ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 6/753/1013/15
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" грудня 2015 р. Дарницький районний суд міста Києва у складі головуючого судді Вовка Є.І., при секретарі Біді В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в приміщенні суду заяву ОСОБА_2 про поновлення пропущеного строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26.04.2012 року задоволено позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про поновлення пропущеного строку для пред'явлення виконавчого документа (виконавчого листа від 14.11.2014 року) до виконання, посилаючись на наявність поважних причин пропуску строку пред»явлення його до виконання.

Згідно з ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 06.04.2015 року було вирішено у задоволенні вказаної заяви відмовити (вказана ухвала була скасована згідно з ухвалою апеляційного суду м. Києва від 20 жовтня 2015 року.

Згідно з даними щодо автоматичного розподілу, вказана справа була розподілена на суддю Вовка Є.І. 07.12.2015 року.

Учасники процесу у судове засідання не з'явились, про місце, день та час судового засідання (11 год. 55 хв.) повідомлялись належним чином.

При цьому, ОСОБА_2 отримала вказане повідомлення, оскільки до часу судового розгляду даної справи подала до суду заяву, в якій вказувала, що хворіє, проте всупереч вимогам ст.60 ЦПК України не надала доказів на підтвердження цього твердження.

Так, відповідно до положень ст.60 ЦПК України: кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене, суд вважає, що заявником не доведено наявність поважної причини її неявки у судове засідання по розгляду даної справи, а отже не підлягає і задоволенню її клопотання щодо відкладення судового розгляду справи, враховуючи вищевикладене, а також наступне.

Ст.371 ЦПК України передбачено, що: стягувачам, які пропустили строк для пред'явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено; заява про поновлення пропущеного строку подається до суду, який видав виконавчий лист, або до суду за місцем виконання і розглядається в судовому засіданні з повідомленням сторін, які беруть участь у справі, їхня неявка не є перешкодою для вирішення питання про поновлення пропущеного строку, суд розглядає таку заяву в десятиденний строк, і вказана норма є імперативною.

При цьому, відповідно до положень ст.1 ЦПК України - завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Крім того, судом враховано, що в силу вимог п.1 ст.6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Обов»язок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні державні судові органи.

Судом також враховано, що Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючі п.1 ст.6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Згідно з ч.2 ст.368 ЦПК України за кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили, за заявою осіб, на користь яких воно ухвалено, видається один виконавчий лист. Якщо на підставі ухваленого рішення належить передати майно, що перебуває в кількох місцях, або якщо рішення ухвалено на користь кількох позивачів чи проти кількох відповідачів, суд має право за заявою стягувачів видати кілька виконавчих листів, точно зазначивши, яку частину рішення треба виконати за кожним виконавчим листом.

Як вбачається з матеріалів справи рішення Дарницького районного суду м.Києва від 26.04.2012 року не оскаржувалось, розгляд справи здійснювався за участю представника позивача ОСОБА_4, який отримав вступну та резолютивну частину цього рішення ще 26.04.2012 року (а.с.37-а), проте ОСОБА_2 лише 14.11.2014 року отримала вказаний виконавчий лист, в якому зазначено, що вказане рішення набрало чинності 07.05.2012 року, а також зазначено строк пред»явлення цього виконавчого листа до виконання - 07.05.2013р. (а.с.46).

З поданої ОСОБА_2 заяви вбачається, що остання сподівалась на добровільне виконання рішення суду відповідачем, однак ОСОБА_3 добровільно рішення не виконала і тому лише у листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернулась до канцелярії Дарницького районного суду за отриманням виконавчого листа.

Відповідно до ст.22 Закону України «Про виконавче провадження»: виконавчі документи можуть бути пред'явлені до виконання в

такі строки - посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у

справах про адміністративні правопорушення та постанови органів

(посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців, а інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом; строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для виконання судових рішень - з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення.

У той же час матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що позивач з поважних причин не мала можливості отримати виконавчий лист в результаті чого з поважних причин пропустила строк для пред'явлення виконавчого документа до виконання.

Надані заявником ОСОБА_2 суду копії письмових медичних документів про її хронічні хвороби, тимчасову госпіталізацію протягом не більше 10 робочих днів, звернення до невідкладної медичної допомоги не свідчать про наявність поважних причин пропуску строку протягом понад ніж два з половиною роки, крім того, ОСОБА_2 посилається у заяві ще і на те на те, що добровільно чекала на виконання ОСОБА_3 рішення суду і саме тому не зверталась за примусовим виконанням до органів виконавчої служби, а не тому, що не могла цього зробити з поважних причин.

З огляду на викладене, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні вимог зазначеної заяви ОСОБА_2

Керуючись ст. 371 ЦПК України,

У Х В А Л И В :

У задоволенні вимог заяви ОСОБА_2 про поновлення пропущеного строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 5-денний строк з дня отримання копії ухвали.

СУДДЯ