Ухвала

іменем україни

11 листопада 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 29 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 15 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що між сторонами укладено кредитний договір від 17 вересня 2007 року, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 21 825,60 доларів США терміном до 17 вересня 2014 року і зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та порядку, передбаченому договором, а саме: щомісяця надавати банку грошові кошти у вигляді щомісячного платежу, що складається із боргу за кредитом, відсотків, комісії, а також інших витрат, передбачених угодою. Оскільки відповідач порушив умови кредитного договору, станом на 14 серпня 2014 року утворилась заборгованість перед банком у розмірі 82 607,51 доларів США, яка складається з наступного: 20 474,19 доларів США - заборгованість за кредитом, 21 914,60 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1 528 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 38 690,72 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Враховуючи викладене, банк просив позов задовольнити.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 29 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 15 квітня 2015 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 7 987,76 доларів США, що за офіційним курсом НБУ складає 125 966,97 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. У задоволенні решти позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення місцевого та ухвалу апеляційного судів в частині відмови в задоволенні позовних вимог, а справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов висновку, що є доведеним факт порушення відповідачем норм закону та умов договору. Проте, з урахуванням того, що банком у 2013 році було звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль марки Great Wall Safe, від реалізації якого позивачем отримано і зараховано на транзитний рахунок 21 листопада 2013 року із конвертацією у долари США по курсу 7,993 грн. 7 256,35 доларів США з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення заборгованість за тілом кредиту в розмірі 7784,09 доларів США (яка є різницею між заборгованістю в межах строку позовної давності та сумою, отриманою від реалізації автомобіля) та пені за прострочення зобов'язання у розмірі 203,67 доларів США, що в загальній сумі складає 7 987,76 доларів США. В іншій частині позовних вимог суд відмовив, посилаючись на сплив позовної давності та на недоведеність вимог щодо стягнення комісії.

Проте з такими висновками судів обох інстанцій погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 17 вересня 2007 року сторони уклали кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримав кредитні кошти у розмірі 21 825,60 доларів США на купівлю автомобіля, з терміном повернення коштів до 17 вересня 2014 року і зобов'язався повернути кредит зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у строки та порядку, передбаченому договором, а саме щомісяця надавати банку грошові кошти у вигляді щомісячного платежу, що складається із боргу за кредитом, відсотків, комісії, а також інших витрат, передбачених угодою. Погашення заборгованості за укладеним договором здійснюється щомісяця щомісячним платежем у розмірі 417,79 доларів США, що включає в себе заборгованість за кредитом, відсотки, винагороди (комісії). Договором передбачений період сплати з 17 по 21 числа кожного місяця.

Того ж дня між сторонами було укладено договір застави рухомого майна, згідно якого ОСОБА_3 надав у заставу автомобіль.

У порушення зазначених норм закону та умов договору, відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав. Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 20 червня 2011 року звернуто стягнення на предмет застави у рахунок погашення заборгованості, яка складає 33 144,46 доларів США.

Від реалізації предмета застави - автомобіля, 21 листопада 2013 року на транзитний рахунок відповідача надійшли кошти на загальну суму 7 256,35 доларів США, що по курсу 7,993 грн. становило 58 000 грн. та підтверджується меморіальним ордером.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку (штраф, пеню) виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Таким чином, пеня - це санкція, яка нараховується від першого дня прострочення виконання зобов'язання й до того дня, доки зобов'язання не буде виконане.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну.

Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України.

Нормою ч. 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення ч. 3 ст. 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі, позовна давність судом не застосовується.

Тобто, цією нормою встановлені суб'єктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі.

Таким чином, позовна давність, як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні.

Виходячи із основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин та аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми ч. 3 ст. 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише із наявністю про це заяви сторони.

Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року в справі № 6-738цс15, який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутня заява сторони про застосування позовної давності.

Таким чином, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про застосування позовної давності до вимог про стягнення боргу та пені за власною ініціативою, без заяви сторони у спорі.

Також безпідставним, на думку колегії суддів, є відмова судами в задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості по комісії в розмірі 1528 дол. США, оскільки нарахування комісії (винагороди) передбачено п. 3.7 кредитного договору. Розрахунок вказаного виду зобов'язання міститься в матеріалах справи (а.с. 7, 67).

Однак, всупереч вимогам статей 212 - 214, 316 ЦПК України суди не надали належної оцінки наданому позивачем розрахунку кредитної заборгованості, не взяли до уваги роз'яснення, що містяться у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» та у мотивувальній частині рішення не навели власного розрахунку, з якого виходили при задоволенні грошових позовних вимог. Крім того, визнаючи одні та відхиляючі інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК). Разом з тим, апеляційний суд безпідставно послався на постанову Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року № 6-11цс13, оскільки правовідносини у вказаній постанові не є подібними тим, що виникли у даній справі.

Отже, ухвалюючи оскаржувані рішення, суди не врахували вимог ч. 4 ст. 60, статей 57, 212 ЦПК України про те, що рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має дати оцінку всіх доказів в сукупності, що судами зроблено не було.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України, суд касаційної інстанції не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, ухвалені судами рішення - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 335, 336, 338, 340, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 29 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 15 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська