АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/3956/15 Головуючий 1 інст.- Марченко О.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого КРУГОВОЇ С.С.,

суддів ЗАЗУЛИНСЬКОЇ Т.П.,

МІНЕНКОВОЇ Н.О.,

секретаря Шпарага О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду міста Харкова від 02 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Відділ громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб Московського РВ ХМУ УМВС України в Харківській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у зв'язку з переїздом, -

встановила:

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 у зв'язку з відсутністю цих осіб понад 6 місяців у житловому приміщенні без поважних причин та зобов'язати відділ громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб Московського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області зняти їх з реєстрації за вказаною адресою.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 02 квітня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 щодо визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим приміщенням залишено без розгляду.

У задоволенні позову до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 і ОСОБА_4, вказані вимоги задовольнити та зобов'язати третю особу відділ громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб Московського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області зняти їх з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на незаконність та необґрунтованість рішення, ухваленого з порушенням норм матеріального та процесуального права без повного, об'єктивного, всебічного та неупередженого розгляду справи.

Зазначає, що з 2000 року відповідачі не проживають у спірній квартирі, оскільки її залишили та вибули на інше місце проживання, квартирою не цікавляться, перешкод у користуванні нею їм ніхто не чинить. Реєстрація відповідачів у цій квартирі порушує права позивача, оскільки комунальні платежі вона вимушена платити сама.

Вказує, що посилання суду, як на підставу відмови у позові, на довідку КП «Жилкомсервіс», з якої вбачається, що відповідачі проживають у спірній квартирі, є хибними, оскільки це стандартна форма довідки, встановлена відповідно до ст.60 ЖК України. Крім того, з довідки виконкому Борівської сільради Зміївського району Харківської області вбачається інше фактичне місце проживання відповідачів.

Стверджує, що суд, ухвалюючи оскаржуване рішення, посилається на показання свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, які підтвердили факт проживання відповідачів у спірній квартирі, при цьому, суд не взяв до уваги показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_2 без достатнього на це обґрунтування.

Наголошує, що відповідачі не надали до суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження вселення у спірну квартиру з дозволу позивача як наймача цієї квартири, оскільки були відсутні понад встановлені строки, передбачені законом та не зверталися з приводу продовження шестимісячного строку в порядку передбаченому ч.2 ст.71 ЖК України.

Крім цього вважає, що судом було проігноровано і не взято до уваги положення п.14 постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року за №2.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що рішення суду оскаржується лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог, тому в частині залишення позовних вимог без розгляду апеляційний суд рішення суду не переглядає.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що доказів, які б свідчили, що відповідачі без поважних причин не проживають в спірній квартирі понад встановлені ч.1 ст.71 ХК України строки, позивач, в порушення вимог ч.1 ст.60 ЦК України суду не надала, а навпаки, надала довідки з місця проживання, зі змісту яких вбачається, що відповідачі проживають і за адресою: АДРЕСА_1 і за адресою: АДРЕСА_2.

З таким висновком суду, судова колегія не погоджується, з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що спірна квартира №16 в будинку №64 602 мікрорайону Салтівського масиву була виділена ОСОБА_11 на сім"ю з трьох чоловік 25 березня 1970 року (а.с.18). Квартира не приватизована.

Дійсно матеріали справи містять довідки № 2627 від 27.06.2013 року і №4625 від 05.11.2014 року зі змісту яких вбачається, що в спірній квартирі АДРЕСА_1 проживають постійно і зареєстровані ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 (а.с.12).

Судова колегія погоджується з доводами апеляційної скарги, що вищезазначені довідки складені за формою встановленого зразку і відомості про проживання зазначених в ній осіб є інформацією надрукованою типографським засобом, а тому не можуть бути судом прийняті як безспірні докази.

Поряд з вищеназваними довідками матеріали справи містять ряд інших, які свідчать протилежне, а саме, що відповідачі фактично проживали і були зареєстровані за іншою адресою.

Згідно довідки № 73 від 23.12.2010 року ОСОБА_3 і ОСОБА_4 до 23 червня 2011 року були зареєстровані за адресою АДРЕСА_3 (а.с.13) і згідно довідки № 36 від 23.06.2010 року були зареєстровані за цією ж адресою до 23 грудня 2014 року (а.с.14) за місцем проживання матері відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_12 (а.с.16).

Згідно довідки виконавчого комітету Борівської сільради Зміївського району Харківської області № 02-22/1150 від 09 вересня 2014 року ОСОБА_3 разом із сином ОСОБА_4з 01 січня 2014 року по теперішній час фактично мешкають за адресою АДРЕСА_2 (а.с.16), який згідно довідки від 18 травня 2015 року № 02-28/505 належить на праві власності матері дружини відповідача ОСОБА_13

Тобто на час звернення до суду з позовом у листопаді 2014 року , відповідачі вже понад 6 місяців не проживали в спірній квартирі.

Факт відсутності відповідачів за спірною адресою також підтверджується листами комунальних служб (а.с.41-43) і листом директора школи зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 навчався у Борівській загальноосвітній школі з 01 вересня 2001 року по 2011 рік і виховувався в повній сім"ї з батьком і матір"ю, всі проживали за адресою АДРЕСА_2 (а.с.44).

Що стосується того факту, що позивач змінила замки у спірній квартирі, то ця обставина не була перешкодою для проживання відповідачів, оскільки змінила вона їх коли відповідачі не користувались спірним житлом .

До компетентних органів за захистом своїх порушених прав вони не звертались.

Як пояснив в суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_3 про заміну замків він дізнався у грудні 2014 року, тобто після звернення позивача до суду з позовом про визнання його і сина такими, що втратили право користування житлом. При цьому , як зазначала позивач в заявах до органів внутрішніх справ у грудні 2014 року , відповідач ОСОБА_3 пошкодив замок і вікна (а.с.38).

Згідно ст.71,72 ЖК України наймач або члени його сім"ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилим приміщенням, зокрема, якщо вони не проживають у ньому без поважних причин понад шість місяців.

Судовим розглядом встановлено, що відповідачі тривалий час не проживають у спірній квартирі, оскільки фактично зареєстровані і проживають в іншому місці. Відповідач ОСОБА_4 навчався 9 років в школі за місцем проживання своїх батьків де і сам проживав з ними.

Судова колегія вважає, докази надані позивачем більш переконливим перед тими, що надані відповідачами . Показання свідків з боку відповідачів не узгоджуються з іншими доказами, наявними в матеріалах справи і які надані компетентними органами.

Що стосується доводів про існування конфліктної ситуації між дружиною відповідача і позивачем, то за період їх перебування у шлюбі понад 20 років жодних доказів суду надано не було.

Також критично судова колегія ставиться до пояснень відповідачів, що вони тимчасово проживали у АДРЕСА_4 тому, що мати дружини відповідача ОСОБА_3 хворіла і потребувала догляду.

Матеріали справи містять за 10 років дві довідки про стан здоров"я ОСОБА_13 за період з 23.09.2004 року по 06.10.2004 року і за період з 09.12.2014 року по 19.12.2014 року (після пред"явлення позову до суду) в яких рекомендовано вживати ліки і не зазначено про тривалий хворобливий стан і що хвора потребує стороннього догляду.

Відповідачі також не надали доказів, що вони такий догляд надавали.

Не містять матеріали справи будь яких доказів, що відповідачі користувались спірною квартирою, цікавились її станом і опікувались. Надана квитанція про сплату комунальних послуг стосується періоду після звернення позивача з позовом.

З огляду на це апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог про визнання відповідачів такими , що втратили право користування житлом.

Згідно ст..7 ЗУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України" від 11.12.2003 року " зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщення, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, рішення суду про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням є достатньою підставою для зняття їх з реєстрації місця проживання, а ухвалення судом з цього питання рішення є зайвим.

Крім того, орган реєстрації залучено до участі у справі не в якості відповідача, а третьої особи на яку не може бути покладено будь яких обов"язків.

Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Згідно ч.1 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Як вбачається з матеріалів справи документально підтверджені судові витрати це сплата судового збору в суді першої інстанції в сумі 243,60 грн. і в суді апеляційної інстанції 121,80 грн. , всього 365,40 грн., які підлягають стягненню з відповідачів в рівних частках по 182 грн. 70 коп. на користь позивача (а.с.1,98).

На підставі викладеного, керуючись ст..71,72 ЖК України, ст..7 ЗУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України" від 11.12.2003 року " , ст.ст. 79,88, 303, 304, 307, 309 , 313, 314, 316, 317,319,324 ЦПК України, судова колегія ,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду міста Харкова від 02 квітня 2015 року в частині відмови у задоволенні позову - скасувати і ухвалити нове.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Відділ громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб Московського РВ ХМУ УМВС України в Харківській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням -задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 і ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 365 (триста шістдесят п"ять) грн. 40 коп. в рівних частках з кожного по 182 (сто вісімдесят дві) грн. 70 коп.

В іншій частині в задоволенні позову - відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді