Справа № 755/4963/15-ц
Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" травня 2015 р. м. Київ

Дніпровський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді САВЛУК Т.В.

при секретарі Гноілек М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа Публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк" про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 02 грудня 2014 року по справі №1636/14,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до Дніпровського районного суду міста Києва, як компетентного суду, з заявою про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 02 грудня 2014 року по справі №1636/14 за позовом Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним.

Обґрунтовуючи підстави для скасування рішення третейського суду, заявник ОСОБА_1 посилається на те, що третейським судом прийнято до провадження позов Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором з порушенням справи підвідомчості, оскільки за умов, які викладено у п.14 ст.6 Закону України "Про третейські суди", третейські суди можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських відносин, за винятком справ у спорах про захист прав споживачів, тому враховуючи той факт, що між ПАТ "Укрсоцбанк" та ОСОБА_1 (Позичальник) було укладено договір споживчого кредиту, спір між цими сторонами не підвідомчий третейському суду, що є підставою для скасування рішення третейського суду. Крім того, заявник ОСОБА_1 є нерезидентом, що підтверджується копією посвідки на постійне місце проживання та іншими документами, що підтверджують проживання, роботу та сплату податків в Республіці Італія ( м.Рим), тому вказана справа непідвідомча третейському суду, як це передбачено п.12 ч.1 ст.6 Закону України "Про третейські суди". Під час розгляду справи, третейським суддею порушено регламент та невірно застосовано норми матеріального права, а саме: третейським суддею безпідставно відмовлено у клопотанні відповідача про зупинення провадження у справі, не враховано заяву відповідача про застосування строків позовної давності та покладено в основу рішення суперечливий розрахунок заборгованості по кредитному договору, наданий банком, виходячи зі змісту з якого моменту нараховується заборгованість за відсотками та методика нарахування пені, що у сукупності наведених обставин є підставою для скасування рішення третейського суду.

Заявник ОСОБА_1 та представник заявника ОСОБА_2 в судове засідання не з'явились, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином, представник ОСОБА_2 подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує.

Представник заінтересованої особи - Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" Матвіїв І.А. в судове засідання не з'явилась, представник подала до суду письмові заперечення, просила відмовити у задоволенні заяви про скасування рішення третейського суду з підстав, викладених у запереченнях на позов.

Дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали третейської справи №1636/14, оцінивши наявні у справі докази та наведені заявником ОСОБА_1 підстави для скасування рішення третейського суду, які викладені у заяві про скасування рішення третейського суду, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 5 Закону України "Про третейські суди" на розгляд до третейського суду може бути переданий спір за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього закону.

Відповідно до статті 12 Закону України "Про третейські суди" третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремою письмової угоди. Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує.

Третейська угода є підставою для передачі спору на розгляд третейського суду, а в деяких випадках - і підставою для створення та діяльності такого суду. Таким чином, належність форми і змісту третейської угоди, наявність у ній всіх істотних умов, передбачених законом, є первинною та обов'язковою умовою правомірності третейського розгляду, а відтак - і третейського рішення.

Отже, обов'язковою умовою для розгляду спору в третейському суді є наявність третейської угоди між сторонами.

Судом встановлено, що 11 грудня 2006 року між Публічним акціонерним товариством "Укрсоцбанк" та ОСОБА_1 укладено Договір про надання не відновлювальної кредитної лінії №280/40-164.

Як передбачено у п.6.1 Договору про надання не відновлювальної кредитної лінії №280/40-164 від 11 грудня 2006 року, усі спори та непорозуміння, які можуть виникати в зв'язку з укладанням та виконанням положень цього Договору вирішуються шляхом переговорів між Сторонами на рівні їх уповноважених представників.

У випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, Сторони, керуючись ст.5 Закону України "Про третейські суди", домовляються про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Ярошовцем Василем Миколайовичем Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. М.Раскової, 15. У випадку неможливості розгляду спору вказаним третейським суддею спір розглядається третейським суддею Мороз Оленою Анатолівною або Білоконем Юрієм Миколайовичем в порядку черговості, вказаному у даному пункті. У разі, якщо спір не може бути розглянутий визначеним у даному пункті суддями, суддя призначається Головою Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків відповідно до чинного Регламенту Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків.

Одним із способів реалізації права кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних та господарських правовідносин є звернення до третейського суду.

Третейський суд це недержавний незалежний орган, що утворюється за угодою або відповідним рішенням заінтересованих фізичних та (або) юридичних осіб у порядку, встановленому цим Законом, для вирішення спорів, що виникають із цивільних та господарських правовідносин.

Порядок утворення та діяльності третейських судів в Україні, а також вимоги щодо третейського розгляду з метою захисту майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних та юридичних осіб встановлені Законом України „Про третейські суди".

Третейський розгляд спорів сторін у сфері цивільних правовідносин це вид недержавної юрисдикційної діяльності і не є здійсненням правосуддя.

Відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом, зокрема статтею 6 Закону України "Про третейські суди".

02 грудня 2015 року Постійно діючим третейським судом при Асоціації українських банків (третейський суддя Ярошовець В.М.) ухвалено рішення, яким задоволено у повному обсязі позов Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Присуджено стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" заборгованість по договору кредиту в сумі 521 852 грн. 66 коп. та третейський збір у сумі 5618 грн. 53 коп.

Відповідно до положень ст.51 Закону України "Про третейські суди" передбачено, що рішення третейського суду може бути оскаржене сторонами, третіми особами, а також особами, які не брали участь у справі, в разі якщо третейський суд вирішив питання про їх права і обов'язки, у випадках, передбачених цим Законом, до компетентного суду відповідно до встановлених законом підвідомчості та підсудності справ.

Підстави для скасування рішення третейського суду визначені у статті ст.389-5 Цивільного процесуального кодексу України, якою передбачено, що рішення третейського суду може бути скасовано лише у випадках, передбачених цією статтею. Рішення третейського суду може бути скасовано, зокрема, у разі якщо справа, в якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону (п. 1 ч. 2 ст. 389-5 ЦПК України).

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про третейські суди" третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Відповідно до п. 22 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів" споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує, або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язку найманого працівника.

Як роз'яснено у пунктах 1 та 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року за №5 "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів", споживачем, права якого захищаються на підставі Закону, є лише громадянин (фізична особа), котрий придбає, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб.

Тобто, виходячи з позиції Верховного Суду України, позовна заява про захист прав споживача подається саме споживачем, у разі порушення його прав, передбачених ст. ст. 4-15 Закону України "Про захист прав споживачів".

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року по справі № 1-26/2011, підтверджено, що саме споживач має звертатися до суду як під час укладення кредитного договору, так і під час виконання договору.

Таким чином, банк відповідно до Закону України "Про захист прав споживачів" не є споживачем, а звернення ПАТ "Укрсоцбанк" до третейського суду з позовом про стягнення заборгованості внаслідок неналежного виконання ОСОБА_1 (Позичальником) договірних зобов'язань за кредитним договором, пов'язане з виникненням між сторонами спору цивільно-правових відносин, які регулюються нормами цивільного законодавства України, та на які не розповсюджується дія Закону України "Про захист прав споживачів".

Аналізуючи наявні у справі докази, наведені заявником підстави для скасування рішення третейського суду, судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 при укладенні кредитного договору, який містить у собі третейське застереження, самостійно обрала спосіб захисту своїх прав у разі виникнення спору - саме у Постійно діючому третейському суді при Асоціації українських банків, письмова форма третейської угоди сторонами дотримана, доказів, які мали підтвердити, що заявник, будучи стороною кредитного договору, у встановленому порядку звертались з вимогою щодо оспорювання третейського застереження, суду не надано.

Виходячи з суб'єктивного складу сторін та характеру спірних правовідносин, що були предметом розгляду у Постійно діючому третейському суді при Асоціації українських банків за позовом Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, цей спір підвідомчий третейському суду, тому відсутні підстави для застосування до даних відносин положень п.14 ст.6 Закону України " Про третейські суди".

Відповідно до п.12 ч.1 ст. 6 Закону України "Про третейські суди", третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських відносин, за винятком справ, коли хоча б одна із сторін спору є нерезидентом України.

Як визначено у п.14.1.213 ст. 14 Податкового кодексу України, резиденти - це:

а) юридичні особи та їх відокремлені особи, які утворені та провадять свою діяльність відповідно до законодавства України з місцезнаходженням як на її території, так і за її межами;

б) дипломатичні представництва, консульські установи та інші офіційні представництва України за кордоном, які мають дипломатичні привілеї та імунітет;

в) фізична особа - резидент - фізична особа, яка має місце проживання в Україні.

У разі якщо фізична особа має місце проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо така особа має місце постійного проживання в Україні; якщо особа має місце постійного проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо має більш тісні особисті чи економічні зв'язки (центр життєвих інтересів) в Україні. У разі якщо державу, в якій фізична особа має центр життєвих інтересів, не можна визначити, або якщо фізична особа не має місця постійного проживання у жодній з держав, вона вважається резидентом, якщо перебуває в Україні не менше 183 днів (включаючи день приїзду та від'їзду) протягом періоду або періодів податкового року.

Достатньою (але не виключною) умовою визначення місця знаходження центру життєвих інтересів фізичної особи є місце постійного проживання членів її сім'ї або її реєстрації як суб'єкта підприємницької діяльності.

Якщо неможливо визначити резидентський статус фізичної особи, використовуючи попередні положення цього підпункту, фізична особа вважається резидентом, якщо вона є громадянином України.

Якщо всупереч закону фізична особа - громадянин України має також громадянство іншої країни, то з метою оподаткування цим податком така особа вважається громадянином України, який не має права на залік податків, сплачених за кордоном, передбаченого цим Кодексом або нормами міжнародних угод України.

Якщо фізична особа є особою без громадянства і на неї не поширюються положення абзаців першого - четвертого цього підпункту, то її статус визначається згідно з нормами міжнародного права.

Достатньою підставою для визначення особи резидентом є самостійне визначення нею основного місця проживання на території України у порядку, встановленому цим Кодексом, або її реєстрація як самозайнятої особи.

Постанова Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 р. № 231 "Про затвердження Правил оформлення і видачі паспортів громадянина України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення" (далі по тексту - Правила) встановлює правила оформлення документів для виїзду за кордон на постійне місце проживання. Пункт 13 Правил визначає, що для виїзду на постійне проживання за кордон у паспорті робиться відповідний запис, виїжджаючий здає свій паспорт громадянина України з позначкою про виписку з місця проживання.

Відповідно до п. 14 Правил рішення про залишення на постійне проживання за кордоном громадян, які виїхали туди тимчасово, приймає керівництво дипломатичних представництв або консульських установ України в порядку, встановленому МЗС за погодженням з МВС і СБУ.

Також діє Порядок розгляду в дипломатичних представництвах або консульських установах України за кордоном клопотань громадян України, які виїхали за її межі тимчасово, про залишення на постійне проживання за кордоном (затверджений наказом Міністерства закордонних справ України від 22 листопада 1999 р. № 201).

Так, відповідно до п. 5.3 Порядку, після подання заявником довідок про виписку з останнього місця постійного проживання в Україні та здачі паспорта громадянина України до органів внутрішніх справ України в паспорт громадянина України для виїзду за кордон проставляється штамп "Постійне проживання" або здійснюється такий напис (з позначкою про дату внесення та із зазначенням посади й прізвища особи, яка його внесла), який скріплюється підписом посадової особи та печаткою відповідного дипломатичного представництва або консульської установи.

Виходячи зі змісту мотивувальної частини рішення третейського суду, яке оскаржується в межах даного спору, судом встановлено, що "Відповідачем на підтвердження статусу нерезидента України надано копію дозволу на проживання іноземців, виданого поліцейським відділом м.Рим та довідку про місце проживання, виданої демографічною службою Комуни м.Рим. Проте, Постановою №231 Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року затверджені "Правила оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення", якими передбачено, що у разі виїзду за кордон на постійне місце проживання у паспорті/проїзному документі робиться відповідний запис із зазначенням держави виїзду.

Крім того, судом встановлено, що відповідач має місце проживання та реєстрації в Україні, що підтверджено копією паспорту України, карткою фізичної особи-платника податків".

Виходячи з суб'єктивного складу учасників третейського розгляду та предмету спору, судом встановлено, що відносини між ПАТ "Укрсоцбанк" та ОСОБА_1, громадянкою України, виникли на підставі Договору про надання відновлювальної кредитної лінії №280/40-164 від 11 грудня 2006 року, підставою звернення ПАТ "Укрсоцбанк" до третейського суду слугувало неналежне виконання ОСОБА_1 (Позичальником") договірних зобов'язань, сам факт зміни ОСОБА_1 постійного місце проживання, в тому числі у разі виїзду на постійне проживання за кордон, не звільняє позичальника від виконання зобов'язань по кредитному договору, та впливати на обсяг прав кредитора, в даному випадку для звернення з позовом до третейського суду про стягнення з боржника заборгованості по кредитному договору, за наявності третейського застереження, яке викладено у кредитному договорі.

Виходячи з положень ч.3 статті 51 Закону України "Про третейські суди", яка кореспондується з положеннями ст.389-5 Цивільного процесуального кодексу України, законодавцем визначено перелік підстав, з яких може бути оскаржене та скасоване рішення третейського суду, цей перелік є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Звертаючись до компетентного суду з заявою про скасування рішення третейського суду заявник ОСОБА_1, посилається як на окрему підставу скасування рішення третейського суду, що третейським суддею порушено регламент суду та невірно застосовано норми матеріального права, а саме: третейським суддею безпідставно відмовлено у клопотанні відповідача про зупинення провадження у справі, не враховано заяву відповідача про застосування строків позовної давності та покладено в основу рішення суперечливий розрахунок заборгованості по кредитному договору, наданий банком, виходячи зі змісту з якого моменту нараховується заборгованість за відсотками та методика нарахування пені, що призвело до ухвалення незаконного рішення та є підставою для його скасування.

Разом з тим, місцевий загальний суд, як компетентний суд, не перевіряє рішення третейського суду на відповідність нормам матеріального або процесуального права, а лише на дотримання процедурних вимог, які встановлені Законом України "Про третейські суди", при цьому рішення третейського суду може бути скасовано лише з підстав, визначених у ст.389-5 Цивільного процесуального кодексу України.

Крім того, Закон не передбачає можливості оскарження ухвал, постановлених третейським судом з питань, що виникають у процесі розгляду справи, оскільки детальна процедура прийняття, оформлення та скасування ухвал, які постановляє суддя третейського суду, визначається в регламенті постійно діючого третейського суду.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_1, заінтересована особа Публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк" про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 02 грудня 2014 року по справі №1636/14 є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 5, 6, 51, 55, 57 Закону України „Про третейські суди", ст.1 Закону України "Про захист прав споживачів", ст.ст.389-4, 389-5, 389-6 Цивільного процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1, заінтересована особа Публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк" про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 02 грудня 2014 року по справі №1636/14.

На ухвалу суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду міста Києва, яка подається через Дніпровський районний суд мста Києва, протягом десяти днів з дня її проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення ухвали суду , можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цієї ухвали.

С у д д я