Ухвала

іменем україни

18 листопада 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Іваненко Ю.Г.,

Завгородньої І.М., Умнової О.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 червня 2015 року,

встановила:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24 вересня 1993 року їм та ОСОБА_6 належало кожному по 1/3 частині квартири АДРЕСА_1. З 6 травня 1991 року позивач ОСОБА_3 проживає та зареєстрований у зазначеній вище квартирі, та сплачує комунальні платежі. З 1997 року, після розірвання шлюбу з ОСОБА_6, остання виписалася зі спірної квартири та разом з дочкою ОСОБА_4 переїхала в с. Кіровське Дніпропетровського району Дніпропетровської області. З відповіді КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» (далі - КП «ДМБТІ) від 10 грудня

2014 позивачам стало відомо, що вказана квартира продана ОСОБА_5 Позивач ОСОБА_3 вказаний договір купівлі-продажу квартири не укладав, не підписував, згоди на відчуження майна його дочки, яка на момент укладення оспорюваного договору була неповнолітня, не надавав, тому вважав, що спірний договір відповідно до ст. 48 ЦК УРСР, є недійсним.

Ураховуючи наведене, просили визнати недійсним договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 28 вересня 1993 року, між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки НОМЕР_1, площею 0,08 га та садового будинку в садівничому товаристві «Меліоратор», яке розташоване на території Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, укладений

28 вересня 1993 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений 28 вересня 1993 року державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори Черненко І.М. та зареєстрований в комунальному підприємстві «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради 7 грудня 1994 року. Визнано за ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 право власності по 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, загальною площею 39,8 кв. м та житловою площею 26,4 кв. м. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2015 року розподілено судові витрати між сторонами.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 червня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Додаткове рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2015 року скасовано.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову про визнання купівлі-продажу квартири недійсним та визнаючи право власності, апеляційний суд виходив із відсутності належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що в спорюваному правочині підпис не

ОСОБА_3. Зазначав, що при укладенні договору відчуження квартири було дотримано порядок щодо надання згоди органу опіки та піклування на вчинення правочину.

Проте повністю з таким висновком погодитися не можна, виходячи з наступного.

Установлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24 вересня 1993 року ОСОБА_3, ОСОБА_6 та

ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності кожному належало по 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, загальною площею 39,8 кв. м та житловою площею

26,4 кв. м.

З 6 травня 1991 року ОСОБА_3 зареєстрований та проживає у вказаній вище квартирі до теперішнього часу та сплачує комунальні послуги.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 28 вересня 1993 року, укладеного між ОСОБА_3, ОСОБА_6, що діє за себе та як законний представник неповнолітньої дитини ОСОБА_4 та

ОСОБА_5, останній набув право власності на спірну квартиру. Даний договір підписаний трьома учасниками договору.

Згідно Цивільного кодексу УРСР <nau://ukr/1540-06>, який діяв на час виникнення правовідносин, особа, яка вважає, що права порушені, має право звернутись до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (статті 48 - 58 ЦК УРСР <nau://ukr/1540-06>), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 145 ЦК УРСР <nau://ukr/1540-06|st145>).

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися з позовом про визнання договорів купівлі-продажу недійсними з підстав їх невідповідності вимогам закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦК УРСР <nau://ukr/1540-06|st48> (чинного на час укладення договору купівлі-продажу) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

1 січня 2006 року набрав чинності Закон України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" <nau://ukr/2623-15>, відповідно до статті 12 якого для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

До набрання чинності цим Законом законодавство України не передбачало обов`язкової згоди органу опіки та піклування на відчуження нерухомого майна батьків, відносно якого їх діти мали лише право на користування.

Таким чином, до 1 січня 2006 року згода органів опіки та піклування на відчуження нерухомого майна необхідна була лише у випадку, якщо дитина є власником (співвласником) майна, що відчужується.

З матеріалів справи вбачається, що на момент укладення спірного договору купівлі-продажу - 28 вересня 1993 року, неповнолітній

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, належала 1/3 її частина.

Беручи до уваги рішення виконавчого комітету Індустріальної районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 17 вересня 1993 року , яким надано дозвіл ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на продаж приватизованої квартири при наявності неповнолітньої дочки

ОСОБА_4, апеляційний суд залишив поза увагою, що приватизація даної квартири мала місце 24 вересня 1993 року. Тобто, на час давання дозволу спірна квартира була віднесена до державного житлового фонду.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st3> кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. 11 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st11> суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Стаття 12 ЦК України <nau://ukr/435-15|st12> передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права.

Згідно із ч. 4 ст. 10 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1766/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1> суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі (ч.1

ст. 143 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st143>).

За змістом ст. ст. 10 <nau://ukr/1618-15|st10>, 11 <nau://ukr/1618-15|st11>, 212 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st212> цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Оспорюючи договір купівлі-продажу, позивач ОСОБА_3 стверджував, що підпис на даній угоді виконаний від його імені подроблений, йому не належить, на час укладення договору він знаходився за межами України, гроші від продажу не отримував, квартира покупцю не передавалася.

Проте апеляційний суд в порушення ст. 10 ЦПК України, якою передбачено принципи змагальності та рівності прав сторін щодо подання доказів, суд не роз'яснив сторонам їх права заявити клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи, що не дало йому можливості довести перед судом переконливості своїх тверджень про наявність або відсутність юридичних фактів, зокрема дійсності підпису

ОСОБА_3 на оспорюваному правочині.

Викладене свідчить про те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи апеляційним судом не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st338> є підставою для його скасування, з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 червня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук

Судді:В.С. Висоцька

Ю.Г. Іваненко

І.М. Завгородня

О.В. Умнова