У х в а л а

іменем україни

4 березня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів: Дем'яносова М.В.,Парінової І.К.,
Коротуна В.М.,Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, про відшкодування матеріальної шкоди, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 27 серпня 2014 року та рішення апеляційного суду Донецької області від 11 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 400 тис. дол. США з Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 27 серпня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_6 200 тис. дол. США, що станом на 27 серпня 2014 року еквівалентно 1 598 000 грн.

У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 11 листопада 2014 року рішення суду першої інстанції змінено.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_6 200 тис. дол. США, що станом на 11 листопада 2014 року еквівалентно 2 960 845 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Не погодившись з ухваленими судовими рішеннями, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просило скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

На час виникнення спірних правовідносин з відкриття банківського депозиту ОСОБА_9 вони були врегульовані Правилами здійснення депозитних операцій для банківських депозитів, затверджених постановою Правління Національного Банку України від 7 липня 1997 року № 216 (у редакції, затвердженій постановою Правління Національного Банку України від 30 червня 1998 року № 250).

Згідно з пунктом 6 цих Правил залучення депозитів (вкладів) юридичних і фізичних осіб оформляється банком шляхом відкриття строкового депозитного рахунку з укладенням договору банківського вкладу (видачею ощадної книжки); видачі ощадного (депозитного) сертифіката.

За договором банківського депозиту (вкладу) комерційний банк, який прийняв кошти від вкладника або кошти, що надійшли на рахунок вкладника від іншої сторони, зобов'язується виплатити вкладнику суму депозиту (вкладу) та нараховані проценти на умовах та в порядку, що передбачені договором. Договір банківського вкладу має бути укладений письмово.

Особливості залучення вкладів на строкові депозитні рахунки і випуску ощадних (депозитних) сертифікатів комерційних банків регулюються їхніми внутрішніми положеннями (пунктом 7 Правил).

Відповідно до норм пункту 11 Правил депозитний договір засвідчує право комерційного банку управляти залученими від юридичних і фізичних осіб коштами та право вкладників отримати в чітко визначений строк суму депозитного вкладу і процентів за його користування. Пунктом 12 Правил передбачені основні реквізити та умови депозитного договору.

Судом встановлено, що за договором про спеціальний строковий вклад від 26 вересня 2001 року № 791 ОСОБА_6 вніс до каси ПАТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти в сумі 200 тис. дол. США, які банк зобов'язувався повернути через 6 місяців та сплатити 24 % річних.

Відповідно до прибуткового касового ордера від 24 вересня 2001 року № 14 ОСОБА_6 вніс до ПАТ КБ «ПриватБанк» 400 тис. дол. США.

Згідно з актом КРВ в м. Маріуполі від 2 квітня 2002 року документальною перевіркою фінансової діяльності ПАТ КБ «ПриватБанк» було встановлено, що документи, які підтверджують надходження коштів в сумі 400 тис. дол. США від позивача, відсутні.

Постановою Ленінського районного суду м. Донецька від 7 червня 2006 року встановлено, що головний бухгалтер Маріупольської філії ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_8 за попередньою змовою з керівником цього банку ОСОБА_7 вчинили службові злочини, які полягали у тому, що зазначені особи розробили та склали бланк договору про спеціальний строковий вклад, який не відповідав типовим бланкам, затвердженим ЗАТ КБ «ПриватБанк» наказами від 22 вересня 1997 року № 719 та від 30 листопада 2000 року № 1278, і використавши його для укладення договору з ОСОБА_6, незаконним шляхом отримали від нього грошові кошти, які в касу ПАТ КБ «ПриватБанк» не надходили, чим спричинили ОСОБА_6 матеріальну шкоду в розмірі 200 тис. дол. США.

Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, чи постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою (частина 4 статті 61 ЦПК України).

Сторонами справи не оспорювалося, що на момент прийняття від ОСОБА_6 грошових коштів ОСОБА_8 та ОСОБА_7 перебували у трудових відносинах з ПАТ КБ «ПриватБанк».

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що неправомірними діями працівників банку позивачу спричинено матеріальну шкоду, відповідальність за яку має бути покладено на відповідача, оскільки ОСОБА_8 та ОСОБА_7 перебували з ПАТ КБ «ПриватБанк» у трудових відносинах.

Разом із тим, апеляційний суд змінив рішення суду першої інстанції щодо визначення суми матеріальної шкоди, так як на момент ухвалення судом рішення офіційний курс долара США до гривні значно змінився.

Суди обґрунтовано вважали договір про спеціальний строковий вклад від 26 вересня 2001 року № 791 укладеним, адже він відповідає вимогам зазначених Правил, а внесення коштів на відкриття депозитного вкладу у розмірі 400 тис. дол. США підтверджується прибутковим касовим ордером від 24 вересня 2001 року. Ці висновки також викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 грудні 2013 року.

Однак з висновками судів щодо стягнення матеріальної шкоди відповідно до статті 441 ЦК УРСР повністю погодитися не можна, так як вони не відповідають вимогам закону та не ґрунтуються на доказах, наявних у матеріалах справи.

Згідно зі статтею 4 ЦК УРСР цивільні права і обов'язки виникають, зокрема, внаслідок заподіяння шкоди іншій особі. Загальні підстави відповідальності за заподіяння шкоди передбачені статтею 440 ЦК УРСР, що діяли на час виникнення правовідносин.

Зобов'язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування заподіяної шкоди, а інша сторона (боржник) зобов'язана відшкодувати заподіяну шкоду в повному розмірі.

Згідно зі статтею 441 ЦК УРСР, чинного на час виникнення правовідносин, організація повинна відшкодувати шкоду, заподіяну з вини її працівників під час виконання ними своїх трудових (службових) обов'язків.

Відповідальність юридичної особи настає у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з організацією в трудових відносинах, та шкода, заподіяна нею у зв'язку з виконанням трудових (службових) обов'язків, незалежно від того, постійним, сезонним, тимчасовим за трудовим договором чи на інших умовах вона була працівником цієї організації (пункт 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику застосування судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції, дійшовши висновку про укладення сторонами договору строкового вкладу, помилково вважав, що на користь позивача підлягають стягненню завдані збитки відповідно до статті 441 ЦК УРСР, адже застосування положень цієї статті виключає одночасне застосування норм матеріального права, що визначають цивільно-правову відповідальність за порушення договірних зобов'язань.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року № 6-149цс13, ухваленій за результатами перегляду справи за прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Крім цього, суд у порушення положень частини 4 статті 10 ЦПК України не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та здійсненню прав осіб, які беруть участь у справі.

Апеляційний суд всупереч нормам статей 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірив рішення суду першої інстанції на предмет його законності та обґрунтованості.

За таких обставин суди неправильно застосували норми матеріального права, в порушення норм процесуального права не встановили всіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, відтак судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, визначених частиною 2 статті 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 27 серпня 2014 року та рішення апеляційного суду Донецької області від 11 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді:М.В. Дем'яносов
В.М. Коротун
І.К. Парінова
С.П. Штелик