Справа № 466/3613/14 Головуючий у 1 інстанції: Едер П.Т.
Провадження № 22-ц/783/936/15 Доповідач в 2-й інстанції: Кабаль І. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді: Кабаля І.І.,

суддів: Копняк С.М., Струс Л.Б.,

секретаря: Матяш С.І.,

з участю: апелянта ОСОБА_2, відповідача

ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4,

третьої особи -ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 14 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_5, про поділ спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд із зазначеним позовом, покликаючись на те, що з 04 січня 2005 року вони з відповідачкою ОСОБА_3 проживали в зареєстрованому шлюбі. В травні 2011 року припинили спільне проживання і 20 квітня 2012 року рішенням Шевченківського районного суду м.Львова шлюб між ними розірвано. Під час спільного проживання з ОСОБА_3 за спільні кошти подружжя вони зробили ремонт в квартирі АДРЕСА_1, що належить батькам відповідачки, уклавши договір підряду № 07/11 від 07.11.2008 року з ФОП ОСОБА_6, та витративши на це 20198 гривень. Також, на ремонтні роботи було використано матеріали на загальну суму 1798,97 гривень. Вказує, що діючи в інтересах сім'ї, він 01.10.2009 року уклав договір позики з ОСОБА_7 на 1000 доларів США, які вони з ОСОБА_3 витратили на потреби сім'ї. За час спільного проживання їхнього подружжя, ними було придбано та витрачено на поліпшення майна ОСОБА_3 та на потреби сім'ї 33 762 гривень, які просить визнати спільним майном подружжя та стягнути в свою користь 16881 гривень, як компенсацію з частки в спільному майні подружжя - ? частину даних коштів.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 14 листопада 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_5, про поділ спільного майна подружжя - відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2. В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, ухваленого з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що ремонт квартири проводився за ініціативою та згодою співвласників квартири - відповідачки та її батьків, однак за спільні кошти їхнього подружжя. Також зазначає, що судом не було з'ясовано те, що кошти отримані ним за договором позики з ОСОБА_7 були використані на потреби сім'ї. Просить суду рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 та її представника- ОСОБА_4, третьої особи ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону, виходячи з наступного.

Відмовляючи в позові, суд виходив з того, що згідно ч. 2 ст. 54 СК України усі найважливіші питання сімейного життя мають вирішуватися подружжям спільно, на засадах рівності.

Відповідно до ч. 1 ст. 51 Конституції України кожен із подружжя має рівні права та обов'язки у шлюбі та сім'Ї.

Спільне вирішення сімейних питань передбачає врахування волі обох з подружжя при прийнятті рішення. При цьому не обов'язково, щоб дружина чоловік з будь-якого приводу уклали між собою договір. За наявності взаємної довіри дружина і чоловік мають право розподілити між собою вирішення питань життя сім'ї таким чином, що кожен з них відповідатиме за певну сферу. Головне щоб жоден із подружжя не вирішував проблеми сімейного життя без відома та всупереч волі іншого, оскільки це призведе до порушення принципу рівності.

Згідно із вимогами ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Згідно із ст. 70 Сімейного кодексу України та ст. 372 Цивільного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності, частки майна є рівними.

На підставі ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Судом та матеріалами справи встановлено, що з 04 січня 2005 року до 20 квітня 2012 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 20 квітня 2012 року.

В червні 2014 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, просив визнати спільним майном: кошти в сумі 33762 грн., які були витрачені на ремонт квартири АДРЕСА_1, боргові зобов'язання від 01.10.2009 року перед ОСОБА_7 на 1000 доларів США, та стягнути з відповідача ОСОБА_3 в його користь 16881 грн., як компенсацію з частки в спільному майні подружжя. Як зазначив позивач, за час їхнього спільного проживання за спільні кошти подружжя зробили ремонт в квартирі АДРЕСА_1, що належить відповідачці та її батькам, уклавши договір підряду та витративши на це 20198 грн. За твердженням позивача на ремонтні роботи було використано матеріали на загальну суму 1798,97 грн. Крім того, оскільки їхня сім'я під час спільного проживання не мала достатніх доходів, тому він 01.10.2009 року, діючи в інтересах сім'ї, уклав договір позики з ОСОБА_7 на 1000 доларів США, які вони з відповідачем витратили на потреби сім'ї, і які він, позивач не повернув позикодавцеві по сьогоднішній день.

На підтвердження своїх доводів надав суду договір виконання оздоблювальних робіт № 07/11 від 7.11.2008 року, укладеного між ОСОБА_8 та ФОП ОСОБА_6(а.с.4-6).

Вартість таких робіт згідно протоколом погодження договірної ціни на виконання та здачу робіт становить 20198 грн. (а.с.7).

Згідно акту здачі - приймання виконаних робіт від 17.11.2008 року сторони з вищевказаним договором підтвердили виконання його умов ( а.с.9).

Позивач, на підтвердження своїх доводів також подав суду копію розписки, про договір позики на суму 1000 доларів США, що укладений між ним та його братом (а.с. 13).

В судовому засіданні відповідач проти позову заперечила. Зазначила, що позивач ніякого ремонту квартири АДРЕСА_1 не проводив. Квартира йому не належить, в ній він не був зареєстрований, власником житла є мати ОСОБА_5, яка у ній і живе, а тому будь-який ремонт повинен погоджуватися з власником. Про укладення її колишнім чоловіком договору позики вона нічого не знала, заперечує, що договір укладався в інтересах подружжя.

Третя особа ОСОБА_5 пояснила суду, що коли проводились ремонтні роботи у її квартирі, усі витрати несла вона, її донька та колишній зять, могли допомагати лише організаційно. Будь-яких робіт про які зазначає позивач щодо нанесення декоративної штукатурки та виготовлення і монтажу гіпсових елементів у її квартирі зроблено не було і згоди на це вона не давала. Крім того зазначила, що позивач у цій квартирі ніколи не був зареєстрований. Вважає позов безпідставним.

Згідно свідоцтва про право власності від 22.11.2004 року, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності- ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, набута в процесі приватизації (а.с.45), тобто була приватизована до укладення шлюбу між сторонами у справі, ОСОБА_2 не її власником.

Як вбачається з довідки про склад сім'ї та реєстрацію, виданої 21.07.2014 року ЛКП "Рясне 402", у вказаній квартирі ОСОБА_2 не значиться зареєстрованим (а.с.46).

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач не надав суду жодних належних та допустимих доказів, які би підтверджували те, що будь-які ремонтні роботи та витрачені на це матеріали є невід'ємним покращенням спільного майна подружжя та проведене за спільні кошти подружжя, безпідставно заявлено вимогу про стягнення з відповідача частини коштів за договором позики, укладеним між ОСОБА_8 та його братом ОСОБА_7 01.10.2009 року, як частину вартості спільного майна подружжя.

Колегія суддів погоджується з висновками районного суду, оскільки суд ухвалив правильне по суті й справедливе рішення, дійшовши його на основі повно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Будь- яких інших належних доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених ст.ст.57,58,59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм матеріального чи процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч.ч. 2,3 ст.309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним у справі доказам, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для її задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303,304, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 14 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня проголошення, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Кабаль І.І.

Судді: Копняк С.М.

Струс Л.Б.