Справа № 465/3461/14 Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин М.О.
Провадження № 22-ц/783/4969/15 Доповідач в 2-й інстанції: Береза В. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді - Берези В.І., суддів: Бойко С.М., Штефаніци Ю.Г., при секретарі: Глинському О.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м.Львова від 10 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні,-

в с т а н о в и л а:

оскаржуваним рішенням позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з державного підприємства "Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут" в користь ОСОБА_2 середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 16.08.2012 року по 29.04.2014 року в сумі 19768,09 грн. з врахуванням обов'язкового податку. В решті позову відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_2 Апелянт вважає, що стягненню підлягає більша сума коштів, посилається на те, що суд помилково зробив висновок про те, що на нього поширювався режим скороченого робочого часу, а тому кількість робочих днів, які впливають на розрахунок виплати середнього заробітку за затримку розрахунку, є не 205 , а 429 дн. Просить рішення змінити в частині стягнення з відповідача у його користь середнього заробітку в сумі 19768,09 грн. та стягнути з Державного підприємства «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» ДП «Укроборонпром» середній заробіток за період з 16.08.2012 року по 29.04.2014 року в сумі 46400,64 грн. У серпні 2012 року йому нараховано зарплату більшу ніж за один день та він не працював за скороченим робочим графіком.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони, перевіривши матеріали справи, межі та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність апеляційної скарги.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 працював на ДП «Львівський НДРІ» з 14 листопада 1985 року та був звільнений наказом від 15 серпня 2012 року № 183-к на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників. Повний розрахунок з ним проведено лише 30 квітня 2014 року.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що у зв'язку з невиплатою ОСОБА_2 при звільненні всіх сум , що належали йому на день звільнення з вини відповідача, останній повинен сплатити позивачу середній заробіток за 205 днів затримки розрахунку за період з 16 серпня 2012 року до 29 квітня 2014 року в розмірі 19 768 грн. 09 коп. з урахуванням обов'язкового податку.

З рішенням суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

Так, згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Абзацами 2, 3 п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядку) передбачено, що у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяцізгідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Як видно з матеріалів справи, з табелю обліку робочого часу ОСОБА_2, наказом від 20 квітня 2012 року № 127 «Про тимчасовий режим роботи» та довідкою підприємства від 31 січня 2014 року № 16 позивач відпрацював у червні 2012 року19 робочих днів, а в липні 2012 року 1 робочий день, всього 20 днів, тому відповідно до наведеного вище Порядку середньомісячне число робочих днів складає 10 робочих днів.

З позивачем не проводили розрахунок за період із 16 серпня 2012 року до 29 квітня 2014 року, відтак, минуло 205 робочих днів.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23 січня 2012 року № 6-87цс11, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, про що зазначив і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 27 травня 2015 року /а.с.132/ за наслідками розгляду касаційної скарги ДП «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» на рішення апеляційного суду Львівської області від 16.02.2015 року у цій справі.

Доводи апелянта про те, що він не працював за скороченим графіком, а тому слід розраховувати більшу кількість робочих днів, на увагу не заслуговують, оскільки позивач був звільнений 15 серпня 2012 року, а наказ від 20 квітня 2012 року № 127 «Про тимчасовий режим роботи», а саме про роботу один день умісяць, вступив в дію з 1 липня 2012 року, у зв'язку з чим у липні 2012 року ОСОБА_2 працював згідно з графіком роботи підприємства. Тому згідно наведеного розрахунку кількість робочих днів розрахункового періоду становить 205 р.дн. Окрім того, з довідки № 16 від 31.01.2014 року видно, що за липень 2012 року позивачу нараховано заробітну плату за один день в сумі 103,69 грн., що підтверджує його фактичну роботу в цей період - один день. Окрім того, матеріалами справи підтверджено про те, що позивачу у липні 2012 року нараховані відпускні кошти в розмірі 2163,69 грн. /а.с.103 -розрахунковий лист/ , що спростовує доводи апелянта про те, що ці кошти нараховані за відпрацьований час без врахування скороченого графіку роботи.

Враховуючи наведене, судом першої інстанції вірно визначено середньоденну заробітну плату позивача, враховано обмеження у часі режиму роботи на підприємстві з вірним визначенням розрахункового періоду, кількості робочих днів та відповідно розміру середнього заробітку.

Інших, належних доказів, які б спростовували визначену кількість робочих днів позивача за розрахунковий період, матеріали справи не містять, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, відтак, рішення суду відповідає зібраним по справі доказам, тому підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Керуючись ч.1 ст.307, ч.1 ст.308, ст.ст. 314, 319 ЦПК України, колегія суддів ,-

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Франківського районного суду м.Львова від 10 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в двадцятиденний строк з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий Береза В.І.

Судді: Бойко С.М.

Штефаніца Ю.Г.