АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 541/44/15-ц Номер провадження 22-ц/786/1484/15Головуючий у 1-й інстанції Андрущенко-Луценко С. В. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого: судді Пилипчук Л.І.

суддів: Карнауха П.М., Кривчун Т.О.,

при секретарі: Філоненко О.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_2, представника відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивачки ОСОБА_6 - ОСОБА_2

на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 01 квітня 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_6 до територіальної громади м.Миргорода в особі Миргородської міської ради Полтавської області, Миргородського комунального житлово-експлуатаційного управління, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7, Дочірнього комунального підприємства «Миргородтехінвентаризація» про визнання приватизації квартири недійсною,-

в с т а н о в и л а :

У січні 2014 року ОСОБА_6 звернулася в суд із вказаним позовом, в якому просила визнати недійсною з 27 травня 2002 року приватизацію квартири АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_8, визнати недійсними і скасувати з 27 травня 2002 року наказ органу приватизації від 27 травня 2002 року №4531 та свідоцтво про право власності на вказане житло, видане Бюро по приватизації м. Миргорода на ім'я ОСОБА_8, а також скасувати державну реєстрацію за останнім права власності, здійснену Лубенським МБТІ.

В обґрунтування позову зазначалося, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_8, спадкоємцями якого є відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_7 До складу спадщини після ОСОБА_8 входить, зокрема, квартира АДРЕСА_1, приватизація якої здійснена ним спільно із позивачкою у травні 2002 року.

Оскільки рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 27 грудня 2012 року встановлено, що ОСОБА_8 в період приватизації не проживав у м.Миргороді, позивачка вважала, що останній не мав права на безоплатне одержання спірної нерухомості.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 01 квітня 2015 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_6 до територіальної громади м.Миргорода в особі Миргородської міської ради Полтавської області, Миргородського комунального житлово-експлуатаційного управління, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7, Дочірнього комунального підприємства «Миргородтехінвентаризація» про визнання приватизації квартири недійсною.

В апеляційній скарзі представник позивачки ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення скасувати та ухвалити нове - про задоволення позову.

Вважає, що суд першої інстанції без належних повноважень здійснив тлумачення рішення того ж суду від 27 грудня 2012 року у справі №2/1620/971/2012, при цьому не врахував обставин, які прямо встановлені вказаним актом - а саме, що з 01.01.2002 року по 10.04.2012 року ОСОБА_8 в м. Миргороді не проживав. Відповідно, висновки про постійне проживання спадкодавця на час приватизації у даному населеному пункті вважає припущеннями суду.

Не погоджується також із висновком про пропуск позивачкою строку позовної давності.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Афанасово Митищинського району Московської області Російської Федерації помер ОСОБА_8 /а.с.71 Т.1/.

До складу спадщини після померлого, зокрема, входить, частина квартири АДРЕСА_1, яка належала йому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27.05.2002 року, виданого бюро по приватизації згідно з наказом №4531. Площа належної спадкодавцю частини становить 27,9 кв.м. /а.с.20-22 Т.1/.

У свою чергу, позивачка є власницею 18,5 кв.м. спірної квартири на підставі свідоцтва про право власності від 25.05.2002 року, виданого бюро по приватизації згідно з наказом №4530 /а.с.17-19 Т.1/.

Відповідно до ч.3 ст.9 ЖК України громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад.

Статтею 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Згідно ст.ст.3,5 цього Закону приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю. Якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім'ї безоплатно. Право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках), або перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Кожен громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою оплатою один раз.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_8 в установленому законом порядку не був позбавлений чи обмежений у праві на користування спірною квартирою, а тому мав право на приватизацію займаного ним житла відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовують, спрямовані на переоцінку доказів, фактично зводяться до незгоди з оцінкою обставин справи, наданою місцевим судом.

Відповідно до ч.1 ст.179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За змістом статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.ч.1,3,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (пункт 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року №2).

Обставиною, яка підлягає доведенню в рамках даного спору, є втрата правового зв'язку між ОСОБА_9 та спірним житлом на момент проведення приватизації.

При цьому, згідно ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ч.1 ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

На момент приватизації спадкодавець ОСОБА_8 був зареєстрованим в АДРЕСА_1, що підтверджується поквартирною карткою, та мав українське громадянство /а.с147 Т.1/.

Хоча сам факт реєстрації не породжує право на приватизацію житлового фонду, однак у рамках відповідного інституту особа підтверджує своє місце проживання за певною адресою.

Відповідно, за відсутності інших однозначних доказів, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_8 добровільно не припиняв свої права на спірну нерухомість, в тому числі права на його приватизацію.

Також колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції не здійснював довільне тлумачення рішення по справі №2/1620/971/2012 від 27 грудня 2012 року, оскільки це рішення дійсно не встановлювало факт постійного проживання ОСОБА_8 з 01 січня 2002 року по 27 травня 2002 року на території Російської Федерації, не містить прямого та однозначного висновку про позбавлення чи обмеження останнього у праві користування квартирою, в якій він був зареєстрованим.

Натомість доводи апеляційної скарги повністю зводяться до цитування згаданого рішення.

Разом із тим, предметом спору в рамках цивільного провадження №2/1620/971/2012 було встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та зміна черговості одержання права на спадкування, а отже суд оцінював обставини приватного життя позивачки з нині покійним ОСОБА_8 на предмет того, чи можна було їх відносини вважати сімейним союзом. Вказана справа взагалі не стосувалася житлових відносин.

Посилання ОСОБА_6 на те, що вказане рішення спростовує факт проживання ОСОБА_8 в м. Миргороді з 01.01.2002 року по 10.04.2012 року, зводиться до вибіркового та довільного тлумачення його змісту.

Так само неспроможними є доводи щодо поважності пропуску позивачкою строку позовної давності.

Колегія суддів одностайна з місцевим судом - юридична необізнаність не може слугувати виправданням для порушення процесуального строку.

Отже, суд першої інстанції повно та об'єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за безпідставністю позовних вимог, а не за пропуском строку позовної давності.

При цьому суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права відповідно до характеру правовідносин, що склалися між сторонами та в межах заявлених позовних вимог.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.303, 304,307,308,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника позивачки ОСОБА_6 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 01 квітня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом 20 днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

ГОЛОВУЮЧИЙ: Л.І. Пилипчук

СУДДІ: /підписи/ П.М. Карнаух Т.О. Кривчун

ЗГІДНО:

Суддя апеляційного суду

Полтавської області Л.І. Пилипчук