АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/2544/15 Головуючий І інстанції -
Справа: № 645/8603/14-ц Федорова О.В.
Категорія: земельні Доповідач - Костенко Т.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: Костенко Т.М.

суддів: Колтунової А.І., Гальянової І.Г.

за участі секретаря Герасимової К.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09 лютого 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету справу на стороні відповідачів - Харківська міська рада, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а

Позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до відповідачів: ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету справу на стороні відповідачів - Харківська міська рада, в якому просила суд: зобов'язати відповідачів не чинити їй перешкоди у користуванні земельною ділянкою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; зобов'язати відповідачів відновити до первісного стану земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, тобто прибрати всі свої речі та сміття, засипати вигрібну яму та прибрати своє накриття; стягнути солідарно з відповідачів відшкодування моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до рішення Сталінського районного суду м. Харкова від 18 квітня 1946 року ОСОБА_6 у спадок перейшла 1/4 частина домоволодіння, що складається з житлового будинку літ. «А1», сіней літ. «А», сараю літ. «Б», вбиральні літ. «В», паркану № 1,2, 3, присадибної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2. Рішенням Виконкому Московської районної ради м. Харкова від 17 січня 1967 року за № 12/34 «Про розділ домоволодіння № 3 по вул. Красна Поляна», позивачеві було виділено у власність самостійне домоволодіння, а саме: 1/4 частина домоволодіння площею 243 кв.м. та розташованими на ній будівлями, житловий будинок літ. «А1», сіни літ. «А», сарай літ. «Б», вбиральня літ. «В», паркан №1,2,3, із присвоєнням адреси: АДРЕСА_1. Позивач наголосила, що через сімейні обставини вона була вимушена переїхати із м. Харкова, проте постійно навідувалась до власного домоволодіння. Та одного разу, приїхавши до м. Харкова, свого будинку не знайшла. Відповідачі повідомили, що він зруйнувався та будівельне сміття було ними вивезено. Позивач стверджує, що на місті її будинку відповідачі збудували вигрібну яму, зруйнували її хвіртку та поставили свої залізні ворота.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2010 року за ОСОБА_2 визнано право користування земельною ділянкою площею 243 кв.м , яка розташована за адресою: АДРЕСА_2-а, але користуватись земельною ділянкою позивач позбавлена можливості, через те, що відповідачі, яким належить 3/4 частини домоволодіння АДРЕСА_2, зайняли все подвір'я, яке було до його розподілу, тобто об'єднали два домоволодіння № 3 та № 3-а.

З метою доступу до своєї земельної ділянки позивач у 2013 році встановила хвіртку, також на початку червня 2014 року поставила садовий будинок, але відповідачі заварили її хвіртку електрозварюванням, про що було складено відповідні протоколи про адміністративне правопорушення.

Позивач наголосила, що вказаними діями відповідачів їй були спричинені моральні страждання, які вона оцінює у 50000 грн.

Такі обставини на думку позивача свідчать про порушення її прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у вказаний у позові спосіб.

Позивач та її представник ОСОБА_7, який діє на підставі довіреності, у судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили суд задовольнити позов.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з'явилась, 06.02.2015 року подала до суду заяву (вхідний № 3601), в якій просила розглянути справу за її відсутності та зазначила, що вона не є належним відповідачем у даній справі, оскільки вона разом із дочкою ОСОБА_5 проживає у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_2, яке належить на праві власності ОСОБА_5.

Відповідач ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_8, яка діє на підставі довіреності, у судовому засіданні заперечували проти позову, посилаючись на те, що позивачем не надано доказів (документів), з яких можна визначити, стосовно якої саме земельної ділянки пред'явлено позов, які її межі, площа та конфігурація, оскільки згідно норм діючого законодавства умовою правомірності користування земельною ділянкою є відведення в натурі та встановлення меж на місцевості з подальшим виготовленням технічної документації. Також зазначили, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження існування встановлених меж між домоволодіннями. Також, вважають недоведеним той факт, що спірна частина земельної ділянки входить до складу земельної ділянки площею 243 кв.м., право користування якою рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 26.02.2010 року визнано за позивачем. Також відповідач та її представник вважають безпідставними посилання позивача про порушення права користування спірною земельною ділянкою з боку відповідачів, шляхом заварювання останніми вхідної хвіртки, з огляду на те, що такі дії другого відповідача були реакцією на бездіяльність правоохоронних органів, до яких остання неодноразово зверталась з вимогою захистити свою власність від позивача та інших осіб, які вільно пересувались в межах належного їй домоволодіння, пиячили, смітили та псували майно останньої. Крім того, відповідач та її представник вважають безпідставною вимогу позивача про зобов'язання відповідачів відновити до первісного стану земельну ділянку шляхом прибирання своїх речей та сміття, засипати вигрібну яму та прибрати накриття,оскільки вона не підтверджена жодними доказами, які могли б свідчити про те, що теперішній стан земельної ділянки є результатом дій саме відповідачів. Також відповідач вважає вимогу позивача про стягнення моральної шкоди безпідставною та недоведеною, оскільки позивачем не подано доказів на підтвердження заподіяння моральної шкоди саме протиправними діями відповідачів.

Третя особа правом на участь представника у судовому засіданні не скористалась, причину неявки не повідомила. Про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про що свідчить відмітка про направлення судової повістки, ухвали суду, копії позовної заяви з додатками за адресою Харківської міської ради, та поштове повідомлення про вручення відповідного поштового відправлення.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09 лютого 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

На зазначене рішення суду ОСОБА_2 було подано апеляційну скаргу, в якій вона просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог повністю, районний суд виходив з недоведеності позивачкою свого позову.

Проте з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитися не можна.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Як свідчать матеріали справи, рішенням Сталінського районного суду м. Харкова від 18 квітня 1946 року за ОСОБА_6 визнано право власності на ? частину домоволодіння, що складається з реальної долі за адресою: АДРЕСА_2

Рішенням № 12/34 від 17 січня 1967 року виконкому Московського районної ради депутатів трудящих зазначена частка домоволодіння відокремлена з присвоєнням їй юридичної адреси: АДРЕСА_1.

Судом встановлено, що право власності на свою частку в домоволодіння ОСОБА_2 не зареєструвала у встановленому законом порядку, однак рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2010 року за ОСОБА_2 визнано право користування земельною ділянкою площею 243 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6-8).

Таким чином, на день звернення позивачки з позовом щодо усунення перешкод у користуванні нею земельною ділянкою, таке право за нею встановлено відповідно до судового рішення.

Як вбачається із матеріалів справи, в зв'язку із тривалою відсутністю ОСОБА_2 за зазначеною адресою, відповідачами у справі побудований один спільний паркан, який огороджує земельні ділянки № 3 та № 3-а по АДРЕСА_1.

З метою доступу до своєї земельної ділянки позивач у 2013 році встановила хвіртку, також на початку червня 2014 року поставила садовий будинок, але відповідачі заварили її хвіртку електрозварюванням, про що було складено відповідні протоколи про адміністративне правопорушення.

Такого факту в судовому засіданні не заперечувала відповідачка ОСОБА_4, пояснивши, що це була вимушена міра, оскільки у хвіртку, побудовану позивачкою, заходили стороні особи, які смітили на ділянці, руйнували речі, тощо.

Разом із тим, в зв'язку саме з такими обставинами на теперішній час ОСОБА_2 позбавлена можливості користуватися своєю земельною ділянкою площею 234 кв.м, розташованою за адресою: АДРЕСА_1

Згідно положень ч. 1 ст. З ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За правилами ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є припинення дії, яка порушує право.

Судова колегія вважає, що районний суд, встановивши вищезазначені факти, дійшов помилкового висновку про те, що позивачкою не доведено порушення її особистого права на користування земельною ділянкою.

Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

ОСОБА_2 не може користуватися своєю земельною ділянкою, оскільки позбавлена доступу до неї через те, що ділянки № 3 та 3-а по АДРЕСА_1 мають спільний парка та єдиний вхід, які побудовані сім'єю відповідачів, проти чого не заперечували в судовому засіданні ОСОБА_4 та її представник.

Таким чином, колегія суддів вважає, що факт порушення права ОСОБА_2 користування земельною ділянкою АДРЕСА_1 є доведеним, а тому підлягає захисту шляхом зобов'язання відповідачів не чинити перешкод у користуванні.

Що ж стосується вимог позивачки щодо відновлення первісного стану земельної ділянки та відшкодування моральної шкоди, то судова колегія вважає рішення районного суду в цій частині обґрунтованим оскільки доказам по справі в цій частині дана об'єктивна оцінка і зроблений вірний висновок.

Встановити, яким саме був первісний стан домоволодіння та у який спосіб він підлягає відновленню, суд був позбавлений можливості через відсутність доказів в цій частині позовних вимог, а відтак, колегія суддів погоджується із висновками районного суду в цій частині, які відповідають обставинам справи, а також узгоджуються з нормами матеріального права .

За вказаних обставин, відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе задовольнити частково апеляційну скаргу, змінивши рішення суду першої інстанції, скасувавши його в частині відмови ОСОБА_9 в усуненні перешкод у користуванні земельною ділянкою, з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог із зазначених вище підстав.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09 лютого 2015 року змінити, скасувавши його в частині відмови ОСОБА_2 в усуненні перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Позовні вимоги в цій частині задовольнити.

Усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_2 земельною ділянкою АДРЕСА_1 шляхом зобов'язання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні земельною ділянкою АДРЕСА_1.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді -