АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2015 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів - Музичко С.Г., Прокопчук Н.О.

при секретарі: П'ятничук В.Г.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 18 серпня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,

в с т а н о в и л а :

У червні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та з урахуванням уточнення позовних вимог просив стягнути з відповідача на його користь борг за борговою розпискою в сумі 15 000 дол. США, 3% річних, судові витрати на послуги представника в розмірі 20 400 грн., а також судовий збір в сумі 3 654 грн.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 18.08.2015 позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суму заборгованості за наданою позикою у розмірі 330 150 грн. та 28 600,93 - 3% річних за прострочення повернення позики, а також судовий збір у розмірі 3 587,50 грн.

Справа № 760/13581/13-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/13166/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Калініченко О.Б.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Апелянт посилається на те, що рішення ухвалено всупереч вимогам норм матеріального права, з неповною та необ'єктивною оцінкою доказів, які мають значення для вирішення спору. В обґрунтування своїх доводів вказує, що розписки не підтверджують ні факту укладення договору позики, ні факту передання грошової суми, оскільки в останніх відсутні ідентифікуючі дані. Зазначила, що позивач жодного разу не направляв останній вимогу про повернення боргу. Вказала, що відповідно до судово-почеркознавчої експертизи від 14.07.2015 встановити чи підписи виконані ОСОБА_3, що містяться в графі «моя личная подпись» у розписці від 15.03.2009 та під рукописним текстом у розписці від 15.07.2010 не виявилось можливим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що наявні законні підстави щодо стягнення заборгованості за наданою позикою та 3% річних за прострочення її повернення та відсутні правові підстави для стягнення витрат на правову допомогу.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів.

З матеріалів справи вбачається, що 15.03.2009 ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 15 000 дол. США та зобов'язалася, якщо не поверне борг, то позивач повинен їй сплатити 10 000 дол. США, а вона в свою чергу віддасть йому належний їй будинок та земельну ділянку вартістю 25 000 дол. США, за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до розписки (а. с. 132). Термін повернення відповідачем вищевказаних грошових коштів сторони обумовили до 30.09.2010, про що ОСОБА_3 написала відповідну розписку від 15.07.2010 (а. с. 133). Згідно з висновком експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 5624/5625/15-32 від 14.07.2015 зазначено, що встановити чи виконані підписи від імені ОСОБА_3 у графі «моя личная подпись» у розписці від 15.03.2009 та під рукописним текстом у розписці від імені ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_4 від 15.07.2010, ОСОБА_3 чи іншою особою не виявилося можливим з причин, що викладені у п. 2 дослідницької частини даного висновку (а. с. 164-167). ОСОБА_4, вважаючи, що відповідач належним чином свої зобов'язання не виконує, у зв'язку з чим звернувся з відповідним позовом до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Аналіз вищевказаних норм права дає можливість дійти до висновку про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Матеріали справи свідчать, що 15.03.2009 ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 15 000 дол. США та зобов'язалася, якщо не поверне борг, то позивач повинен їй сплатити 10 000 дол. США, а вона в свою чергу віддасть йому належний їй будинок та земельну ділянку вартістю 25 000 дол. США, за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до розписки (а. с. 132). Термін повернення відповідачем вищевказаних грошових коштів сторони обумовили до 30.09.2010, про що ОСОБА_3 написала відповідну розписку від 15.07.2010 (а. с. 133).

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Враховуючи, що при розгляді справи в суді першої інстанції було встановлено наявність у позивача вищевказаної боргової розписки, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо наявності заборгованості відповідача перед позивачем відповідно до розписки від 15.03.2009 та від 30.09.2010 правильними.

Доводи відповідача про те, що у суду першої інстанції не було правових підстав для задоволення позовних вимог, враховуючи, що судово-почеркознавчою експертизою від 14.07.2015 однозначно не встановлено, що підпис в розписках виконаний саме ОСОБА_3, колегія суддів вважає безпідставними.

Відповідно до вимог ст. 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов'язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Будь-який доказ незалежно від його зовнішньої авторитетності або неавторитетності суд може прийняти або відкинути, якщо об'єктивний зміст доказу відповідає фактичним обставинам справи. Навіть висновок експерта не є обов'язковим для суду і оцінюється ним за загальними правилами оцінки всіх доказів (ст. 60 ЦПК України). Крім того, вищевказаний висновок експерта не містить чіткого висновку.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Разом з тим, відповідачем не надано належних доказів повернення ним вказаних коштів та не надано доказів того, що позивач безпідставно не повернув йому розписку за вказаним договором позики.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, вимоги ОСОБА_3 є недоведеними та такими, що не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в апеляційній інстанції.

Отже, висновок суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи висновок суду не спростовують.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.303,304,309,313,314,315,325 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 18 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: С.Г. Музичко

Н.О. Прокопчук