Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 27 Доповідач Жигановська О. С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Жигановської О.С.

суддів Коломієць О.С., Якухно О.М.

з участю секретаря

судового засідання Добровольської Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 12 жовтня 2015 року

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося з позовом про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором в сумі 159877, 32 доларів США, що еквівалентно 2147152, 47 грн. (відповідно до службового розпорядження НБУ від 19.09.2014 року), обґрунтовуючи свої вимоги тим, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачкою 26.11.2007 року укладено кредитний договір №ZRFWGK000010960 на строк з 26.11.2007 року по 25.11.2027 року у вигляді поновлювальної кредитної лінії у розмірі 45500,00 доларів США, а також у розмірі 9750,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках, передбачених даним договором, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 3% від суми виданого у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати. Відповідач умови договору не виконувала належним чином, внаслідок чого утворилася заборгованість. Виходячи із наведеного, банк просив стягнути із відповідачки заборгованість за кредитним договором та судові витрати. Ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 07.08.2015 року скасовано заочне рішення Коростенського міськрайонного суду від 23.03.15 року, яким позов задоволено, та призначено розгляд справи. Під час розгляду справи ПАТ КБ «ПриватБанк» зменшило позовні вимоги та остаточно просило стягнути з відповідачки заборгованість у сумі 109748,50 доларів США, що еквівалентно 1473922,36 грн. та судові витрати.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 12 жовтня 2015 року у позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням ПАТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове - про задоволення позову у повному обсязі. Вважає, що дане рішення винесене з порушенням норм матеріального і процесуального права та без дослідження матеріалів справи, що призвело до винесення незаконного рішення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи із наступного.

Згідно із ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори.

Згідно із ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 26 листопада 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №ZRFWGK000010960 на строк з 26.11.2007 року по 25.11.2027 року у вигляді поновлювальної кредитної лінії у розмірі 45500,00 доларів США, а також у розмірі 9750,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках, передбачених даним договором, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 3% від суми виданого у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати. Погашення заборгованості здійснюється щомісячними платежами у сумі 566, 65 доларів США у період з «10» по «15» число кожного місяця, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди та комісії (а.с. 7-9).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2011 року з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором №ZRFWGK000010960 від 26.11.2007 року станом на 01.06.2009 року в розмірі 381480, 35 грн. (а.с. 72-73).

Таким чином, ПАТ КБ «ПриватБанк» просить стягнути заборгованість, яка утворилася за період із 02.06.2009 року по 19.09.2014 року у сумі 109748,50 доларів США, що еквівалентно 1473922,36 грн. та складається із заборгованості:

по кредиту - 1523, 24 дол.США, що еквівалентно 20457,11;

по процентам за користування кредитом - 30142,84 дол.США, що еквівалентно 404818,34 грн.;

по комісії - 5697,47 дол.США, що еквівалентно 76516,48грн.;

пеня - 67172, 42 дол.США, що еквівалентно 902125,73 грн.;

штрафи - 5212,52 дол. США, що еквівалентно 70004,14 грн..

Відмовляючи у позові, суд виходив із положень ст.ст. 1050, 1054 ЦК України, мотивуючи, що ПАТ КБ «ПриватБанк» скористався правом дострокового стягнення з відповідача тіла кредиту, про що свідчить рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2011 року, а вимог про стягнення коштів за ст. 625 ЦК України позивач не заявляв.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

У статті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Вказаний вище висновок суду першої інстанції не узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 23.09.2015 року по справі № 6-1206цс15, в якій зазначено, що виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а тому рішення суду не відповідає вимогам ст.ст.213, 360-7 ЦПК України і підлягає скасуванню.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Строк та порядок повернення коштів визначається умовами договору.

Погашення тіла кредиту та процентів здійснюється щомісячними платежами до 25.11.2027 року.

У відповідності до вимог ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

Банк скористався таким правом і пред'явив вимогу про дострокове повернення кредиту 23.06.2009 року, яка частково задоволена рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2011 року, змінивши таким чином строк виконання основного зобов'язання (правова позиція Верховного Суду України у справах № 6-933цс15, 6-2056цс15).

Відповідно до п. 4.1. кредитного договору у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, позичальник сплачує Банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні. При цьому відсотки за користування кредитом на суму простроченої заборгованості додатково до вище зазначеної пені Банком не нараховуються. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати. Відповідно до п. 4.3. договору при порушенні Позичальником строків платежів по будь-якому із грошових зобов'язань, передбачених кредитним договором більш, ніж на 30 днів, Позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у сумі 250 грн. + 5% від суми позову.

Як зазначив Верховний Суд України у постанові № 6-1206цс15 прострочена заборгованість за процентами, прострочена заборгованість по комісії, пеня за несвоєчасне погашення процентів, пеня за несвоєчасне погашення кредиту, пеня за несвоєчасне погашення комісії це є штрафними санкціями, а тому стягнення останніх у відповідності до вимог ст.266 ЦК України залежить від спливу позовної давності по основній вимозі.

З аналізу вищевказаних норм законодавства та правової позиції Верховного Суду України вбачається, що до основної вимоги належить повернення тіла кредиту та сплата процентів за користування ним на умовах визначених договором, а нарахування процентів, комісії, неустойки на прострочені платежі є додатковою вимогою.

Відповідно до ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Загальний строк позовної давності встановлено у три роки, а спеціальний про стягнення неустойки - один рік (ст.ст.257, 258 ЦК України).

Строк позовної давності по основній вимозі розпочався з 24.06.2009 року (наступного дня після звернення до суду з вимогою про дострокове стягнення всієї суми заборгованості) і закінчився 24.06.2014 року згідно умов п.4.5 договору, яким сторони погодили строк позовної давності у п'ять років. Позов пред'явлено до суду 09.12.2014 року. Тобто з пропуском як загального так і спеціального строку позовної давності.

Підстави поважності його пропуску банком не зазначено.

Представником відповідача заявлено про застосування ч.4 ст.267 ЦК України (а.с.100), а тому вимога банку про стягнення простроченої заборгованості за процентами, простроченої заборгованості по комісії, пені за несвоєчасне виконання зобов'язання не підлягає задоволенню за спливом позовної давності.

Вимога про стягнення штрафу та додатково нарахованого тіла кредиту не підлягає задоволенню за безпідставністю.

Так, умовами спірного договору, а саме пунктом 4.1 передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення.

У той самий час, згідно з пунктом 4.3 кредитного договору сторонами передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення строків платежів по будь-якому зобов'язанню: один із них - несвоєчасне повернення кредиту, процентів за користування кредитом та комісій.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення (висновок Верховного Суду України у постанові від 21.10.2015 року у справі № 6-2003цс15).

На підставі викладеного, нарахування штрафу за те ж саме порушення умов договору, за яке нараховано пеню, є незаконним.

За матеріалами справи, тіло кредиту в розмірі 1523,24 дол.США нараховано на сплату страхових платежів після стягнення усієї суми боргу.

Згідно п.2.1.3 та 2.2.7 основного договору банк надає кредит на оплату чергових страхових платежів відповідно до Договорів страхування у випадку не пред'явлення позичальником документів, що підтверджують сплату чергових страхових платежів за рахунок інших джерел, у зв'язку із чим позичальник доручає банку: одержати з каси банку суму іноземної валюти готівкою, необхідну для сплати чергового страхового платежу на підставі договору страхування, укладеного згідно п.2.2.7 цього договору; здійснити продаж у касі банку готівкової іноземної валюти за курсом купівлі банку даної іноземної валюти, встановленому на день виконання доручення; отримані від продажу іноземної валюти кошти зарахувати від імені позичальника на сплату чергового платежу. Перерахування коштів на сплату чергових страхових платежів здійснюється в національній валюті України.

Зазначені платежі здійснюються за рахунок кредиту.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач не надав суду докази на підтвердження укладення договорів страхування та їх умови щодо строків сплати страхових платежів, їх розміру, зв'язок із основним договором щодо загального терміну страхування (чи пов'язано строк сплати чергового платежу із строком, визначеним у основному договорі - 25.11.2027 року, який змінений на 23.06.2009 року), виконання умов, визначених у п.2.2.7 кредитного договору щодо отримання банком кредитних коштів у касі, їх конвертацію та сплату страхових платежів, тобто не довів правомірність нарахування додаткового тіла кредиту після дострокового стягнення всієї суми боргу, а тому зазначені вимоги також не підлягають задоволенню за безпідставністю.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 304, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 12 жовтня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором №ZRFWGK0 листопада 2007 року в розмірі 6735,76 дол. США, з яких 1523,24 дол. США тіла кредиту, 5212,52 дол. США штрафу, відмовити за безпідставністю.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором №ZRFWGK0 листопада 2007 року в розмірі 103012,73 дол. США, з яких 30142,84 дол. США простроченої заборгованості за процентами, 5697,47 дол. США простроченої заборгованості по комісії, 67172,42 дол. США пені, відмовити за спливом позовної давності.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий : Судді: