Справа № 274/2512/14-ц Провадження № 2/0274/86/15
Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.05.15 р.м. Бердичів

Суддя Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області Корбут В.В., за участю секретаря судового засідання Жмурко В.І.,

розглянувши цивільну справу за позовомОСОБА_1, представником якого є ОСОБА_2,
доОСОБА_3, представником якого є ОСОБА_4,
простягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2014 р. ОСОБА_1 звернувся з вказаним позовом, у якому просить стягнути на його користь з ОСОБА_3 борг за договором позики у розмірі 20 800,00 грн. та 3% річних у розмірі 3 600,00 грн., всього стягнути 24 400,00 грн.

ОСОБА_3 просив застосувати позовну давність, про що подав заяву від 17.09.2014 р. (а. с. 48 - 49), внаслідок чого відмовити у задоволенні позову.

Судом з'ясовано, що відповідно до розписки від 09.03.2008 р. ОСОБА_3 взяв в борг у ОСОБА_1 20 800 грн. та зобов'язався їх повернути до 30.06.2008 р. (а. с. 4).

Обставина передачі за розпискою від 09.03.2008 р. ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 20 800,00 грн. ОСОБА_3 от отримання останнім цих коштів сторонами у справі (їхніми представниками) визнається.

Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною другою статті 1047 Цивільного кодексу України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Абзацом першим частини першою статті 1049 Цивільного кодексу України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 09.03.2008 р. було укладено договір позики, на підставі якого перший передав у власність другому грошові кошти - 20 800,00 грн., при цьому другий зобов'язався повернути ці грошові першому кошти до 30.06.2008 р.

Сторонами у справі (їхніми представниками) також визнано, що ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 20 800,00 грн. ОСОБА_1 не повернув.

Статтями 525 та 526 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що ОСОБА_3 зобов'язаний повернути ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 20 800,00 грн.

Разом з цим, ОСОБА_3 зробив заяву про застосування позовної давності. Щодо цієї заяви суд зазначає таке.

Відповідно до статей 256 та 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з абзацом першим частини п'ятої статті 261 Цивільного кодексу України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Таким чином, перебіг позовної давності за договором позики від 09.03.2008 р. розпочався з 01.07.2008 р. та, за загальним правилом, сплинув, зважаючи на статтю 254 Цивільного кодексу України, 02.07.2011 р.

Частиною першою статті 264 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Частиною третьою статті 264 Цивільного кодексу України встановлено, що після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Свідок ОСОБА_5 дав показання про те, що в середині травня 2013 р ОСОБА_1, ОСОБА_6 (ОСОБА_6) та він (свідок) проїжджали на машини на масиві "Червона гора" і вирішили зустрітись з ОСОБА_3, так як останній довгий час не віддавав гроші. Вирішили йому про це нагадати. Здзвонилися, той вийшов. Зупинились біля пам'ятника, біля кіосків. Набрали номер ОСОБА_3. ОСОБА_1 домовлявся, дзвонив. ОСОБА_3 прийшов, сів в машину. Він (свідок) сидів позаду. Розмовляли з приводу боргу, ОСОБА_1 розмовляв. ОСОБА_3 сів ззаду, біля нього (свідка). Питав, коли збирається віддати гроші, чи збирається взагалі віддавати? ОСОБА_3 сказав, що тільки як почне працювати, зразу поверне борг. Казав, що будуть гроші - віддам, або літом, або до кінця року, скоріше всього, що літом. Розмовляли вдвох - ОСОБА_1 та ОСОБА_3. Гроші він (ОСОБА_3) брав у ОСОБА_1 (ОСОБА_1) в борг при ньому(свідку). ОСОБА_1 казав, коли віддаси, бо вже скільки раз до тебе приїжджали, ти все говориш що віддаси. Думка подзвонити Гулщенку виникла у ОСОБА_1, який згадав, що раз ми тут, то треба подзвонити ОСОБА_3, запитати про гроші. З ОСОБА_3 він (свідок) знаходиться не в хороший відносинах. До 2013 р. вони товаришували. ОСОБА_3 був хорошою людино, дружнім, вони спілкувались. Нейтральні зараз з ним стосунки. З ОСОБА_3 не спілкується десь з літку 2013 р. ОСОБА_3 йому також винен гроші. Перестав спілкуватись через певні обставини. Про які гроші спілкувались (ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у машині), коли вони були позичені, не пам'ятає, але це було давно. Наскільки відомо, ОСОБА_1 позичав ОСОБА_3 гроші лише один раз, інших позик не було. Конкретної дати повернення позики не було узгоджено, було лише зазначено, що або літом або до кінця року. Наскільки йому (свідку) відомо, ОСОБА_3 працює в Києві. на момент зустрічі травні 2013 р. також працював в Києві.

Свідок ОСОБА_6 дав показання про те, що він є випадковим свідком. ОСОБА_3 (ОСОБА_3) особисто не знає. Від ОСОБА_5, попереднього свідка, чув, що, зокрема, ОСОБА_1 позичав ОСОБА_3 гроші, той є їхнім боржником. У 2013 р. вони разом їхали з ОСОБА_1 та ОСОБА_7 (ОСОБА_5) на машині. Вони зустрічались з ОСОБА_3 на масиві "Червона гора" біля пам'ятника. Обговорювали питання боргу. Від свого боргу ОСОБА_3 не відмовлявся. ОСОБА_3 казав, що до кінця року розрахується з ОСОБА_1, закриє це питання. Їхали вони на ОСОБА_1 машині - Тойоті. Це було у вечорі, темніло, травень місяць. ОСОБА_1 забрав його (свідка) на вул. Леніна та поїхали на масив "Червона гора", як він зрозумів, зустрітись з боржником. Коли його забирали, в машині вже був ОСОБА_5. ОСОБА_1 рушив, вони поїхали на масив "Червона гора", під'їхали до пам'ятника, ОСОБА_1 набрав ОСОБА_3 на телефон, той підійшов через хвилин п'ять - сім, десять. Сів позаду разом з ОСОБА_5. Мова йшла про борг, а але він (свідок) точно не пам'ятає, так як розмовляв по телефону, особо розмови не чув, вона йому була не цікава. Розмова була на різні теми. І з приводу боргу теж. Щось ще говорили, про що - не пам'ятає. Він виявився свідком випадковим, ролі в нього ніякої не було. Він не знав, що поїдуть на зустріч. До того, як сів у машину, він не знав, що вони їдуть говорити з приводу боргу. Зрозумів це, коли сів до машини. ОСОБА_3 винен ОСОБА_7 також гроші. ОСОБА_1 погодився, що б ОСОБА_3 віддав гроші до кінця року, сказав, що добре, до кінця цього року чекатиме. Він (свідок) так зрозумів з їхньої розмови, що вони до цього рази три вже узгоджували, що борг давно, вони не раз переносили дату боргу. Чи точно вони зустрічались з приводу цього боргу - не знає.

Свідок ОСОБА_8, яка є матір'ю ОСОБА_3, дала показання про те, що на протязі 2013 р. до неї ніхто не приходив з приводу боргу сина. Син працює та живе в Києві, приблизно три роки, приїжджає по-різному, раз на місяць, буває рідше. Про те, що син позичав кошти, дізналась, коли прийшла перша повістка до суду у минулому (2013) році. Віддала її сину. Про те, чи збирався її син віддавати кошти, не питала, а той сам не розповідав. До неї взагалі ніхто не приходив і з приводу боргу, ні проста так - розшукувати сина.

Допитаний як свідок ОСОБА_3 пояснив, що зі слів ОСОБА_1 у травні 2013 р. у них мала бути зустріч, за яку начебто домовлявся ОСОБА_9. Проте такої обставини не було, з ним ніхто не домовлявся та з ОСОБА_1 в травні 2013 р. він не зустрічався. Останній раз він з ОСОБА_1 спілкувався десь у 2008 - 2009 рр. З того часу за всі роки він не разу не просив ОСОБА_1 відстрочити позику, з цим питанням ні він (відповідач), ні ОСОБА_1 не звертались. Зі свідком ОСОБА_9 він розмовляв телефоном 18.11.2014 р, той сказав, що ОСОБА_1 дзвонив до нього на початку 2014 р. та просив прийти до суду і розповісти обставини, викладені в заяві. Але свідок ОСОБА_9 не погодився та сказав, що не буде нічого придумувати, говорити неправду. Він (позивач) проживає у м. Києві з листопада 2009 р. В Бердичеві буваєраз на місяць, раніше бував частіше - раз в два тижні. Про позов дізнався від матері, вона повідомила про повістку. До матері ніхто не приходив, ні за які гроші н питав. Останній раз ОСОБА_1 спілкувався у 2008 р., після того ні телефоном, ні особисто не спілкувався. З 2009 р. з ОСОБА_1 про зустріч та про перенесення боргу не просив, його не бачив та не спілкувався з ним. Зі свідком ОСОБА_5 не спілкувався років п'ять - шість. Позичав в нього гроші, але майже розрахувався з ним. У ОСОБА_1 позичив 20 000,00 грн., трохи більше. Мав повернути у 2008 р. Не повернув, бо перепозичав для іншої людини, і та людина сказала, що з ОСОБА_1 розрахувалась. Тому ні він до ОСОБА_1, ні той до нього не звертався. ОСОБА_5 повертає гроші за рішенням суду через виконавчу службу. Його мобільний телефон - 4, з 2006 - 2007 р., це контрактний номер, інших в нього нема і не було.

Оцінюючи вказані показання, суд зазначає, що показання свідків з боку ОСОБА_1 - ОСОБА_5 та ОСОБА_6, частково суперечать один одному, а саме: з пояснень свідка ОСОБА_5 випливає, що він, ОСОБА_1 та ОСОБА_6 вирішили зустрітись з ОСОБА_3, коли проїжджали на машини на масиві "Червона гора", тоді як з пояснень свідка ОСОБА_6 вбачається, що коли він сідав до них у машину (на вул. Леніна), то в тих вже був намір їхати на масив "Червона гора" з метою зустрічі з ОСОБА_3 (у травні 2013 р.).

Крім того, показання свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про те, що ОСОБА_1 телефонував ОСОБА_3 (у травні 2013 р.) спростовуються роздруківками дзвінків абонентів НОМЕР_3 (ОСОБА_1) та НОМЕР_4 (ОСОБА_3) за період з 01.05.2013 р. по 31.05.2013 р., з якої вбачається, що у цей період вихідних дзвінків з першого номеру на другий, та, відповідно, з вхідних дзвінків на другий номер з першого, не було (а. с. 72 - 112).

Більше того, з роздруківки дзвінків абонента НОМЕР_4 (ОСОБА_3) випливає, що він, починаючи з ранку 06.05.2013 р., залишив м. Бердичів Житомирської області та повернувся туди лише у вечорі 30.05.2015 р., що також викликає значні сумніви щодо правдивості пояснень свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про те, що вони разом з ОСОБА_1 зустрічались з ОСОБА_3 у травні 2013 р. на масиві "Червона гора" у м. Бердичеві, та прямо спростовує пояснення свідка ОСОБА_5 про те, що така зустріч відбулась в середині травня 2013 р.

При цьому суд вважає за необхідне навести доводи щодо належності цих абонентських номерів ОСОБА_1 та ОСОБА_3, які вже наводились в ухвалі від 03.02.2015 р.: " При цьому суд зазначає, що належність номера оператора мобільного зв'язку "Київстар" НОМЕР_1 ОСОБА_1, та номера НОМЕР_2 - ОСОБА_3, підтверджується змістом позовної заяви, у якій зазначено саме ці номери, та, крім того, ніким з осіб, які беруть участь у справі, не заперечувалась" (а. с. 57 - 58). Також суд зазначає, що належність номеру НОМЕР_5 ОСОБА_3 (з 2006 - 2007 р.) підтверджується його поясненнями під час допиту як свідка.

Додатково суд звертає увагу не те, що після отримання цих роздруківок будь-яких доказів про те, що абонентський номер НОМЕР_3 не належав у травні 2013 р. ОСОБА_1, а абонентський номер НОМЕР_4 - не належав ОСОБА_3, подано не було.

В свою чергу, пояснення ОСОБА_10, допитаного як свідка, про те, що між ним та ОСОБА_1 у травні 2013 р. зустрічі не було, і про те, що він працює у м. Києві, підтверджуються роздруківкою дзвінків абонента НОМЕР_4 (ОСОБА_3), з якої, як вказувалось вище, випливає, що він, починаючи з ранку 06.05.2013 р., залишив м. Бердичів Житомирської області та повернувся туди лише у вечорі 30.05.2015 р., при цьому більшість часу перебував у м. Києві.

Таким чином, суд критично оцінює показання свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, у тому числі про те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у травні 2013 р. відбулась зустріч, під час якої другий визнав своє зобов'язання перед першим за договором позики від 09.03.2008 р., і що між ними було досягнуто згоди щодо зміни строку (терміну) виконання зобов'язань за цим договором.

Тобто ОСОБА_1 та його представником не подано доказів, які б вказували, що термін виконання зобов'язань за договором позики від 09.03.2008 р. змінювався, або що строк позовної давності за цим договором переривався, а відтак суд приходить до висновку, що цей строк сплинув 02.07.2011 р.

З позовом ж про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за договором позики від 09.03.2008 р. (даним позовом) ОСОБА_1 звернувся у травні 2014 р., тобто після спливу позовної давності.

Частинами четвертою та п'ятою статті 267 Цивільного кодексу України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

ОСОБА_1 та його представник не повідомили обставини, з посиланням на докази на їх підтвердження, які б були підставами для визнання поважними причини пропущення позовної давності.

Зважаючи на наведене, суд вважає, що у задоволенні позову ОСОБА_1 необхідно відмовити у зв'язку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено ОСОБА_3.

Керуючись статтями 1 - 4, 7, 8, 10, 11, 15, 18, 57 - 60, 62 - 64, 79, 88, 208, 209, 212 - 215 Цивільного процесуального кодексу України,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Роз'яснити, що:

- рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано;

- у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом;

- апеляційна скарга на рішення може бути подана до Апеляційного суду Житомирської області через Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області протягом десяти днів з дня його проголошення;

- особи, які брали участь у справі, але не були присутні під час його проголошення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя В.В. Корбут