УХВАЛА

іменем україни

18 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» на рішення апеляційного суду м. Києва від 4 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра») у період з 14 березня 2014 року по 6 січня 2015 року в добровільному порядку не виконувало судові рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 квітня 2012 року та від 13 березня 2013 року з внесеними у нього змінами рішенням апеляційного суду м. Києва від 2 липня 2013 року, якими з відповідача на її користь були стягнуті кошти з оплати праці за роботу у вихідні дні й належну їй при звільненні вихідну допомогу.

З урахуванням зазначеного та уточнених вимог, позивачка просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за період з 14 березня 2014 року по 6 січня 2015 року у розмірі 34 417 грн та суму інфляції за період з березня 2009 року по грудень 2014 року у розмірі 889 грн 99 коп.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 9 квітня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 4 червня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «КБ «Надра» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 13 березня 2009 року по 7 листопада 2014 року у розмірі 27 126 грн та суму інфляції за цей же період у розмірі 720 грн 99 коп., а усього стягнуто 27 846 грн 99 коп. з утриманням з цієї суми податків та інших обов'язкових платежів. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «КБ «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суму та залишити в силі рішення суду першої інстанції в цій частині.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із відсутності вини відповідача у несвоєчасному виконанні рішення суду про стягнення заробітної плати, оскільки відповідач скористався своїм правом на касаційне оскарження рішення суду, у зв'язку з чим виконання рішення було зупинено до закінчення касаційного провадження у справі.

Скасовуючи рішення районного суду та задовольняючи частково позовні вимоги, апеляційний суд виходив із того, що роботодавець затримав розрахунок при звільненні і середній заробіток підлягає стягненню з 13 вересня 2009 року по день отримання державним виконавцем грошових коштів на виконання рішення суду, 7 листопада 2014 року, так як у подальшому вини роботодавця немає.

Такі висновки апеляційного суду є правильними, відповідають фактичним обставинам справи та нормам матеріального права, які судом вірно застосовані.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судами та підтверджено матеріалами справи, рішеннями Шевченківського районного суду м. Києва від 10 квітня 2012 року та від 13 березня 2013 року з внесеними у нього змінами рішенням апеляційного суду м. Києва від 2 липня 2013 року з ПАТ «КБ «Надра» на користь ОСОБА_3 були стягнуті кошти з оплати праці за роботу у вихідні дні й належну останній при звільненні вихідну допомогу.

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві від 10 липня 2014 року було відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа від 4 липня 2014 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 липня 2014 року було зупинено виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 березня 2013 року та ухвали апеляційного суду м. Києва від 16 червня 2014 року до закінчення касаційного провадження у справі. Провадження у справі закінчено ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 жовтня 2014 року, якою відхилено касаційну скаргу ПАТ «КБ «Надра» й залишено рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 березня 2013 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 16 червня 2014 року без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Зазначена пправова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року № 6 - 144 цс 13, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'зку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, визначеному чинним законодавством.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Пунктом 2 Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 2012 року № 1497 (з подальшими змінами і доповненнями) (далі - Положення) визначено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробтіної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги на цей період зріс більш як на один відсоток.

Відповідно до п. 3 Положення сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін. Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між чатскою від ділення інексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробтіна плата, та коефієнтом 1.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про оплату праці» компенсація за роботу у неробочі дні є додатковою заробітною платою як робота понад установлені норми. Компенсацію за роботу у неробочі дні віднесено до складу фонду додаткової оплати праці п. 2.2.4 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України № 5 від 13 січня 2005 року.

Апеляційний суд, врахувавши зазначені положення Закону та визначивши розмір середнього заробітку, що підлягає сплаті позивачу з урахуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, та який не був спростований відповідачем, дійшов до вірного висновку про стягнення з відповідача середнього заробітку з моменту порушення права позивача та по день фактичного розрахунку роботодавцем.

При цьому суд правильно виходив із того, що вина роботодавця полягає у невиплаті позивачу всіх сум, що належали йому при звільненні від підприємства, у день його звільнення, як того вимагає ч. 1 ст. 116 КЗпП України.

Під час розгляду справи апеляційним судом не були порушені норми матеріального й процесуального права, а наведені в скарзі доводи є необґрунтованими та правильність висновків апеляційного суду не спростовують, тому колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не знаходить підстав для задоволення касаційної скарги.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 4 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик