23 вересня 2015 року
Справа № 203/5363/15-ц
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження у справі

18 вересня 2015 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська

Суддя Кіровського районного суду м. Дніпропетровська Маймур Ф.Ф., ознайомившись із матеріалами позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 районної адміністрації Маріупольської міської ради, ОСОБА_3 районної в м. Дніпропетровську ради про визнання незаконними дій, бездіяльності та рішення,

ВСТАНОВИВ:

16 вересня 2015 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська надійшла вищезазначена позовна заява, ознайомившись із матеріалами якої та приймаючи до уваги норми чинного законодавства, які регулюють порядок предявлення цивільного позову і відкриття провадження по даній категорії справ, вважаю за необхідне на підставі ст.122 ч.2 п.1 ЦПК України відмовити у відкритті провадження у справі, оскільки подана до суду позовна заява не підлягає розгляду в судах в порядку цивільного судочинства. Даний висновок та прийняте відповідно до нього рішення про відмову у відкритті провадження у справі ґрунтується на наступному.

Так, за приписами ст.ст.55, 124 Конституції України права, свободи людини і громадянина захищаються судом. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судочинство здійснюється Конституційним Судом України та судами загальної юрисдикції.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі за поданим до суду позовом, слід виходити з того, що відповідно до ст.ст.15, 16 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за нормами КАС України (ст.17), ГПК України (ст.ст.1, 12), КПК України або КУпАП віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення.

З метою реалізації конституційних прав кожного на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, захисту виборчих прав, права на доступ до публічної служби тощо в Україні в системі судів загальної юрисдикції утворено адміністративні суди. Питання юрисдикції адміністративних судів визначається в першу чергу положеннями КАС України.

Так, за змістом ст.4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення. Вирішуючи питання про віднесення спору до публічно-правового, слід враховувати загальнотеоретичні та законодавчі критерії. Зокрема, за змістом ст.3 ч.1 п.1 КАС України у публічно-правовому спорі, як правило, хоча б однією стороною є субєкт владних повноважень орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Стосовно поданого до суду позову ОСОБА_1, то обидва відповідачі по справі є органами місцевого самоврядування різних адміністративно-територіальних одиниць, що за ознакою субєктного складу сторін спору характерно саме для публічно-правового спору, який вирішується в порядку адміністративного судочинства.

Разом з цим, слід також враховувати, що відповідно до ст.ст.3, 17 КАС України спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб'єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій. Для цілей і завдань адміністративного судочинства владну управлінську функцію необхідно розуміти як діяльність усіх суб'єктів владних повноважень з виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань.

Як вбачається зі змісту положень ст.ст.56, 61, 63 ЦК України, ст.ст.3-7, 11, 12 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», Розділу V Закон України «Про охорону дитинства» держава взяла на себе обовязок із захисту дітей, позбавлених батьківського піклування, зокрема шляхом встановлення та гарантування реалізації заходів соціального захисту таких дітей. Одним із різновидів цих заходів є влаштування дитини, позбавленої батьківського піклування, в сім'ї громадян України під опіку або піклування тощо. Цю свою функцію та обовязок держава реалізує через низку органів опіки та піклування, якими є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад (органи місцевого самоврядування). Орган опіки та піклування встановлює опіку над малолітньою особою та піклування над неповнолітньою особою, а також призначає відповідно опікуна чи піклувальника, крім випадків, встановлених частинами першою та другою ст.60 цього Кодексу (встановлення опіки/піклування, призначення опікуна/піклувальника судом).

Відтак, з викладеного слідує, що орган місцевого самоврядування (його структурний підрозділ) при реалізації законодавчо покладеної на нього державою функції із захисту дітей, позбавлених батьківського піклування, зокрема шляхом встановлення опіки/піклування та призначення опікуна/піклувальника, здійснює владні управлінські функції, а відтак у цих правовідносинах виступає як субєкт владних повноважень, приймаючи відповідні акті індивідуальної дії з питань опіки щодо конкретної дитини та її опікуна/піклувальника.

Предметом же спору за поданим ОСОБА_1 до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська позовом є: законність дій відповідача ОСОБА_2 районної адміністрації Маріупольської міської ради (його структурного підрозділу служби у справах дітей) щодо складання висновку про доцільність встановлення опіки ОСОБА_4 над малолітнім ОСОБА_5 (дитиною, позбавленою батьківського піклування); законність рішення відповідача ОСОБА_2 районної адміністрації Маріупольської міської ради від 26.11.2014 року №230 щодо призначення ОСОБА_4 опікуном ОСОБА_5; незаконність бездіяльності відповідача ОСОБА_3 районної в м. Дніпропетровську ради (його структурного підрозділу служби у справах дітей виконавчого комітету) щодо невжиття заходів по встановленню опіки над ОСОБА_5 При цьому, свої позовні вимоги позивач обґрунтовує порушенням відповідачем ОСОБА_2 районною адміністрацією Маріупольської міської ради вимог законодавчих та підзаконних нормативних актів, які визначають підстави та порядок прийняття даним відповідачем оскаржуваного позивачем рішення від 26.11.2014 року №230 (за змістом є актом індивідуальної дії субєкта владних повноважень), вчинення дій щодо встановлення опіки та призначення опікуном, а також не вчиненням відповідачем ОСОБА_3 районною в м. Дніпропетровську радою дій, передбачених законодавством, спрямованих на встановлення опіки на малолітнім ОСОБА_5 Тобто позивачем його позовні вимоги фактично мотивуються неналежним виконанням відповідачем ОСОБА_2 районною адміністрацією Маріупольської міської ради та невиконанням відповідачем ОСОБА_3 районною в м. Дніпропетровську радою передбачених законодавством їх безпосередніх владних управлінських функцій як субєктами владних повноважень.

Згідно положень ст.17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із субєктами владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Таким чином, підсумовуючи вищевикладене та приймаючи до уваги субєктний склад відповідачів за позовом ОСОБА_1, які є органами місцевого самоврядування і на які законодавством як на органи опіки та піклування покладено реалізацію функції держави щодо захисту дітей, позбавлених батьківського піклування, в тому числі шляхом вирішення питання про встановлення над цими дітьми опіки та призначення їм опікунів, в звязку із чим такі відповідачі при виконанні означеної функції органів опіки та піклування виступають як субєкти владних повноважень, реалізуючи покладену на них законом владну управлінську функцію, а також враховуючи, що предметом спору за поданим ОСОБА_1 позовом є саме діяльність/бездіяльність та рішення (акт індивідуальної дії) таких органів при реалізації ними функцій органів опіки та піклування, беззаперечним є висновок, що поданий ОСОБА_1 позовом за змістом ст.ст.3, 4, 17 КАС України в контексті положень ст.ст.56, 61, 63 ЦК України, ст.ст.3-7, 11, 12 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», Розділу V Закон України «Про охорону дитинства» є адміністративним позовом, оскільки спрямований на вирішення наявного між сторонами публічно-правового спору, який відповідно підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Оскільки ж даний позов ОСОБА_1 подано до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська для розгляду в порядку цивільного судочинства, приходжу до висновку про необхідність відмови у відкритті провадження у справі за даним позовом на підставі ст.122 ч.2 п.1 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.15, 122, 208-210 ЦПК України

УХВАЛИВ:

У відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 районної адміністрації Маріупольської міської ради, ОСОБА_3 районної в м. Дніпропетровську ради про визнання незаконними дій, бездіяльності та рішення відмовити.

Розяснити позивачу, що відмова у відкритті провадження у справі перешкоджає повторному зверненню до суду з таким самим позовом.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська до Апеляційного суду Дніпропетровської області апеляційної скарги протягом 5 днів з дня отримання копії оскаржуваної ухвали.

Суддя Ф.Ф. Маймур