У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,
суддів: Мартинюка В.І.,Олійник А.С.,
Мостової Г.І., Наумчука М.І.,-
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення матеріальної допомоги при звільненні у зв'язку з виходом на пенсію, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 червня 2014 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду м. Києва від 04 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (далі - ДП «Украерорух») про стягнення матеріальної допомоги при звільненні у зв'язку з виходом на пенсію в розмірі 146 400 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом ДП «Украерорух» № 527/о від 04 жовтня 2013 року позивача було звільнено з роботи за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію на підставі ст. 38 КЗпП України. Умовами колективного договору (п. 6.25.4) передбачена виплата матеріальної допомоги при звільненні працівників пенсійного віку за власним бажанням, у яких при прийомі на роботу в підприємство була оформлена пенсія, зокрема, при стажі беперервної роботи на підприємстві повних 10 років - 6 посадових окладів; - за кожний повний рік роботи понад 10 років - по 2 посадових окладів за кожний рік, але не більше 20 посадових окладів. Проте адміністрацією підприємства позивачу у такій виплаті було відмовлено, з посиланням на відсутність у останнього необхідного стажу безперервної роботи на підприємстві як цивільного працівника, оскільки основним місцем його працевлаштування були Збройні Сили України.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів Апеляційного суду м. Києва від 04 листопада 2014 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить судові рішення першої та апеляційної інстанцій скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судами встановлено, що відповідно до наказу ДП «Украерорух» №21/о від 02 лютого 2000 року «З особового складу» на виконання постанови Кабінету Міністрів України № 1281 від 19 липня 1999 року «Про створення об'єднаної цивільно-військової системи організації повітряного руху України» та згідно наказу Міністра оборони України № 704 від 08 грудня 1999 року про відрядження військовослужбовців Збройник Сил України до ДП «Украерорух», позивача, як військовослужбовця було відряджено до ДП «Украерорух», призначено з 01 лютого 2000 року на посаду згідно із штатним розкладом від 15 листопада 1999 року №3.8.1 та зараховано до списків особового складу апарату Украероруху з 01 лютого 2000 року. Витрати на грошове забезпечення військовослужбовців, відряджених до ДП «Украерорух» віднесено за рахунок собівартості виробництва (послуг) (а.с. 5).

Наказом Міністра оборони України №827 від 18 серпня 2010 року відповідно до п. «б» ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» підполковника ОСОБА_6, провідного інженера відділу організації експлуатації засобів зв'язку, навігації та спостереження Державного підприємства обслуговування повітряного руху України звільнено у запас за станом здоров'я (а.с. 7 зворот).

20 вересня 2010 року за наказом ДП «Украерорух» № 522/о позивача на підставі наказу №827 від 18 серпня 2010 року було звільнено з займаної посади (а.с. 7).

Як вбачається з копії трудової книжки позивача (а.с. 8) 21 вересня 2010 року позивач був прийнятий на посаду провідного інженера електрозв'язку відділу організації експлуатації засобів зв'язку, навігації та спостереження на підставі наказу № 532/о від 23 вересня 2010 року.

29 серпня 2013 року позивач звернувся до генерального директора ДП «Украерорух» із заявою про звільнення його з займаної посади за власним бажанням з 10 жовтня 2013 року в зв'язку з виходом на пенсію та наданням йому матеріальної допомоги згідно з п. 6.25.4 Колективного договору (а.с. 21).

10 жовтня 2013 року позивача було звільнено з роботи за власним бажанням в зв'язку з виходом на пенсію, ст. 38 КЗпП України, на підставі наказу № 527/о від 04 жовтня 2013 року (а.с. 22).

Відповідно до листа ДП «Украерорух» №1-24-52 від 02 грудня 2013 року «Про надання роз'яснень», надісланого на адресу позивача, останньому було відмовлено у виплаті матеріальної допомоги при звільненні, передбаченої положеннями п. 6.25.4 Колективного договору, з посиланням на те, що на нього як на військовослужбовця прикомандированого до підприємства розповсюджувались положення п. 3.3 договору, а норми Колективного договору, в тому числі і п. 6.25 договору «Соціальний захист» почали поширюватись на нього з 23 вересня 2010 року. (а.с. 24).

Статтею 10 Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов'язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Згідно зі ст. 18 КЗпП України, положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов'язковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників підприємства, установи, організації.

Відповідно до ст. 13 КЗпП України, зміст колективного договору визначається сторонами в межах їх компетенції.

Аналогічні положення передбачені ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди».

Між адміністрацією та профспілками Державного підприємства обслуговування повітряного руху України підписано колективний договір.

Відповідно до п. 3.3 Колективного договору на військовослужбовців, які відряджені до Украероруху, поширюється не весь договір, а лише пункти 6.6, 6.19, 6.26, 6.29, 6.31 і пункт 4.1.1. частини 2 додатку 17 (а.с. 25 зворот).

Пунктом 6.25.4 Колективного договору передбачено, що при звільненні працівників пенсійного віку за власним бажанням, у яких при прийомі на роботу в підприємство була оформлена пенсія, адміністрація гарантує надання матеріальної допомоги у розмірі: при стажі безперервної роботи на підприємстві повних 10 років - 6 посадових окладів; - за кожний повний рік роботи понад 10 років - по 2 посадових окладів за кожний рік, але не більше 20 посадових окладів (а.с. 28).

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій вірно та обґрунтовано виходили з того, що позивач не відноситься до категорії працівників на яких поширюються положення п. 6.25.4 Колективного договору, оскільки будучи військовослужбовцем під час проходження служби і працюючи на підприємстві відповідача з 01 лютого 2000 року до 20 вересня 2010 року, на нього розповсюджувались положення п. 3.3 цього договору, які містять застереження щодо військовослужбовців, які відряджені до ДП «Украероруху». Із моменту, коли на позивача поширювались положення п. 6.25.4 Колективного договору, а саме з 21 вересня 2010 року він не мав безперервної роботи на підприємстві повних 10 років.

Доводи касаційної скарги про невідповідність висновків судів першої та апеляційної інстанцій обставинам справи, неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права не ґрунтуються на матеріалах справи, що відповідно до ст. 337 ЦПК України є підставою для відхилення касаційної скарги.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 червня 2014 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду м. Києва від 04 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: В.І. Мартинюк
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук
А.С. Олійник