Ухвала

іменем україни

18 листопада 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Іваненко Ю.Г.,

Завгородньої І.М., Умнової О.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від

26 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 7 квітня 2015 року,

встановила:

У жовтні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - Банк) звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 4 липня 2006 року між Банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 5 834,40 грн на умовах визначених договором, строкм на 24 місяці.

За умовами генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукта кредитних карт від

15 лютого 2013 року, укладеного між Банком та ОСОБА_3, остання отримала кредит у розмірі 23 904,04 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою 0,01% на рік за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом. Підписана Генеральна угода разом із запропонованими позивачем Умовами та Правилами, Тарифами складають між ним та Банком кредитний договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві.

Невиконання ОСОБА_3 своїх зобов'язань за кредитним договором призвело до утворення заборгованості, яка станом на 15 жовтня 2014 року склала 58 324,44 грн та добровільно сплачена не була.

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 7 квітня 2015 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 15 лютого 2013 року у розмірі 20 393,02 грн, із яких:

20 390,20 грн заборгованість за кредитом та 2,82 грн заборгованість по процентам за користування кредитом. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі Банк просить скасувати ухвалені у справі судові рішення в частині відмови у стягненні комісії у розмірі 815,60 грн, у цій частині ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Банк зазначав, що Умовами та правилами надання продукта кредитних карт по вимогам про стягнення комісії встановлено 5-ти річний строк позовної давності, який позивачем пропущено не було.

У іншій частині судові рішення не оскаржуються, тому не перевіряються судом касаційної інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення комісії, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із пропуску позивачем установленого законом строку позовної давності.

Проте повністю з таким висновком погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом установлено, що 15 лютого 2013 року між Банком та

ОСОБА_3 було укладено генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукта кредитних карт (далі - Генеральна угода).

Відповідно до умов даної Генеральної угоди, вказана угода укладена з метою створення сприятливих умов для виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором від 4 липня 2006 року, за яким сторони домовилися, що заборгованість за договором від 4 липня 2006 року станом на 15 лютого 2013 року становить 27 115,04 грн. Дата остаточного погашення заборгованості за кредитним договором - 31 серпня 2013 року та з метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаною угодою ОСОБА_3 зобов'язаний мати в день підписання генеральної угоди залишок на рахунку в розмірі 3 212 грн.

Пунктом 2.1. Генеральної угоди визначено, що банк надає позичальнику терміновий кредит в розмірі 23 903,04 грн на строк 6 місяців на період з 15 лютого 2013 року по 31 серпня 2013 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі в розмірі 23 903,04 грн в обмін на зобов'язання позичальника з повернення кредиту, сплати процентів в розмірі 0,001 % в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Оплата заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з

1 по 25 число кожного місяця позичальник сплачує банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 3 983,84 грн для погашення заборгованості по кредиту, яка складається із заборгованості по кредиту, процентів, а також інших витрат відповідно до Умов і правил. Дата останнього погашення заборгованості повинна бути не пізніше 31 серпня 2013 року (а.с. 8).

Указана Генеральна угода складається з Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів.

Відмовляючи у стягненні комісії в сумі 815,60 грн суди посилались на пропуск строку позовної давності, про що заявлено відповідачем.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки

(ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 259 ЦК України).

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Вирішуючи спір, суд погоджуючись із доводами відповідача щодо пропуску строку позовної давності в оскаржуваній частині, не встановили наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, яка саме редакція Умов та правил надання банківських послуг діяла на момент підписання Генеральної угоди та з якими погодився відповідач, підписуючи дану Генеральну угоду та дійшли до передчасного висновку про те, що позовна давність спливла.

Викладене свідчить про те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи судом не встановлені, рішення суду в оскаржуваній частині не відповідають вимогам ст. 213, 315 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st338> є підставою для їх скасування, з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від

26 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 7 квітня 2015 року в частині стягнення комісії скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук

Судді:В.С. Висоцька

Ю.Г. Іваненко

І.М. Завгородня

О.В. Умнова