АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
№22-ц/796/6565/2015 Головуючий у 1-й інстанції: Яровенко Н.О.
Доповідач: Українець Л.Д.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - Українець Л.Д.

суддів - Крижанівської Г.В.,

- Шебуєвої В.А.

за участю секретаря - Троц В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Заступника прокурора Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 березня 2015 року в справі за позовом Заступника військового прокурора Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування частини квартири,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року заступник прокурора звернувся в суд із позовом до відповідачів про визнання недійсним договору дарування частини квартири.

У мотивування вимог посилався на те, що в провадженні прокуратури Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері перебуває кримінальне провадження №0000025 за підозрою ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 369 КК України, а також директора Департаменту матеріально-технічного забезпечення Адміністрації ДПС України ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України.

Санкція злочину, передбаченого ч. 4 ст. 369 КК України, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_2, передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від п'яти до десяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, зі спеціальною конфіскацією та з конфіскацією майна.

15.05.2014 року ОСОБА_2 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 369 КК України.

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 29.05.2014 року на майно ОСОБА_2, в тому числі й на 1/4 квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, накладено арешт.

Відповідно до рішень Реєстраційної служби Головного управління юстиції в м. Києві про відмову в задоволенні заяв від 05.06.2014 року відмовлено в накладенні арешту на частину вищевказаного майна в зв'язку з тим, що воно належить іншій особі.

ОСОБА_2, знаходячись за межами України, переховуючись від правосуддя (слідства), бажаючи уникнути покарання та конфіскації майна, діючи всупереч інтересів держави та суспільства, 29.05.2014 року здійснив відчуження на користь своєї доньки ОСОБА_3 1/4 квартири АДРЕСА_1 за договором дарування №1805 від 29.05.2014 року.

Оскільки договір дарування спрямований на уникнення відповідальності у вигляді конфіскації майна, що суперечить інтересам держави і позбавляє можливості стягнути на користь держави відповідне майно, заступник прокурора й просив визнати недійсним договір дарування частини квартири.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 березня 2015 року в задоволенні позову заступника військового прокурора Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування частини квартири відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, заступник прокурора подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Зазначає, що правочин суперечить саме інтересам держави та його маральним засадам, оскільки був направлений на уникнення відповідальності у вигляді конфіскації майна, що передбачена за вчинення кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 369 КК України.

Про обізнаність ОСОБА_2 про інкримінований йому злочин та відповідальність за нього підтверджується наступним:

15.05.2014 року ОСОБА_2 повідомлено про підозру у вчиненні :кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 369 КК України.

16.05.2014 року до Дарницького районного суду м. Києва внесено клопотання про застосування до ОСОБА_2 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, однак ухвалою суду в задоволенні клопотання було відмовлено.

19.05.2014 року судом надано дозвіл на затримання ОСОБА_2 та доставлення його до суду для обрання запобіжного заходу.

19.05.2014 року ОСОБА_2 оголошено в розшук, у якому він перебуває на сьогоднішній час.

18.05.2014 року ОСОБА_2 перетнув державний кордон України та покинув її територію.

29.05.2014 року ОСОБА_2, перебуваючи у Мюнхені, видав довіреність на ім'я ОСОБА_5 на право вчинення від його імені правочинів, спрямованих на відчуження нерухомого майна.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що згідно Витягу з кримінального провадження №0000025 15 травня 2014 року до ЄРДР внесено відомості про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 369 КК України (а.с. 5).

29.05.2014 року між ОСОБА_2, від імені якого діяв ОСОБА_5, та ОСОБА_3 був укладений договір дарування частини квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л. та зареєстрований в реєстрі №1805 (а.с.57-59).

З умов даного договору вбачається, що ОСОБА_2 передає в дар, а ОСОБА_3 безоплатно приймає у власність 1/4 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні договору дарування сторони не порушили вимог ч.1 ст. 203 ЦК України і ст.215 ЦК України.

Такий висновок суду відповідає наданим доказам і нормам матеріального та процесуального права.

Заступник прокурора Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері заявив позов та просив суд ухвалити рішення про визнання недійсним оспорюваного договору дарування частини квартири з підстав, передбачених ч.1 ст. 203 ЦК України, оскільки зміст правочину суперечить інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Проте з такими доводами погодитися не можливо з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Стаття 215 ЦК України встановлює, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 203 ЦК України формулює загальні вимоги до правочинів. Їх невиконання є підставою для визнання правочину недійсним.(ч.1 ст. 215).

Слід звернути увагу на те, що ч.1 ст. 203 ЦК формулює вимоги тільки до змісту правочину. Поширювати це положення на дії сторін та інші обставини, що виходять за межі змісту правочину, підстав немає.

У силу ст.717 ЦК за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Сам по собі зміст цього правочину не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Заявляючи позов про визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ч.1 ст.203 ЦК України позивач поширив це положення на дії сторін, зазначивши мету укладення цього правочину, як ухилення від можливої конфіскації майна, що порушує інтереси держави.

Колегія суддів вважає, що з цих підстав даний правочин не може бути визнаний судом недійсним.

У силу ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Суд першої інстанції, розглянувши справу в межах заявлених вимог, повно та всебічно з'ясував дійсні обставини справи, дав їм належну правову оцінку і обґрунтовано дійшов висновку про відмову в задоволені позову.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки саме ці доводи були предметом судового розгляду і суд дав їм правову оцінку.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Заступника прокурора Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: