АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
Доповідач - Українець Л.Д.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого - Українець Л.Д.

суддів - Шебуєвої В.А.,

- Крижанівської Г.В.,

за участю секретаря - Троц В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 14 серпня 2015 року в справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про збільшення частки у спільній частковій власності та відшкодування витрат,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернулася в суд з заявою про забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про збільшення частки у спільній частковій власності та відшкодування витрат.

У мотивування вимог посилалася на те, що вона заявила позов до ОСОБА_3 про збільшення частки у спільній частковій власності, відшкодування витрат на утримання квартири, відшкодування завданої майнової шкоди у вигляді реального збитку, відшкодування моральної шкоди, обмеження права відповідача на користування його 1/2 частиною спірної квартири, встановлення факту неможливості сумісного проживання в одній квартирі.

На даний момент квартира АДРЕСА_1 належить згідно рішення Апеляційного суду м. Києва від 15.10.2009 року їй та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності по 1/2 частині квартири відповідно.

Вона має підстави побоюватися, що відповідач може розпорядитися своєю частиною квартири та відчужити її на користь невідомих осіб, що зробить неможливим виконання рішення суду.

З урахуванням наведеного, просила суд накласти арешт на 1/2 частину квартири, що належить ОСОБА_3 на праві власності, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 14 серпня 2015 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою задовольнити заяву про забезпечення позову.

Зазначає, що між нею та відповідачем дійсно існує майновий спір щодо квартири АДРЕСА_1.

Вказує, що рішення Апеляційного суду м. Києва від 15.10.2009 року не зареєстроване у БТІ, свідоцтво про право власності на спірну квартиру від 11.09.2002 року не анульоване, а тому відповідач може на законних підставах продати квартиру, надати її як заставу тощо.

Це підтверджується довіреностями, оформленими на третіх осіб, якими їм надавалося право користуватися та розпоряджатися належним відповідачу майном, включаючи спірну квартиру.

Звертає увагу й на те, що у вересні 2015 року в ОСОБА_3 закінчується адміністративний нагляд, а тому існує загроза, що по закінченню терміну відповідач реалізує квартиру і виїде за межі України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача та її представника, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову, суд першої інстанції підставно виходив з того, що відсутні підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, а також що відповідач може відчужити спірне майно.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 152 ЦПК позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

У п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як вбачається з матеріалів контрольного провадження, ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом про збільшення частки у спільній частковій власності, відшкодування витрат на утримання квартири, відшкодування завданої майнової шкоди у вигляді реального збитку, відшкодування моральної шкоди, обмеження права відповідача на користування його 1/2 частиною спірної квартири, встановлення факту неможливості їх сумісного проживання в одній квартирі.

Звертаючись в суд з заявою про забезпечення позову, ОСОБА_2 зазначала, що вона має підстави побоюватися, що відповідач може розпорядитися своєю частиною квартири та відчужити її на користь невідомих осіб, що зробить неможливим виконання рішення суду.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що ОСОБА_3 може на законних підставах продати квартиру, надати її як заставу, що підтверджується довіреностями, оформленими на третіх осіб, якими їм надавалося право користуватися та розпоряджатися належним відповідачу майном, включаючи спірну квартиру.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, ОСОБА_2 не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 вчиняє дії щодо відчуження спірної квартири, а посилання позивача на довіреності не заслуговують на увагу, оскільки строк дії довіреностей закінчився у 2007 році та 2009 році.

Крім того, ОСОБА_2 порушила питання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на 1/2 частину квартири, а не забороною вчиняти певні дії.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо можливості забезпечення позову, оскільки ОСОБА_2. не надано доказів того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і на суть постановленої ухвали не впливають.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Оскільки ухвалу постановлено з дотриманням норм процесуального права, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав до її скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 312, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 14 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді