АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер провадження 22-ц/791/907/15 Головуючий у першій інстанції: Заболотний В.М.
Категорія: 5 Доповідач: Базіль Л.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2015 року березня місяця 11 дня колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого: Базіль Л.В.

Суддів: Полікарпової О.М.,

Прокопчук Л.П.

при секретарі: Яковенку В.І. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 10.02.2015 року ухваленого у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору оренди квартири недійсним, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення збитків,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5, в якому зазначала, що їй на підставі договору купівлі - продажу від 19.08.1999 року на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1. В зазначеній квартирі крім неї прописаний її колишній чоловік, ОСОБА_4, який фактично в квартирі не проживає.

Однак, 25.10.2013 року він без її відома і дозволу вселив в квартиру ОСОБА_5, його дружину та семеро їх дітей на умовах оренди, про що між ними був укладений договір оренди квартири, в результаті чого вона з 25.10.2013 року не може потрапити у належну їй квартиру та користуватися нею у повному обсязі.

Позивач вказувала, що такими протиправними діями ОСОБА_4 їй завдано моральної шкоди, яка полягає в душевних стражданнях у зв'язку з позбавленням її житла та можливості користуватися всіма благами та перевагами, які дає власна квартира з усіма зручностями.

Просила визнати договір оренди квартири АДРЕСА_1, який укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 25.10.2013 року не дійсним з моменту його укладення; усунути перешкоди з боку ОСОБА_5 у користуванні та розпорядженні належною їй квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_5 та усіх його членів сім'ї з квартири; стягнути з ОСОБА_4 на її користь моральну шкоду у розмірі 25000.00 грн.

29.09.2014 року ОСОБА_3 уточнила позовні вимоги просила також вселити її в квартиру АДРЕСА_1; зобов'язати ОСОБА_4 не чинити їй перешкоди у володінні та користуванні належною їй ? частиною квартири, стягнути з ОСОБА_4 на її користь 16500.00 грн. матеріальної шкоди; вимоги про усунення перешкод з боку ОСОБА_5 у користуванні та розпорядженні належної їй квартири АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_5 та усіх його членів сім'ї з квартири залишити без розгляду, інші позовні вимоги залишила в тому ж обсязі.

Зазначала, що їй стало відомо від сусідів, що сім'я ОСОБА_5 наприкінці 2014 року виїхали з квартири, але до теперішнього часу вона не має можливості мешкати у своїй квартири, тому що в ній оселився відповідач зі своєю новою сім'єю, замінив замки на вхідних дверях і вона не може потрапити у квартиру, а тому з жовтня 2013 року вона вимушена орендувати іншу квартиру для власного проживання на що нею витрачено 16500.00 грн.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Херсона від 03.11.2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод з боку ОСОБА_5 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_5 та усіх його членів сім'ї з даної квартири залишено без розгляду.

01.12.2014 року ОСОБА_4 звернувся в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_3, в якому зазначав, що він був позбавлений можливості з вини ОСОБА_3 користуватися належною йому ? частиною квартири в період з січня 2013 по липень 2014 рік, внаслідок чого йому завдано шкоди, яка полягає в тому, що він 17 місяців наймав житло, на що ним витрачено 21250 грн.00 коп.

Крім того, після того як він з липня 2014 року почав користуватися квартирою, він вимушений був сплатити борги по комунальним послугам на загальну суму 6092 грн., провести необхідний ремонт в квартирі на суму 10194 грн.

На підставі викладеного з урахуванням доповнень від 28.01.2015 року просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь збитки у вигляді прямих витрат на вимушену оренду житла в розмірі 21250.00 грн., оплату заборгованості за житлові комунальні послуги в розмірі 6092 грн.; на проведення ремонтних - відновлювальних робіт, придбання матеріалів та обладнання в сумі 10194 грн., всього 37539.00 грн.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Херсона від 28.01.2015 року пред'явленні позови об'єднані в одне провадження.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 10.02.2015 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 та в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 відмовлено за необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі на рішення суду ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права і ухвалити нове рішення по суті заявлених позовних вимог. В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_3 та її представник, ОСОБА_6 уточнили вимоги апеляційної скарги та просили скасувати рішення суду лише в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

ОСОБА_4 в письмових запереченнях вважав апеляційну скаргу необґрунтованою, просив скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що договір оренди квартири є не укладеним, в наслідок того, що він не посвідчений та не зареєстрований, тому не може бути визнаний недійсним, та оскільки інші позовні вимоги є похідними суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Проте погодитися з таким висновком суду не можна.

За положеннями ч.1 ст.317 та ч.1 ст.319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном і він реалізує їх на власний розсуд.

Частиною 1 ст.321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням права володіння.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідно до рішення Апеляційного суду Херсонської області від 07 квітня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_7, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору - ОСОБА_8 про поділ спільного майна подружжя, визнання недійсним договору купівлі - продажу та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_8 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі - продажу удаваним, визнання укладеним договору довічного утримання, його розірвання, визнання права власності на майно, визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням, виселення, за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 по ? частині за кожним.(а.с.87-89).

Підставою звернення ОСОБА_3 до суду стало її не проживання в квартирі, оскільки її колишній чоловік, ОСОБА_4 створює їй перешкоди в користуванні квартирою.

В матеріалах справи міститься відповідь начальника Дніпровського РВ ХМУ УМВС України в Херсонській області від 28.10.2013 року №37/1589 на заяву ОСОБА_3 від 26.10.2013 року по факту неправомірних дій з боку її колишнього чоловіка ОСОБА_4, з якої вбачається, що з ним проведено профілактичну бесіду щодо недопустимості вчинення будь - яких протиправних дій по відношенню до колишньої дружини. (а.с.59)

26.07.2014 року ОСОБА_3 зверталася до правоохоронних органів із заявою про вимушене не проживання за місцем реєстрації за результатами якої ДІМ СДІМ Дніпровського РВ ХМУ УМВС України в Херсонській області, ОСОБА_9 складено висновок із якого слідує, що під час виходу до квартири АДРЕСА_1 встановлено, що ОСОБА_3 за вказаною адресою не проживає з 2013 року, в квартирі проживає ОСОБА_4 (а. с. 52, 107)

Факт незаконного вселення квартирантів в квартиру АДРЕСА_1 був предметом розгляду правоохоронних органів за зверненням ОСОБА_3 за результатом розгляду якого їй рекомендовано звернутися до суду, оскільки дані відносини мають цивільно-правовий характер (а.с.57)

Суд першої інстанції відмовляючи позивачці в задоволенні позовних вимог зазначив в рішенні, що позивачем не надано достатніх доказів, що саме ОСОБА_4 чинив їй перешкоди у розпорядженні ? частиною квартири АДРЕСА_1, при цьому не звернув уваги на вищезазначені документи, які свідчать про те, що позивачка не мала можливості потрапити до своєї квартири та проживати в ній через конфлікту ситуацію з колишнім чоловіком. Крім того, суд не звернув уваги на той факт, що ОСОБА_4 заперечуючи проти позовних вимог не спростовував той факт, що він вселив в квартиру ОСОБА_5 разом з його сім'єю, замінив замки на вхідних дверях, тим самим позбавив позивачку доступу до власного житла.

Відповідно до ч.3 ст.386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Пленум Верховного Суду України в п.3 своєї постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди роз'яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності ( в тому числі інтелектуальної).

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що оскільки позивач будучи власником ? частини квартири АДРЕСА_1 була позбавлена можливості проживати в зазначеній квартирі, оскільки в цьому їй перешкоджав її колишній чоловік, ОСОБА_4, що підтверджується її зверненнями до правоохоронних органів з приводу врегулювання зазначеного питання, то її позовні вимоги про вселення, зобов'язання ОСОБА_4 не чинити їй перешкоди у володінні та користуванні належної їй ? частини квартири підлягають задоволенню в повному обсязі.

Оскільки, право власності позивачки було порушено протиправними діями ОСОБА_4, враховуючи засади справедливості і розумності колегія суддів вважає, що позовні вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди в розмірі 25000.00 грн. підлягають відшкодуванню в розмірі 2000.00 грн.

Щодо позовних вимог позивачки про визнання договору оренди квартири недійсним, стягнення матеріальної шкоди в розмірі 16500.00 грн., колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в їх задоволенні слід відмовити, але з інших підстав.

Так, суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання договору оренди недійсним вважав, що договір оренди квартири від 25.10.2013 року укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 є неукладеним, внаслідок того, що не пройшов державної реєстрації та нотаріально не посвідчений, а тому не може бути визнаний недійсним та оскільки інші позовні вимоги є похідними дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в цілому.

Однак, суд першої інстанції залишив поза увагою положення статті 811 ЦК України, яка встановлює, що договір найму житла укладається у письмовій формі. Жодних інших застережень щодо форми договору чи порядку його реєстрації цивільне законодавство не передбачає.

Законодавство також не передбачає і державної реєстрації такого виду правочинів. Таку правову позицію виклав Верховний Суд України у своїй постанові від 21 листопада 2011 року у справі №6-53 цс11.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як вбачається із позовної заяви ОСОБА_3 підставою для визнання договору оренди житла вона зазначала порушене право власності на квартиру, однак з такою обставиною законодавець не пов'язує можливість визнання договору недійсним, з цих підстав в задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Проте, ОСОБА_3 звертаючись до суду з вимогою стягнути з ОСОБА_4 на її користь 16500.00 грн. матеріальної шкоди, не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження цих позовних вимог.

Наявний в матеріалах справи договір оренди квартири від 27.10.2013 року укладений між ОСОБА_7 і ОСОБА_3 не є підтвердженням того, що позивачка фактично проживала в орендованій квартирі та сплатила за її найм 16500.00 грн.

На підставі викладеного апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню, а рішення суду в оскаржуваній частині скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог позивачки.

В решті рішення суду першої інстанції не оскаржується, тому відповідно до ст.303 ЦПК України не підлягає перевірці в апеляційному порядку.

Керуючись ст.ст.303,307,309 ЦПК України колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Херсона від 10 лютого 2015 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 скасувати і ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_1 та зобов'язати ОСОБА_4 не чинити їй перешкод у володінні та користуванні ? частиною зазначеної квартири.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 2000 гривень.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: