Справа № 0418/6674/2012
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2015 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Маймур Ф.Ф.,

при секретарі Авраменко А.М.,

за участю: позивача ОСОБА_1А.о.,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про відшкодування збитків,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Кіровського районного суду м. Дніпропетровська перебувало дві цивільні справи за позовом ОСОБА_1А.о. до ОСОБА_4 про відшкодування збитків за №0418/6674/2012 та №203/6388/14-ц, які ухвалою суду від 26 березня 2015 року обєднано в одне провадження за єдиним №0418/6674/2012 (Т.2 а.с.151-153).

В обґрунтування своїх позовних вимог за першим з позовів позивач послався на те, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 червня 2012 року встановлений факт порушення відповідачем з 01 липня 2005 року прав позивача на користування належною йому квартирою №46 в будинку №29 по вул. Фрунзе в м. Дніпропетровську, вселення до якої позивача відбулось на підставі рішення суду лише 18 вересня 2012 року. У вказаний період, протягом його позивача було позбавлено його житла, останній змушений був орендувати чуже житло на загальну суму 66350 гривень. Крім того, на момент свого вселення на підставі рішення суду позивач виявив відсутність у квартирі належного йому майна, придбаного 13 грудня 2005 року на суму 7200 гривень. За таких обставин позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь суму завданої йому матеріальної шкоди в загальному розмірі 73550 гривень. (Т.1 а.с.2) В обґрунтування свого другого позову, обєднаного в одне провадження з першим, позивач, з урахуванням подальшого уточнення своїх вимог, послався на те, що заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2012 року по справі №0418/6674/2012 вирішено стягнути з відповідача на користь позивача 74285,5 гривень, а 07 травня 2014 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська своєю ухвалою змінено спосіб виконання вказаного заочного рішення на звернення стягнення на належну відповідачу ? частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1. Торги з продажу вказаної частки нерухомого майна відбулись 29 вересня 2014 року. Вказуючи, що внаслідок тривалого примусового виконання вказаного заочного рішення суду через небажання відповідача добровільно його виконати та відшкодувати позивачу завдану майнову шкоду останньому спричинено збитки у вигляді інфляційного знецінення суми, у яку оцінено судом завдану позивачу шкоду. За цих обставин позивач на підставі ст.625 ЦК України просив суд стягнути з відповідача інфляційні втрати в розмірі 10177,11 гривень, а також 3% річних від простроченої суми в розмірі 4108,52 гривень, розрахувавши вказані суми за період з 27 листопада 2012 року по 01 жовтня 2014 року. Крім того, позивач послався на те, що внаслідок невиконання відповідачем свого обовязку із утримання належної їй частки спільного з позивачем нерухомого майна (? частки квартири АДРЕСА_1) у відповідача виникла заборгованість з надання комунальних послуг (централізоване опалення та постачання гарячої води, газопостачання) на загальну суму 5501,89 гривень, які позивач змушений був сплатити за неї, а тому просив суд стягнути цю суму з відповідача разом із 5000 гривень, витраченими позивачем на правову допомогу з ведення цивільної справи за цим другим позовом. (Т.2 а.с.2-3, 46-48)

В судовому засіданні позивач, його представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити в повному обсязі на підставі викладених вище обставин та мотивувань.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував в повному обсязі, надав суд письмові заперечення, пославшись на наявність у позивача на праві власності іншого, окрім квартири АДРЕСА_1, житла двох квартир, що за переконанням сторони відповідача, виключало необхідність оренди позивачем житла через неможливість проживання у квартирі, якою позивач володів спільно з відповідачем на праві власності. Не пояснив позивач і те, де мешкав у проміжки часу між укладеними ним договорами оренди житла. Послався представник відповідача і на відсутність належних доказів завдання позивачу збитків на суму 7200 гривень у вигляді знищення майна позивача на таку суму і саме відповідачем, а також вирішення таких вимог судом в межах іншої цивільної справи. З приводу позовних вимог в частині стягнення з відповідача в якості відшкодування збитків 7200 гривень представником відповідача подано заяву про застосування строків позовної давності, які заявник вважає за необхідне відраховувати з 13 грудня 2005 року, вказуючи, що позивач дізнався саме з цієї дати про знищення свого майна. Застосувати строки позовної давності представник відповідача просив і до вимог про стягнення збитків у вигляді відшкодування витрат позивача за першими трьома договорами про оренду позивачем житла (договори від 08 грудня 2006 року, 15 січня 2008 року та від 17 лютого 2009 року). Строки позовної давності щодо позовних вимог, повязаних із вказаними трьома договорами, на думку представника позивача спливли на дату звернення позивача до суду із позовом, оскільки такі строки мають відраховуватись з дати останнього платежу за цими договорами. Заперечуючи проти позову, представник відповідача послався і на неможливість застосування до спірних правовідносин сторін положень ст.625 ЦК України, на підставі якої позивач просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати в розмірі 10177,11 гривень та 3% річних на загальну суму в розмірі 4108,52 гривень, оскільки, як стверджує представник відповідача, норма ст.625 ЦК України стосується лише договірних грошових зобовязань, що виникли до ухвалення рішення суду, і не стосується обовязку сплатити кошти, який виник на підставі рішення суду. Крім того, в обґрунтування своїх заперечень проти позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних представник відповідача послався на відсутність вини його довірительки у несвоєчасному виконанні рішення суду від 27 листопада 2012 року, оскільки про таке рішення відповідач дізналась та ознайомилась із його текстом лише 03 лютого 2015 року, коли її представник ознайомився із матеріалами справи, а також оскільки виконання рішення здійснювалось органами ДВС, які мали можливість звернути стягнення на частку відповідача у належному їй нерухомому майні раніше, ніж це зробили фактично. Заперечував представник відповідача і проти стягнення сплаченої позивачем вартості комунальних послуг, оскільки такі вимоги заявлені у доповненні до позову, який не містив цих вимог раніше, а відтак позов доповнено вимогами в порушення ст.31 ч.2 ЦПК України. Крім того, такі вимоги не є однорідними з іншими вимогами, а також період заборгованості не підтверджений доказами, що виключає можливість стягнення боргу за комунальні послуги саме з відповідача. (Т.2 а.с.160-166)

Вислухавши пояснення позивача, представників сторін та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що позивач 20 червня 2005 року на підставі договору дарування від 31 травня 2005 року набув право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1. Власницею другої ? частини даної квартири була відповідач. (Т.1 а.с.3-4, 53-58, 80-88, Т.2 а.с.13, 14, 194-199, 208-210)

01 липня 2005 року відповідач змінила замки на вхідній двері у квартирі сторін, чим позбавила позивача можливості користуватися квартирою (Т.1 а.с.3-4, Т.2 а.с.194-198).

За таких обставин позивач вимушений був винаймати на платній основі на підставі договорів оренди інше житло для себе, зокрема, позивачем з різними орендодавцями було укладено пять договорів оренди житлових приміщень на загальну суму орендної плати 66350 гривень: в період з 08 грудня 2009 року по 08 листопада 2007 року позивачем винаймалась квартира АДРЕСА_2 на підставі договору оренди жилого приміщення від 08 грудня 2006 року, вартість оренди цієї квартири сплачена позивачем в розмірі 12650 гривень; в період з 15 січня 2008 року по 15 січня 2009 року позивачем винаймалась квартира АДРЕСА_3 на підставі договору оренди від 15 січня 2008 року, вартість оренди цієї квартири сплачена позивачем в розмірі 14400 гривень; в період з 17 лютого 2009 року по 17 листопада 2009 року позивачем винаймався будинок №98-1 по вул. Коллонтай в м. Дніпропетровську на підставі договору оренди від 17 лютого 2009 року, вартість оренди цього жила сплачена позивачем в розмірі 8100 гривень; в період з 30 лютого 2010 року по 30 жовтня 2010 року позивачем винаймався будинок №3 по пров. Повстання в м. Дніпропетровську на підставі договору оренди жилого приміщення від 30 лютого 2010 року, вартість оренди цього житла сплачена позивачем в розмірі 12000 гривень; в період з 23 березня 2011 року по 23 березня 2012 року позивачем винаймалась квартира АДРЕСА_4 на підставі договору оренди жилого приміщення від 23 березня 2011 року, вартість оренди цієї квартири сплачена позивачем в розмірі 19200 гривень. При цьому загальна площа кожної з вищевказаних орендованих квартир/будинків є співмірною із площею квартири, право користування якою позивача було незаконно позбавлено відповідачем. (Т.1 а.с.5-16, 53-58, 80-88)

07 червня 2012 року Апеляційним судом м. Дніпропетровська ухвалено рішення, яким частково скасовано рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2011 року по цивільній справі №2-60/11 в частині позовних вимог ОСОБА_1А.о. до ОСОБА_4 про вселення, а саме вирішено вселити позивача в квартиру АДРЕСА_5 (Т.1 а.с.3-4, Т.2 а.с.194-198).

20 червня 2012 року на виконання вказаного рішення суду про вселення позивача Кіровським районним судом м. Дніпропетровська видано виконавчого листа, який було виконано державним виконавцем 18 вересня 2012 року. При цьому при вселенні до квартири позивача його речі в квартирі були відсутні. Згідно наданої позивачем заяви ним 13 грудня 2005 року було придбано низку речей (меблі, побутова техніка) загальною вартістю 7200 гривень. (Т.1 а.с.19, Т.2 а.с.156, 199-200)

08 грудня 2012 року ОСОБА_1А.о. звернувся до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_4, за наслідками розгляду якого судом 27 листопада 2012 року ухвалено заочне рішення по справі №0418/6674/2012 (провадження 2/0418/2517/2012), яким позов задоволено та вирішено стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за заподіяні збитки в сумі 73550 гривень (66350 гривень витрати позивача на оренду житла за пятьма договорами, зумовлені позбавленням позивача відповідачем права користування квартирою №46 в будинку №29 по вул. Фрунзе в м. Дніпропетровську; 7200 гривень вартість відсутнього у вказаній квартирі майна позивача після вселення позивача до квартири на підставі рішення суду). (Т.1 а.с.41-42, Т.2 а.с.8)

07 травня 2014 року ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська по цивільній справі №0418/6674/2012 (провадження №6/0203/54/2014) змінено спосіб виконання вищевказаного заочного рішення суду від 27 листопада 2012 року по цивільній справі №0418/6674/2012 (провадження 2/0418/2517/2012) зі стягнення суми на звернення стягнення на ? частину квартири АДРЕСА_6, що належить ОСОБА_4 (Т.1 а.с.103-104, Т.2 а.с.9)

29 вересня 2014 року в межах виконавчого провадження з примусового виконання заочного рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2012 року після зміни способу його виконання на підставі ухвали того ж суду від 07 травня 214 року відбулись торги з продажу належної відповідачу ? частини квартири АДРЕСА_6. (Т.2 а.с.4-7, 99)

08 жовтня 2014 року позивач звернувся до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до відповідача, за наслідками розгляду якого судом у цивільній справі №203/6388/14-ц (провадження №2/0203/1792/2014) ухвалено заочне рішення, яким вирішено стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних в розмірі 40108,52 гривень за несвоєчасне виконання вищевказаного заочного рішення суду від 27 листопада 2012 року, інфляційні втрати в розмірі 9771,01 гривень, повернення витрат за комунальні послуги в розмірі 5501,89 гривень. (Т.2 а.с.62-64)

Однак, 12 березня 2015 року вищевказане заочне рішення суду від 08 грудня 2014 року по цивільній справі №203/6388/14-ц (провадження №2/0203/1792/2014) скасовано ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська, а цивільну справу призначено до нового розгляду, за наслідками якого ухвалюється дане рішення суду (Т.2 а.с.140-142).

Крім того, 16 березня 2015 року ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська скасовано заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2012 року по цивільній справі №0418/6674/2012 (провадження №2/0418/2517/2012), а цивільну справу призначено до нового розгляду, за наслідками якого ухвалюється дане рішення суду (Т.1 а.с.200-201).

Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України, Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України.

Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право у встановленому законом порядку звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст.11 ЦК України підставам и для виникнення цивільних прав та обовязків є, окрім іншого, завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі.

Положеннями ст.22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. До збитків належать і втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються в повному обсязі, якщо інше не встановлено законом або договором.

Відповідно до норм ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки можуть виникати також і з рішення суду у цивільній справі, яке відповідно до норм ст.124 Конституції України, ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст.14 ЦПК України є обовязковим для виконання.

Згідно ст.ст.509, 510 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України. Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Нормою ст.599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Нормою ст.360 ЦК України встановлено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені зокрема законом.

Частиною 2 ст.625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені в судовому засіданні на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку про можливість лише часткового задоволення позовних вимог шляхом стягнення з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування заподіяних збитків вартості понесеної позивачем орендної плати в загальному розмірі 66350 гривень за пятьма договорами оренди житла, оскільки в судовому засіданні на підставі належних та допустимих доказів підтверджено факти укладення таких договорів та їх вартість для позивача (розмір виплаченої позивачем орендної плати), співмірність орендованого житла за технічними характеристиками (площею тощо) відносно квартири, права користування якою позивач був незаконно позбавлений відповідачем. Крім того, період незаконного позбавлення відповідачем позивача його права користування належної йому квартири, який тривав зі зміни відповідачем вхідних замків до квартири 01 липня 2005 року і до вселення позивача до квартири на підставі рішення суду 18 вересня 2012 року, повністю охоплює період, на який позивач вимушений був орендувати для себе інше житло за згаданими пятьма договорами оренди, що завдало позивачу збитків на 66350 гривень. Відтак, в цій частині позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, а отже мають бути задоволені.

Разом з тим, суд не приймає до уваги та не погоджується із твердженнями сторони відповідача про відсутність у позивача необхідності винаймати інше житло на період неможливості проживання у спільній з відповідачем квартирі через наявність на праві власності у позивача іншого нерухомого майна двох квартир. Оцінка суду таких тверджень позивача ґрунтується на тому, що одна з належних позивачу квартир, на яку посилається представник відповідача, на період вчинення відповідачем неправомірних дій щодо позбавлення позивача прав користування спільною квартирою сторін була непридатна для проживання через залиття цієї квартири з вини самого відповідача. Дана обставина підтверджується копією відповідного рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 березня 2008 року, зміненого рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2008 року, про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1А.о. коштів у рахунок відшкодування шкоди, завданої таким залиттям, а також копіями актів, складених за фактом залиття квартири позивача. Друга ж із вказаних квартир має житлову площу 18,4 м2 і в цій квартирі мешкала на час оренди позивачем житла родина брата позивача з чотирьох осіб, що, відповідним чином, унеможливило проживання в цій квартирі ще й позивача в тих же житлових умовах, які він мав у квартирі АДРЕСА_6, можливості проживати в якій був незаконно позбавлений відповідачем на період з 01 липня 2005 року по 18 вересня 2012 року. (Т.1 а.с.135-138, 166-184, Т.2 а.с.183-186)

Не приймає суд до уваги зауваження сторони відповідача про те, що період оренди позивачем житла не є безперервним і містить проміжки, які позивачем не пояснено в тексті позову. Критичне ставлення суду до таких зауважень та їх неприйняття до уваги при вирішенні справи зумовлено тим, що такі обставини жодним чином не спростовують встановлених судом обставин та обґрунтованість і доведеність позовних вимог позивача у відповідні частині, не ставлять їх під сумнів і не тягнуть збільшення визначеного позивачем розміру збитків, а відтак не впливають на результатами розгляду справи.

Також суд не поділяє позицію сторони позивача про можливість застосування строків позовної давності до вимог позивача в частині вимог про стягнення збитків у вигляді відшкодування витрат позивача за першими трьома договорами про оренду позивачем житла (договори від 08 грудня 2006 року, 15 січня 2008 року та від 17 лютого 2009 року). Свою позицію з цього питання суд мотивує тим, що до даних позовних вимог має застосуватись загальний трирічний строк позовної давності, який має відраховуватись з 07 червня 2012 року, тобто з дати ухвалення Апеляційним судом Дніпропетровської області свого рішення у цивільній справі №2-60/11 за позовом ОСОБА_1А.о., ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа відділ по справам дітей Кіровського району м. Дніпропетровська, про вселення, оскільки саме даним рішенням встановлено факт неправомірного позбавлення позивача відповідачем прав на користування квартирою №46 у будинку №29 по вул. Фрунзе в м. Дніпропетровську, і саме на даній фактичній обставині ґрунтуються позовні вимоги позивача, даючи йому можливість звернутись до суду із такими позовними вимогами, обґрунтувати і довести їх. До суду же позивач звернувся із позовом, до частині вимог за якими сторона просить застосувати строки позовної давності, 08 жовтня 2012 року, тобто без пропуску строку позовної давності. (Т.1 а.с.2, Т.2 а.с.194-198)

Не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідача збитків у рахунок відшкодування зниклого з квартири позивача майна на суму 7200 гривень (меблі, побутова техніка), оскільки з наявних у матеріалах справи доказів неможливо встановити точні кількісні та якісні характеристики такого майна, його індивідуальні ознаки, точну вартість такого майна на момент його зникнення, а також встановити осіб, з вини яких позивача неправомірно позбавлено цього майна. Натомість зі змісту наданих позивачем доказів (копій судових рішень, акту державного виконавця, постанови про відмову в порушенні кримінальної справи, заяви тощо) можна лише довідатись про факт придбання позивачем якогось майна у 2005 році на суму 7200 гривень та відсутність речей позивача при його вселенні на підставі рішення суду у спільну квартиру сторін в 2012 році, чого аж ніяк недостатньо для задоволення цих позовних вимог. (Т.1 а.с.18, 19, 186, Т.2 а.с.156) При цьому, суд також не вбачає підстав для застосування до даних позовних вимог строків позовної давності, про що просив суд представник відповідача, оскільки позивач достеменно дізнався про відсутність свого майна у квартирі лише після свого вселення до неї на підставі рішення суду 18 вересня 2012 року. І саме з цієї дати, а не з 13 грудня 2005 року як хибно вважає сторона відповідача, має відраховуватись трирічний строк позовної давності, який на час звернення позивача до суду із позовом 08 жовтня 2012 року відповідно не сплив. (Т.1 а.с.19)

Вирішуючи позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, суд приходить до висновку про відсутність жодних підстав і для їх задоволення, оскільки такі вимоги ґрунтуються позивачем виключно на заявленому ним факті несвоєчасного виконання відповідачем заочного рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2012 року по цивільній справі №0418/6674/2012 (провадження №2/0418/2517/2012). Однак, як викладено вище, таке заочне рішення суду було скасовано ухвалою того ж суду від 16 березня 2015 року, а позовні вимоги, вирішені цим рішенням, вирішують заново вже даним рішенням. Відтак, правовідносини сторін в цій частині з приводу своєчасності виконання судового рішення мають новий відлік з дати ухвалення даного рішення. (Т.1 а.с.200-201)

Крім того, суд за наслідками розгляду справи не знайшов підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача половини зі сплачених позивачем витрат за комунальні послуги в розмірі 5501,89 гривень, нараховані за квартирою №46 у будинку №29 по вул. Фрунзе в м. Дніпропетровську. До такого висновку суд дійшов на підставі того, що за змістом ст.360 ЦК України обовязок зі сплати таких витрат з утримання свого нерухомого майна покладається на кожного зі співвласників нерухомого майна окремо відповідно до розміру його частки у праві власності на це майно. Відтак, в позивача не було жодного обовязку сплачувати комунальні послуги за відповідача, посилання ж позивача на можливість відключення квартири від опалення та газопостачання внаслідок наявності боргу за комунальні послуги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а отже можуть сприйматись лише як припущення, на яких не може ґрунтуватись судове рішення відповідно до ст.60 ч.4 ЦПК України. Крім того, заявлена позивачем загальна сума боргу за комунальні послуги з розрахунку на обох співвласників квартири АДРЕСА_6 не відповідає сумі, вказаній в наявному в матеріалах справи особовому рахунку станом на вересень 2014 року, тобто на дату продажу належної відповідачу частки квартири в ході торгів, які відбулись 29 вересня 2014 року межах виконавчого провадження. Разом з тим суд не погоджується із твердженнями сторони відповідача про порушення вимог ст.31 ч.2 ЦПК України при доповненні позивачем його позову даними позовними вимогами, оскільки на час подання позивачем доповнень та уточнень до позову розгляд судом справи по суті ще не почався, тому доповнення позивачем свого позову новими позовними вимогами в порядку реалізації права на зміну предмету та підстави позову відбулось правомірно. (Т.2 а.с.46-48, 211-213)

Отже, підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову лише в частині вимог позивача про стягнення з відповідача в рахунок відшкодування заподіяних збитків вартості понесеної позивачем орендної плати в загальному розмірі 66350 гривень за пятьма договорами оренди житла. Решта позовних вимог задоволенню не підлягає через їх недоведеність та необґрунтованість.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст.ст.79, 84, 88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені останнім судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 663,5 гривень (пропорційно задоволеної частини позовних вимог), сплаченого при зверненні до суду із позовом (Т.1 а.с.1). При цьому не підлягають стягненню з відповідача заявлені позивачем витрати на правову допомогу в розмірі 5000 гривень, оскільки такі витрати стосуються правової допомоги, яка надавалась позивачу по цивільній справі №203/6388/14-ц, яку було в подальшому обєднано зі справою №0418/6674/2012 і у задоволенні позовних вимог за якою судом відмовлено в повному обсязі із наведенням вище мотивування такого рішення. (Т.1 а.с.48-50)

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.124 Конституції України, ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст.ст.11, 15, 16, 22, 509, 510, 599, 610, 611, 625 України, ст.ст.10, 11, 57-61, 64, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Стягнути з ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2) у рахунок відшкодування заподіяних збитків 66350 гривень, у рахунок відшкодування судових витрат 663,5 гривень, а всього 67013,5 гривень.

ОСОБА_1 Абдулгусейну огли у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.223 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом 10 днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя Ф.Ф. Маймур