімсот вісімдесят дев'ять грн. 59 коп.) з кожного боргу та по 913,50 грн. судового збору з кожного на користь ОСОБА_6 та ОСОБА_4.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку шляхом подання протягом 20 днів касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий - суддя Л.І. Пилипчук Судді: Т.О.Кривчун О.В. Чумак

ЗГІДНО:

Суддя апеляційного суду

Полтавської області Л.І. Пилипчук