Провадження № 22-ц/783/281/15 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів: Копняк С.М., Федоришина А.В.

з участю секретаря Іванової О.О.

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Львівської міської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю (ТОВ) «Розвиток нерухомості» на рішення Галицького районного суду м. Львова від 5 серпня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Львівської міської ради, ТзОВ «Розвиток нерухомості», з участю третьої особи - ОСОБА_5, про визнання незаконними та скасування ухвал,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 5 серпня 2014 року задоволено позов ОСОБА_6 до Львівської міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю «Розвиток нерухомості», за участю третьої особи - ОСОБА_5. Ухвалено визнати незаконною та скасувати Ухвалу Львівської міської ради № 2377 від 30 травня 2013 року «Про затвердження ТОВ «Розвиток нерухомості» проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки на вул. Є. Озаркевича 4-а»; визнати незаконною та скасувати Ухвалу Львівської міської ради № 2497 від 27 червня 2013 року «Про внесення змін до ухвали міської ради від 30 травня 2013 року № 2377». Проведено розподіл судових витрат.

Рішення оскаржили Львівська міська рада і ТзОВ «Розвиток нерухомості».

У своїй апеляційній скарзі Львівська міська рада не погодилася із оскаржуваним рішенням, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що при прийнятті рішення про задоволення позову суд дійшов помилкового висновку про протиправність оспорюваних ухвал та допущення порушень прав та інтересів позивача у зв'язку з прийняттям таких. Своє рішення суд обґрунтовує тим, що на момент укладення договору купівлі-продажу право власності ОСОБА_7, а отже і його право відчужувати земельну ділянку площею 0,0691 га ґрунтувалося на рішенні Галицького районного суду м. Львова від 30 жовтня 2009 року про визнання права власності, та державному акті на право власності на земельну ділянку, виданому 26 січня 2010 року. Вказує, що згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено, що частина спірної ділянки входить в межі земельної ділянки площею 0,45 га, яка була надана в оренду ТзОВ «Розвиток нерухомості» ухвалою Львівської міської ради від 30 травня 2013 року № 2377 (з доповненнями, внесеними ухвалою міської ради від 27 червня 2013 року № 2497). Згідно з п. 3 договору купівлі - продажу, право власності ОСОБА_7 на спірну земельну ділянку посвідчується Державним актом на право власності на землю НОМЕР_1, виданим Управлінням Держкомзему у місті Львові 26 січня 2010 року. Зі змісту вказаного акту вбачається, що підставою його видачі ОСОБА_7 стало рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 жовтня 2009 року, яким задоволено позов ОСОБА_7 до Львівської міської ради, з участю третьої особи - Львівського міського відділу центру Державного земельного кадастру. Вищевказаним рішенням суду визнана недійсною ухвала Львівської міської ради від 9 липня 2009 року «Про передачу громадянам у власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок у м. Львові», в частині п. 29 додатку до ухвали; визнане право власності ОСОБА_7 на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку площею 0,0691 га по АДРЕСА_1; зобов'язано Львівський міський відділ центру Державного земельного кадастру провести реєстрацію права власності на вищевказану земельну ділянку за ОСОБА_7

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 2 грудня 2010 року скасовано рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 жовтня 2009 року та ухвалу суду від 21 грудня 2009 року; відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 щодо визнання права власності на земельну ділянку площею 0,0691 га по АДРЕСА_1, в решті позовних вимог провадження у справі закрито. Відповідно до п. 34 п. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішується питання регулювання земельних відносин. Апелянт вважає, що спірна земельна ділянка неправомірно вибула з володіння територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради. Враховуючи факт скасування рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 жовтня 2009 року та ухвали суду від 21 грудня 2009 року, виданий на їх підставі Державний акт на право власності на землю НОМЕР_1 від 26 січня 2010 року є нікчемним та не може вважатися правовстановлюючим документом, що посвідчує право на земельну ділянку. Вказує, що після 2 грудня 2010 року (дата скасування рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 жовтня 2009 року) земельна ділянка по АДРЕСА_1 перебуває у власності територіальної громади міста Львова. На момент прийняття міською радою оскаржуваних ухвал, земельна ділянка площею 0,0691 га по АДРЕСА_1 перебувала у комунальній власності територіальної громади м. Львові, з огляду на це Львівська міська рада мала право здійснювати розпорядження вказаною ділянкою згідно вимог Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Суд залишив поза увагою те, що позивачем не надано доказів виникнення права власності на вищевказану земельну ділянку в розумінні вимог ст. 125 ЗК України відповідно до якої право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Таку реєстрацію покупці (ОСОБА_6 і ОСОБА_5) не провели. ОСОБА_7 не є законним власником спірної земельної ділянки і відчуженняч ним такої не породжує права власності покупців на цю ділянку. Позивач не набув права власності на вказану земельну ділянку, а тому його згода на вилучення частини цієї ділянки не вимагається.

Апелянт не погоджується із оскаржуваним рішенням в частині, що ухвали Львівської міської ради є протиправними та підлягають скасуванню, оскільки вони прийняті з порушенням вимог ухвали Галицького районного суду м. Львова від 29 листопада 2010 року про забезпечення позову, якою на земельну ділянку накладено арешт. Стверджує, що зі змісту ухвали суду про вжиття заходів забезпечення позову вбачається, що такі заходи були спрямовані на недопущення відчуження спірної земельної ділянки на користь третіх осіб, та не могли обмежувати її власника - Львівську міську ради у вчиненні дій щодо передачі земельної ділянки в оренду (коли перехід права власності не відбувається).

Посилаючись на вимоги ч.2 ст. 124 ЗК України, апелянт зазначає,що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою та третьою ст. 134 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 134 ЗК України не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі розташування на земельних ділянках об'єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб. Встановлено, що ТзОВ «Розвиток нерухомості» є власником котельні (літ «В», площею 152,7 кв. м), гаражу (літ. «Б», площа 45,Є кв.м), стерилізаційної (літ. «А-1», площа 143,5 кв. м), гаражу (літ. «Г-1», площею 61,5 кв. м), гаражу (літ. «Д-1», площею 61,2 кв. м), службового приміщення водіїв (літ. «Е», площею 29,5 кв. м), приміщення складу (літ. «Ж», площею 35,2 кв. м), приміщення овочесховища (літ. «Пг», площею 23,8 кв. м), які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2. Всі вищевказані об'єкти нерухомого майна розташовані на земельній ділянці, яка в процесі розробки проекту землеустрою була позначена адресою: АДРЕСА_3. Згідно вимог ст. 16 Закону України «Про державний земельний кадастр», використовується кадастровий номер земельної ділянки, а не її поштова адреса, яка може бути змінена рішенням органу місцевого самоврядування. Проект землеустрою містить схему розташування земельної ділянки, з якої чітко вбачається, що на ній розташовані об'єкти, належні ТОВ «Розвиток нерухомості». З огляду на це, згідно вимог ст. 124, 134 ЗК України проведення земельних торгів в даному випадку не вимагається, порушення вимог цих норм Львівською міською радою, яка діяла в межах своєї компетенції, не допущено Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 5 серпня 2014 року та ухвалити нове рішення про відмову в позові з покладенням судових витрат на позивача.

ТзОВ «Розвиток нерухомості», посилаючись на те, що оскаржуване рішення ухвалено судом при неповному з'ясуванні обставин справи, з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, просить таке скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові. В обгрунтування апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції зробив безпідставний висновок про порушення прав позивача на частину земельної ділянки, переданої в оренду ТзОВ «Розвиток нерухомості» відповідно до оскаржуваних позивачем ухвал міської ради.

Зазначає, що частина земельної ділянки для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1, яку позивач і ОСОБА_5 купили у ОСОБА_7, дійсно входить в межі ділянки площею 0,45 га, яка була надана в оренду ТзОВ «Розвиток нерухомості» ухвалою № 2377 Львівської міської ради від 30 травня 2013 року. На час прийняття вказаної ухвали вказана земельна ділянка площею 0,0691 га перебувала та перебуває у комунальній власності м. Львова. Право власності у ОСОБА_5 на дану ділянку не виникло, тому будь-якої згоди ОСОБА_5 вилучення даної ділянки чинне законодавство не передбачає. Згідно з п. 3 договору купівлі - продажу будинку та земельної ділянки, право власності ОСОБА_7 на спірну земельну ділянку посвідчується Державним актом на право власності на землю НОМЕР_1, виданим Управлінням Держкомзему у місті Львові 26 січня 2010 року на підставі рішення Галицької районного суду м. Львова від 30 жовтня 2009 року, яке в частині вирішення спору щодо земельної ділянки скасоване за нововиявленими обставинами ухвалою цього суду м. Львова від 2 грудня 2010 року. Вважає, що вказана земельна ділянка розміром 0,0691 га, не надавалась ОСОБА_7 органом місцевого самоврядування, будь-які дії по відчуженню вказаної ділянки ОСОБА_7 третім особам є протиправними, порушують вимоги ст. 41, 143 Конституції Україні ст. 319, 321, 327, 328 ЦК України, ст.ст. 118, 122 ЗК України, сі 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». У зв'язку зі скасуванням правової підстави виникнення права власності ОСОБА_7 на земельну ділянку площею 0,0691 га, органом Держкомзему був анульований відповідний запис щодо реєстрації права власності ОСОБА_7

Посилаючись на вимоги ст. 125 ЗК України (в чинній редакції) вказує, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Такої реєстрації позивач та ОСОБА_5 не провели. Оскільки позивач не набув права власності на земельну ділянку, його згода на вилучення частини цієї ділянки не вимагалася. З огляду на це, відповідний висновок суду першої інстанції про порушення прав позивача свідчить про неповне з'ясування обставин справи судом, порушення та неправильне застосування норм матеріального права. Зокрема, суд невірно застосував до спірних правовідносин норми ст. 377 ЦК України, ст. ст. 120,124,126,134 ЗК України, не врахував вимоги ст. 125 ЗК України.

Апелянт вважає, що проведення конкурсу чи земельних торгів не є необхідним, оскільки на земельній ділянці знаходяться належні апелянтові об'єкти нерухомості.

Зазначає, що для ідентифікації земельної ділянки необхідним є її кадастровий номер, а не поштова адреса. Висновок суду про наявність арешту на земельну ділянку не відповідає дійсності. ТзОВ «Розвиток нерухомості» було повністю дотримано процедуру звернення до Львівської міської ради в частині переліку документів, наявність яких є передумовою для розгляду питання про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду товариству терміном на 10 календарних років. При цьому, ТОВ «Розвиток нерухомості» керувалося вимогами законодавства, що діяло станом на 12 грудня 2011 року (на час звернення).

Суд першої інстанції неправомірно не взяв до уваги той факт, що третя особа у справі -ОСОБА_5 вже зверталася до суду за захистом права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 шляхом визнання протиправними та скасування ухвал Львівської міської ради № 2377 від 30 травня 2013 року і № 2497 від 27 червня 2013 року. Вона посилалась на ті самі докази та обставини, як обґрунтовуються позовні вимоги ОСОБА_6. Рішенням суду в адміністративній справі відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають повторному доказуванню обстави встановлені судовим рішенням у адміністративній справі, що набрало законної сили, у якій і участь особа, щодо якої встановлені дані обставини. Даний спір підлягав розгляду в порядку адміністративного судочинства, що не взято до уваги судом.

Заслухавши суддю - доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що скарги належить відхилити.

Судом встановлено, що на підставі ухвали Львівської міської ради від 9 липня 2009 року № 2865 "Про передачу громадянам у власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок у м. Львові" ОСОБА_7 передано у власність для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 земельну ділянку площею 0,0210 га.

Галицьким районним судом м. Львова ухвалено рішення від 30 жовтня 2009 року, яким розмір земельної ділянки, переданої ОСОБА_7 у власність для обслуговування житлового будинку, збільшено до 0,0691 га. Дане рішення суду в апеляційному порядку не переглядалось та набуло законної сили. Згідно з державним актом на право приватної власності на землю, виданим управлінням Держкомзему у м. Львові 26 січня 2010 року на підставі ухвали Львівської міської ради від 9 липня 2009 року № 2865 та рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 жовтня 2009 року, ухвали Галицького районного суду м. Львова від 21 грудня 2009 року, ОСОБА_7 на праві власності належала земельна ділянка площею 0,0691 га. Зазначений акт зареєстровано управлінням Держкомзему у м. Львові 1 липня 2010 року.

З договору купівлі-продажу від 4 жовтня 2010 року вбачається, що ОСОБА_7 продав позивачу та третій особі будинок по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0691 га, що розташована за цією ж адресою, цільове призначення якої - обслуговування житлового будинку. Після цього ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 2 грудня 2010 року рішення цього суду від 30 жовтня 2009 року, яким збільшено розмір земельної ділянки, переданої безоплатно у власність ОСОБА_7, скасовано у зв'язку з нововиявленими обставинами. За результатами розгляду справи № 2-1112/2011 (№2-2335/2009) по суті, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 щодо визнання права власності на земельну ділянку по вищезазначеній адресі, відмовлено, а в решті позовних вимог провадження у справі закрито.

На момент укладення договору купівлі-продажу, а саме 4 жовтня 2010 року право власності і право відчужувати земельну ділянку ґрунтувалось на рішенні Галицького районного суду м. Львова від 30 жовтня 2009 року про визнання права власності, та державному акті на право власності на земельну ділянку, виданому 26 січня 2010 року та зареєстрованому в установленому порядку.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 жовтня 2009 року, яким за продавцем було визнано право власності на земельну ділянку площею 0,0691 га, станом на 4 жовтня 2010 року набрало законної сили. А тому це рішення породило ті правові наслідки, що були ним визначені, а саме право власності ОСОБА_7 на зазначену земельну ділянку. За договором купівлі-продажу від 4 жовтня 2010 року вказане право перейшло до позивача та третьої особи.

Відповідно до ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок, переходить право власності, на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника. Аналогічну позицію містить ст. 120 ЗК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 126 ЗК України в редакції, що була чинна на момент укладення договору купівлі-продажу від 4 жовтня 2010 року, право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки. Таким чином, у зв'язку із укладенням договору купівлі-продажу від 4 жовтня 2010 року до позивача та третьої особи перейшло право власності на земельну ділянку, яке належало ОСОБА_7, як продавцеві, та підтверджувалось відповідним державним актом на право власності на землю, зареєстрованим у встановленому законом порядку.

Встановлено, що ухвала від 2 грудня 2010 року, про скасування рішення Галицького районного суду від 30 жовтня 2009 року була прийнята після набуття рішенням законної сили, яке було реалізовано ОСОБА_7 Львівська міська рада видала Державний акт на право власності на земельну ділянку з наступною реєстрацією; після того, як було укладено договір купівлі-продажу, за яким право власності на житловий будинок та земельну ділянку, на якій він розміщений, перейшло до позивача та третьої особи.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 5 квітня 2011 року ОСОБА_7 було відмовлено в задоволенні позову про визнання права власності на земельну ділянку. В даному рішенні, яке було прийнято вже після укладення договору купівлі-продажу від 4 жовтня 2010 року не вказано про протиправність цього договору купівлі-продажу, чи про протиправність набуття позивачем та третьою особою прав на спірну земельну ділянку площею 0,0691 га за договором купівлі-продажу.

З матеріалів справи вбачається, що рішення Галицького районного суду м. Львова від 12 квітня 2011 року, про визнання цього договору недійсним, та ухвала Апеляційного суду Львівської області від 14 листопада 2011 року були скасовані ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2012 року.

На підставі аналізу наявних у справі доказів, суд прийшов до висновку про відсутність на момент винесення оскаржуваних ухвал Львівської міської ради судових рішень, які б вказували на протиправність набуття позивачем та третьою особою спірної земельної ділянки Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Ухвалою Львівської міської ради № 2377 від 30 травня 2013 року затверджено ТОВ «Розвиток нерухомості» проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано земельну ділянку площею 0,45 га по АДРЕСА_2 в оренду на термін 10 років.

Ухвалою від 27 червня 2013 № 2497 внесено зміни до ухвали № 2377 та зазначено кадастровий номер земельної ділянки по АДРЕСА_3.

Судом встановлено, що частина земельної ділянки по по АДРЕСА_1, яку позивач набув за договором купівлі-продажу включена до складу земельної ділянки площею 0,45 га по АДРЕСА_3, яка на підставі оскаржуваних ухвал передана в оренду ТОВ «Розвиток нерухомості».

Встановлено, що в ході розгляду цивільної справи за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_6 та ОСОБА_5, про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 4 жовтня 2010 року, ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 29 листопада 2010 року було накладено арешт на земельну ділянку площею 0,0691 га по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2. Крім того вказаною ухвалою було заборонено будь-яким особам вчиняти дії з відчуження цієї земельної ділянки та будь-якої її частини.

Рішенням Галицького районного суду міста Львова від 12 квітня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 14 листопада 2011 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 6 січня 2012 року, позовні вимоги було задоволено. Постановою ВСУ від 7 листопада 2012 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2012 року рішення Галицького районного суду від 12 квітня 2011 року скасовано, а справу передано на новий розгляд. Нового судового рішення по справі не прийнято. Жодним із зазначених судових рішень не скасовано заходи забезпечення позову. Сторонами не надано рішення суду, яким би станом на 30 травня 2013 року було відмовлено в задоволенні позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу чи судового рішення про закриття провадження у справі чи залишення заяви без розгляду, які б згідно ст. 154 ЦПК України свідчили про втрату чинності застосованих заходів забезпечення позову.

Суд прийшов до вірного висновку про те, що станом на 30 травня 2013 року та 27 червня 2013 року на час прийняття відповідачем оскаржуваних ухвал діяли заходи забезпечення позову, що були вжиті ухвалою Галицького районного суду міста Львова від 29 листопада 2010 року.

Згідно ст. 151 ЦПК України метою забезпечення позову є забезпечення реальної можливості виконання рішення суду. Ухвала від 29 листопада 2010 року винесена у справі, про визнання недійсним договору купівлі-продажу в частині продажу земельної ділянки, то метою вжитих заходів забезпечення позову було збереження цієї земельної ділянки в тих межах, в тому фізичному і юридичному стані, а також з тим комплексом прав та обов'язків щодо неї, який існував на момент пред'явлення позову до моменту скасування цих заходів забезпечення згідно ст. 154 ЦПК України.

Відповідно до ст. 152 ЦПК України передбачено в якості окремих та самостійних видів забезпечення позову і накладення арешту на майно (п. 1 ч.1 ст. 152 ЦПК), і заборона вчиняти певні дії.

З ухвали Галицького районного суду м. Львова від 29 листопада 2010 року вбачається, що судом вжито ці види забезпечення. Зокрема накладено арешт на земельну ділянку площею 0,0691 га, і заборонено будь-яким особам вчиняти дії з відчуження цієї ділянки та її реєстрації. Водночас накладення арешту на майно на період його застосування унеможливлює не лише передачу власності на це майно, а й вчинення будь-яких дій, які визначають юридичну чи фактичну долю цього майна, його стан. Оскаржуваними ухвалами Львівської міської ради частина арештованої земельної ділянки по АДРЕСА_1 була включена до складу земельної ділянки по АДРЕСА_3, чим фактично змінено межі та площу самої ділянки по АДРЕСА_1.

Суд прийшов до висновку, що оскаржувані ухвали прийнято без врахування ухвали Галицького районного суду м. Львова від 29 листопада 2010 року, якою на земельну ділянку накладено арешт.

Судом встановлено,що ТОВ «Розвиток нерухомості» належать на праві власності котельня (літ «В», площа 152,7 кв. м.), гараж (літ. «Б», площа 45,6 кв. м.), стерилізаційна (літ. «А-1», площа 143,5 кв. м.), гараж (літ. «Г-1», площа 61,5 кв. м.), гараж (літ. «Д-1», площа 61,2 кв. м.), службове приміщення водіїв (літ. «Е», площа 29,5 кв. м.), приміщення складу (літ. «Ж», площа 35,2 кв. м.), приміщення овочесховища (літ. «Пг», площа 23,8 кв. м.), які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2.

З матеріалів справи, а саме з довідки ЛОР БТІ та ЕО від 22 лютого 2011 року, вбачається, що об'єктів нерухомості, які були б зареєстровані за адресою АДРЕСА_3 взагалі не існує.

Відповідно до ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок державної чи комунальної власності здійснюється за результатами земельних торгів. Виняток з цього правила, згідно ст. 134 ЗК України складають зокрема ті випадки, коли на земельній ділянці розміщено об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності фізичної чи юридичної особи. Відтак згідно приписів ст. 134 ЗК України Львівська міська рада вправі без проведення конкурсу передати ТОВ «Розвиток нерухомості» лише таку земельну ділянку, на якій розміщені об'єкти нерухомості по АДРЕСА_2. Формування ж земельної ділянки за рахунок земель вільних від об'єктів нерухомості та надання в оренду такої земельної ділянки за адресою АДРЕСА_3 потребує як присвоєння в установленому порядку такої поштової адреси, так і проведення земельних торгів.

Встановлено, що прийняття ухвали Львівської міської ради від 30 травня 2013 року відбулось в умовах відсутності плану зонування та детального плану території.

Водночас частина 3 ст. 24 «Про регулювання містобудівної діяльності» в чинній на час прийняття оскаржуваної ухвали редакції, передбачала, що за відсутності плану зонування або детального плану території, передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб забороняється. Суд прийшов до висновку про те, що вказана норма є імперативною і згідно з її вимогами правове значення має відсутність детального плану саме на момент передачі земельної ділянки, яким є прийняття оскаржуваної ухвали від 30 травня 2013 року. Факт відсутності плану зонування чи детального плану території виключає можливість передачі земельної ділянки для містобудівних потреб.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваної ухвали, саме детальний план призначений визначити функціональне призначення, режим та параметри забудови земельної ділянки, розподіл територій, черговість та обсяги інженерної підготовки території, систему інженерних мереж, порядок організації транспортного і пішохідного руху, порядок комплексного благоустрою та озеленення, потребу у формуванні екомережі. Визначаючи необхідність наявності детального плану при передачі земельної ділянки в оренду для забудови, законодавство тим самим гарантує дотримання прав та інтересів осіб, які мешкають на вказаній території або ж володіють об'єктами нерухомості, що розміщені на цій території. В той же час відсутність детального плану території на момент прийняття оскаржуваної ухвали свідчить про відсутність визначення вказаних аспектів забудови території, в тому числі забудови земельної ділянки по АДРЕСА_2, куди включена і частина придбаної позивачем земельної ділянки по АДРЕСА_1. Вказане порушує права та інтереси позивача і як власника житлового будинку, котрий межує з земельною ділянкою що надана для забудови ТОВ «Розвиток нерухомості» і як набувача земельної ділянки.

Право власності - це непорушне право. Саме так зазначено у ст. 41 Конституції України. Відповідно, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Згідно з ч. 1 ст. 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності. Відповідно до ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Належними доказами підтверджено, що 4 жовтня 2010 року позивач придбав спільну власність із ОСОБА_5 у ОСОБА_7 будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,691 га, кадастровий номер НОМЕР_2 для обслуговування цього житлового будинку на підставі нотаріально посвідченого і зареєстрованого договору купівлі-продажу.

Право власності продавця ОСОБА_7 на цю земельну ділянку на час її продажу підтверджено державним актом на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1, виданим Управлінням Держкомзему у місті Львові 26 січня 2010 року.

Разом з тим, частина ділянки, яку оскаржуваними ухвалами Львівської міської ради передано ТОВ «Розвиток нерухомості», входить в межі земельної ділянки, яку позивач купив у ОСОБА_7 разом з будинком.

Відтак, фактично передавши іншій особі (підприємству) земельну ділянку, яка була придбана позивачем та третьою особою на законних підставах, Львівська міська рада позбавила власників права власності. Станом на 30 травня 2013 року Львівська міська рада не мала права розпоряджатися спірною земельною ділянкою згідно вимог Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», оскільки ця ділянка не перебувала у комунальній власності.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Доводи апелянта в частині, що даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, не заслуговують на увагу, оскільки між сторонами виник спір про право цивільне, який розглядається за правилами цивільного судочинства.

Згідно ст. 1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Основною метою цієї норми є запобігання свавільному захопленню власності, конфіскації, експропріації та іншим порушенням принципу безперешкодного користування своїм майном.

Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року регулює відносини, що виникають у зв'язку з обов'язком держави виконувати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до Європейського суду з прав людини проти України. Статтею 17 цього Закону встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Позиція Європейського суду у справі Yvonne van Duyn v.Home Office (Саsе 41/74van Duyn v.Home Office) свідчить про те, що принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи будь-який її орган схвалили певну концепцію, така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у осіб (юридичних чи фізичних) стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів, оцінених судом належним чином кожного окремо на їх достовірність, допустимість та достатність, взаємний зв'язок у сукупності; встановлених судом обставини.

При встановленні зазначених обставин судом першої інстанції не було порушено норм матеріального і процесуального права, рішення суду відповідає вимогам закону та обставинам справи. Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних по справі доказів.

З такими висновками суду належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Підстави для скасування рішення Галицького районного суду м.Львова відсутні, а тому апеляційні скарги підлягають відхиленню.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 313, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги Львівської міської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю «Розвиток нерухомості» відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 5 серпня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий (підпис)

Судді (підписи)

З оригіналом згідно:

Судове рішення набрало законної сили

Суддя Т.І. Приколота

Дата оформлення

Помічник судді М.Б. Борачок