АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4954/15 Справа № 203/5710/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Казак С. Ю. Доповідач - Ремез В.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі :

головуючого судді - Ремеза В.А.

суддів - Міхеєвої В.Ю., Свистунової О.В.,

за участю секретаря - Видюкової Ю.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2,

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2015 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, трьох відсотків річних та інфляційних витрат, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання частково недійсним договору позики, -

ВСТАНОВИЛА:

В вересні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що в жовтні 2012 року до нього звернулись ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з проханням надати в борг кошти в умі 320 000грн. і він 19.10.2012р. передав останнім зазначену суму у борг строком до 19.10.2013р., про що було укладено договір в простій письмовій формі, а також відповідачі кожен окремо написали розписки про отримання коштів у борг, і оскільки відповідачі в обумовлений договором строк не повернули кошти, позивач просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку суму боргу за договором позики в розмірі 320 000грн., а також три відсотки річних в сумі 8 179,72грн., та інфляційні витрати в сумі 42 240грн.

Відповідач ОСОБА_2 під час розгляду справи подала зустрічний позов до ОСОБА_3 про визнання частково недійсним договору позики, посилаючись на те, що їй терміново потрібні були кошти для розвитку бізнесу, у зв'язку з чим вона прийняла рішення взяти позику за оголошенням, яке знайшла в газеті «Днепровский экспресс», і за оголошенням вона познайомилась з ОСОБА_3, який займався видачею позик під відсотки. Обговоривши з останнім деталі, вони домовились про видачу їй позики в сумі 200 000грн. і 19.10.2012р. вони уклади договір. До того вона вже 12.07.2012р. вже зверталась до ОСОБА_3 для отримання коштів у борг, і брала кредит в сумі 60 000грн. строком на три місяці. При отримані позики в жовтні 2012р. працівниками позивача було зроблено розрахунок-інформацію, де зазначено, що процентна ставка складає 5% на місяць. В ній також зазначено, що нею взято гроші в сумі 200 000грн. Водночас із складанням договору було зроблено розрахунок виплати заборгованості, в якому зазначено суму позики 200 000грн. та саме таку суму вона отримала від ОСОБА_3 Разом із договором нею було написано розписку. Також розписку було написано ОСОБА_4 в якій останній зобов'язався виплатити ОСОБА_3 суми позики в разі, якщо вона цього не зробить. Через кілька днів після отримання позики, вона намагалась домовитись з ОСОБА_3 про дострокове розірвання договору та повернення йому взятих в борг коштів. Однак, останній відмовився від зустрічі, наказавши платити гроші згідно графіку. Через занепад в бізнесі, вона була змушена закрити бізнес, опинилась у скрутному матеріальному становищі та не змогла повернути ОСОБА_3 борг в повному обсязі у визначені в договорі строки. Але, майже щомісячно виплачувала гроші частками та сплатила останньому 36 050грн. Також зазначила, що ОСОБА_3 про свою фінансову діяльність із надання кредитних коштів поширював інформацію через оголошення на вулиці, в газетах. Таким чином, професійно займався наданням фінансових послуг не маючи на це відповідної ліцензії. А тому нарахування відсотків на суму позики є незаконним та не передбачено договором. ОСОБА_3 замовчував про існування відсотків, невірно вказав суму позики в розмірі 320 000грн., хоча фактично передав кошти в сумі 200 000грн., ввівши її в оману. В зв'язку з цим, ОСОБА_2 просила визнати частково недійсним договір позики від 19.10.2012 року в частині нарахування додаткової суми 170 419,72грн., яка перевищує отриману суму позики та в частині стягнення 36 050грн., що були раніше повернуті ОСОБА_3

