У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада2015 рокум. Київ
Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Мартинюк В.І., розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, на рішення Подільського районного суду м. Києва від 5 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Головне управління юстиції у м. Києві, про усунення спадкоємців від права на спадкування за законом,

в с т а н о в и в:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що вона є матір'ю ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, а відповідачі є його дітьми. Відповідачі не турбувалися про свого батька і не надавали ніякої допомоги. Вважає, що оскільки її син проживав з нею, то вона є такою, що прийняла спадщину після його смерті. Позивач просила усунути відповідачів від права на спадкування за законом.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 5 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 21 липня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, просить рішення Подільського районного суду м. Києва від 5 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 липня 2015 року скасувати, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із недоведеності таких вимог.

Частиною 5 ст. 1224 ЦК України передбачено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

У п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року роз'яснено, що при встановленні факту ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього, та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку.

У ч. 3 зазначеного пункту також роз'яснено, що безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Позивачем суду не було надано доказів, які б підтверджували тяжку хворобу ОСОБА_6 з 2005 року, оскільки у матеріалах справи наявна тільки одна виписка з історії хвороби спадкодавця, згідно з якою він проходив стаціонарне лікування з 25 січня 2006 року до 10 лютого 2006 року. Вказана виписка не містить відомостей, що стан ОСОБА_6 був тяжкий, що він перебував у безпорадному стані та потребував стороннього догляду.

Із наданої суду копії сторінок трудової книжки ОСОБА_6 убачається, що у 2006-2007 роках та 2013 році він працював, що також спростовує твердження позивача про тяжке захворювання спадкодавця у зазначені року.

Із виписок із медичних карток вбачається, що у червні 2014 року у ОСОБА_6 було виявлено онкологічне захворювання, з приводу якого він перебував на стаціонарному лікуванні з 1 липня 2014 року до 30 липня 2014 року, з 26 серпня 2014 року до 24 вересня 2014 року та з 14 жовтня до 22 жовтня

2014 року, був оглянутий комісією МСЕК 13 жовтня 2014 року.

Вказані медичні документи не містять висновку, що ОСОБА_6 за своїм станом здоров'я потребував стороннього догляду або йому була встановлена група інвалідності.

Суди правильно не взяли до ували посилання позивача на те, що безпорадний стан спадкодавця підтверджується показами свідків, оскільки такі покази не можуть бути достатніми доказами цієї обставини, так як є суб'єктивними свідченнями.

Крім того, з показів свідків вбачається, що сторонньої допомоги спадкодавець потребував, коли повернувся з лікарні 22 жовтня 2014 року, проте,

ІНФОРМАЦІЯ_1 він помер, тому суди вважали, що даний період безпорадного стану ОСОБА_6 був нетривалим.

Звертаючись до суду, позивач також просила усунути відповідачів від спадкування на підставі ч. 3 ст. 1224 ЦК України, відповідно до якої не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 на день смерті було

54 роки, відомості про те, що спадкодавець був інвалідом відсутні, тобто він був працездатним і матеріали справи не містять доказів на підтвердження доводів позивача про те, що її син не працював з 2007 року за станом здоров'я, перебував на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Подільському районі м. Києва, тобто був пенсіонером, чи перебував на обліку в центрі зайнятості як такий, що шукає роботу.

За таких обставин суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що відсутні підстави вважати, що спадкодавець потребував допомоги від своїх дітей у розумінні статті 202 СК України, так як він був працездатним і мав можливість самостійно себе утримувати.

Доводи позивача про те, що відповідачі не турбувалися про батька, тобто не виконували обов'язки, встановлені ст. 172 СК України, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог про усунення їх від права на спадкування, так як таке не передбачено ст. 1224ЦК України.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Із матеріалів касаційної скарги та змісту оскаржуваних судових рішень убачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Керуючись ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити представнику ОСОБА_2 - ОСОБА_3, у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Головне управління юстиції у м. Києві, про усунення спадкоємців від права на спадкування за законом.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ В.І. Мартинюк