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 25.02.2015р. позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором позики від 19.10.2012р. в сумі 318 750грн., три відсотки річних в сумі 8 147,77грн., інфляційні витрати в сумі 42 075грн., а всього стягнути 368 972,77грн.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2, а також в задоволенні позовних вимог, заявлених до ОСОБА_4 відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання частково недійсним договору позики відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 3 654 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суми боргу за договором позики від 19.10.2012р. в сумі 318 750грн., три відсотки річних в сумі 8 147,77грн., інфляційних витрат в сумі 42 075грн. скасувати і ухвалити нове рішення, яким стягнути з неї на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором позики від 19.10.2012р. в сумі 184 935,60грн., позовні вимоги за зустрічною позовною заявою задовольнити в повному обсязі, а саме: визнати частково недійсним договір позики, укладений 19.10.2012р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посилаючись на те, що рішення є частково незаконним, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду в оскаржуваній частині залишенню без змін з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, між 19.10.2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено письмовий договір позики, відповідно до умов п.п.1.1.,1.2 якого позикодавець передав позичальнику грошові кошти в сумі 320 000грн., які позичальник зобов'язалась повернути в строк до 19.10.2013р. На підтвердження укладеного договору ОСОБА_2 19.10.2012р. власноручно написала розписку про підтвердження отримання за договором позики коштів від ОСОБА_3 в сумі 320 000грн.

19.10.2012р. ОСОБА_4 написав розписку, відповідно до якої зазначено про отримання ним в борг від ОСОБА_3 коштів в сумі 315 000грн. та визначено, що в разі повернення ОСОБА_3 громадянкою ОСОБА_2 коштів в сумі 320 000грн., дана розписка втрачає свою юридичну силу та повністю звільняє ОСОБА_4 від будь-яких зобов'язань, спрямованих на повернення ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 315 000грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими-ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

Згідно ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції встановив, що позивач передав ОСОБА_2 у борг грошову суму в розмірі 320 000грн., і вказані обставини підтверджуються оригіналом укладеного договору позики та власноручно написаною розпискою відповідача ОСОБА_2, а тому встановивши вказані обставини, а також те, що ОСОБА_2 в ході розгляду справи не спростувала обставини щодо отримання нею у борг коштів в сумі 320 000грн., та не надала відповідних та допустимих доказів про отримання нею у борг суми у меншому розмірі, а саме в сумі 200 000грн.

Встановивши вказані обставини, а також те, що на виконання умов договору позики ОСОБА_2 повернула позивачу в рахунок повернення боргу за укладеним договором від 19.10.2012р. 1 250грн., суд обґрунтовано прийшов до висновку про те, що сума неповернутої позики за договором складає 318 750грн., яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь позивача по справі, а також про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 в порядку ст. 625 ЦК України трьох відсотків річних в сумі 8 147,77грн., інфляційних витрат в сумі 42 075грн., а всього 368 972,77грн., навівши тому відповідний розрахунок, і колегія суддів вважає, що рішення суду в оскаржуваній частині є законним та обґрунтованим.

Доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про те, що рішення суду є частково незаконним, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права з посиланням на те, що судом не було враховано, що вона сплатила в рахунок повернення боргу суму в розмірі 36 050грн., не свідчать про незаконність судового рішення, оскільки судом першої інстанції встановлено, що відповідно до умов п.2.2.2 договору позики від 19.10.2012р. сторонами договору було визначено, що повернення позики здійснюється шляхом перерахування позичальником коштів на рахунок позикодавця №0137, відкритий в ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії», однак з наданих ОСОБА_2 квитанцій та платіжних доручень вбачається, що на вказаний рахунок останньою було перераховано лише кошти на загальну суму 1 250грн. а саме: за квитанцією від 25.07.2014р. - 250грн.; за квитанцією від 27.06.2014р. - 500грн.; за квитанцією від 28.04.2014р. - 500грн., а інші квитанції не свідчать про те, що сплачувались на виконання умов договору позики від 19.10.2012р., оскільки вони сплачувались або іншою особою - ОСОБА_4, або самою ОСОБА_2 на інші рахунки ніж зазначено в п.2.2.2 договору позики, а оцінивши наведені докази у відповідності до положень ст. 212 ЦПК України, суд правильно прийшов до висновку про те, що відповідачем було погашено суму за договором від 19.10.2012р. в сумі 1250грн., а не 36 050грн., як зазначає відповідач, і наведені обставини в апеляційному порядку переоцінці не підлягають.

Доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про те, що рішення суду є частково незаконним, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права з посиланням на те, що фактично договір позики було укладено на суму 200 000грн., безпідставні, оскільки матеріали справи свідчать про те, що договір позики від 19.10.2012р. був укладений між нею та позивачем по справі на загальну суму 320 000грн.

Таким чином рішення суду відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України а тому його слід залишити без змін, а апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає відхиленню.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду вступає в силу з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: