Справа № 203/2168/15-ц
Провадження № 2/0203/1105/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.09.2015 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Єдаменко С.В.,

при секретарі - Лісіцині М.С.,

за участю представника позивача за первісним позовом

відповідача за зустрічним позовом - Іщенко Ю.С.

за участю відповідача за первісним позовом

позивача за зустрічним позовом - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом Міського комунального підприємства «Дніпропетровські міські теплові мережі» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по оплаті теплопостачання, зустрічним позовом ОСОБА_2 до Міського комунального підприємства «Дніпропетровські міські теплові мережі» про визнання безпідставним застосування тарифів за послуги та нарахування заборгованості, визнання відсутності договірних відносин, зобов'язання скасувати нарахування за послуги теплопостачання та відшкодування моральної шкоди, -

встановив:

У квітні 2015 року МКП «Дніпропетровські міські теплові мережі» пред'явило через суд зазначений позов, посилаючись на те, що відповідач є споживачем послуг позивача з постачання гарячої води та опалення жилого приміщення - квартири АДРЕСА_1, де відповідач проживає, проте вчасно та у відповідному розмірі оплату послуг не здійснює, в результаті чого утворилась заборгованість в розмірі 16 013,23 грн. У зв'язку з цим позивач просить стягнути з відповідача суму заборгованості та судові витрати.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, наполягаючи на їх задоволенні з наведених у позовній заяві підстав.

Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечував, вказував, що не має договірних відносин з позивачем, оскільки відмовився підписувати запропонований ним договір, послугами не користується, нарахування заборгованості проведено безпідставно. Просив застосувати строки позовної давності.

Також відповідач пред'явив зустрічний позов в якому просив визнати безпідставним застосування тарифів за послуги та нарахування заборгованості, визнати відсутність договірних відносин, зобов'язати відповідача (позивач за первісним позовом) скасувати нарахування за послуги теплопостачання та стягнути моральну шкоди. В обґрунтування зустрічного позову наводив доводи, аналогічні його запереченням на первісний позов.

Позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) проти задоволення зустрічного позову заперечував, вказував, що обрані позивачем способи захисту його прав не відповідають Цивільному кодексу України.

Відповідачем за первісним позовом було заявлено клопотання про закриття справи, яке судом залишено без задоволення, оскільки підстави для закриття справи, передбачені ст. 205 ЦПК України, відсутні.

Суд, вислухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований та проживає у квартирі АДРЕСА_1 загальною площею 57,4 кв. м.(а.с.а.с.4, 7, 28).

Позивач є виробником теплової енергії, яка постачається для централізованого постачання гарячої води та централізованого опалення квартири АДРЕСА_1 (а.с.7 -9).

За змістом ч. 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги поділяються за функціональним призначенням та порядком затвердження цін/тарифів. До послуг за функціональним призначенням п. 1 ч. 1 ст. 13 зазначеного вище Закону віднесено комунальні послуги - централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо - та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства, а згідно ст. 19 цього ж Закону відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Пункт 1 частини 3 ст. 20 Закону «Про житлово-комунальні послуги» передбачає обов'язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Зі змісту даного закону випливає, що наявність письмового договору щодо комунальних послуг не обов'язкова, проте наявність фактичних договірних відносин є обов'язковою умовою щодо виникнення прав та обов'язків сторін такого правочину.

Споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг та зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (п. 1 ч. 1 ст. 20, п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»), що кореспондує положенням ч. 6 ст. 19 Закону України від 02.06.2005 № 2633-IV «Про теплопостачання» про те, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

При цьому, відносини між споживачами та суб'єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг з отримання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення врегульовані Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630, за змістом п.п.18, 20, 30 яких, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Система оплати послуг (щомісячна або авансова) та форма оплати послуг (готівкова або безготівкова) визначаються у договорі між споживачем і виконавцем та здійснюється за розрахунковими книжками, платіжними квитанціями або за умовами договору.

Твердження відповідача за первісним позовом, що він не перебуває у договірних відносинах з позивачем, оскільки не підписав запропонований позивачем договір, мав намір укласти договір з іншим постачальником послуг з теплопостачання суд оцінює критично. Сам по собі факт не підписання договору у вигляді цілісного документу, ще не свідчить про відсутність відносин, оскільки між сторонами можуть виникати фактичні договірні відносини.

Як вбачається з матеріалів справи і це не заперечується відповідачем за первісним позовом, до квартири, де проживає відповідач за первісним позовом, позивачем за первісним позовом надаються послуги з централізованого постачання гарячої води та централізованого опалення.

Відповідач за первісним позовом не здійснив дії щодо припинення опалення та гарячого водопостачання належного йому житла, як це передбачено п.п. 23 - 25 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630 (з наступними змінами та доповненнями), крім того вій здійснював оплату за вказані послуги (а.с. а.с. 7 - 8).

Твердження позивача за зустрічним позовом про те, що дії з припинення постачання послуг з опалення та гарячого водопостачання мав вчинити позивач за первісним позовом, суд не приймає до уваги, оскільки позивачем за зустрічним позовом не надано доказів здійснення відповідних дій, спрямованих на відмову від отримання відповідних послуг, а навпаки здійснювалась їх оплата.

Згідно ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Таким чином вбачаються фактичні договірні відносини між сторонами щодо надання послуг з опалення та гарячого водопостачання.

Суд також не приймає посилання відповідача за первісним позовом на ст. 17 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо заборони примушення до отримання послуг позивача за первісним позовом, оскільки Міське комунальне підприємство «Дніпропетровські міські теплові мережі» не встановлювало систему опалення та водопостачання в примусовому порядку, а вони були передбачені при спорудженні будинку, відповідач за первісним позовом при вселенні мав бути обізнаний про особливості опалення та водопостачання в багатоквартирних будинках, за наявності технічної можливості він не позбавлений права здійснити від'єднання від централізованих мереж.

Судом встановлено, що відповідач за первісним позовом, будучи з позивачем за первісним позовом у фактичних договірних відносинах, свої зобов'язання з оплати фактично наданих послуг позивача у відповідності з вимогами ст.ст.525, 526 ЦК України з 2004 року належним чином не здійснював, оплати проводив нерегулярно, з порушенням встановлених строків та нарахованих сум, в результаті чого станом на час звернення позивача за первісним позовом до суду виникла заборгованість.

Визначаючи розмір заборгованості суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок (а.с.7-9), приходить до висновку про його обґрунтованість, оскільки останній проведено виходячи з кількості зареєстрованих у квартирі осіб, відсутності відповідних лічильників, розміру опалювальної площі квартири, встановлених тарифів (рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 19.09.2002 р. № 2057, рішення Дніпропетровської міської ради № 3612 від 18 грудня 2003 року, рішенням Дніпропетровської міської ради № 3712 від 16 жовтня 2006 року, рішенням Дніпропетровської міської ради № 3713 від 16 жовтня 2006 року, рішенням виконкому Дніпропетровської міської ради № 3363 від 27 жовтня 2008 року, рішенням Дніпропетровської міської ради №691 від 03 листопада 2008 року), та керуючись Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005, з відповідними змінами та доповненнями (а.с. а.с. 14 -21).

Твердження відповідача за первісним позовом про безпідставність застосування відповідачем тарифів за послуги не відповідають законодавству, оскільки відповідно до ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» тарифи на послуги опалення та гаряче водопостачання були у встановленому порядку затвердженні місцевими органами влади і позивач за первісним позовом при нарахуванні заборгованості керувався відповідними документами.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідачем не надано доказів виконання його зобов'язань щодо оплати послуг з теплопостачання.

У зв'язку з викладеним суд приходить до висновку про наявність у відповідача заборгованості по оплаті теплопостачання в розмірі 16 013 гривень 23 копійки, яка утворилась в період з січня 2004 року по лютий 2015 року (а.с. а.с. 7 - 8). Водночас, вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача за первісним позовом вказаної заборгованості, суд враховує наступне.

Згідно статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальний строк позовної давності встановлюється в три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (із змінами), передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено іншого строку.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем за первісним позовом заявлені вимоги по оплаті його послуг за період з січня 2004 року, в той час як із зазначеним позовом МКП «Дніпропетровські міські теплові мережі» звернулося до суду лише 09 квітня 2015 року.

Відповідачем за первісним позовом останній раз оплата за опалення та гаряче водопостачання була здійснена травня 2011 року (а.с. 7). Дій щодо визнання боргу відповідач за первісним позовом не здійснював.

Позивачем подано заяву про застосування строків позовної давності (а.с. 44).

Таким чином суд приходить до висновку про необхідність застосування строків позовної давності і відмови у зв'язку з цим у задоволенні в частині позовних вимог щодо стягнення заборгованості за період щодо якого позивачем пропущені строки позовної давності. Вимоги за первісним позовом про стягнення заборгованості з оплати за опалення та гарячого водопостачання за відповідний період з 2012 року, що складає 6 400 грн. 09 коп., підлягають задоволенню.

Розглядаючи вимоги за зустрічним позовом суд виходить з наступного

Позивачем за зустрічним позовом (відповідач за первісним позовом) заявлені вимоги про визнання безпідставним застосування тарифів за послуги та нарахування заборгованості, визнання відсутності договірних відносин, зобов'язання відповідача (позивач за первісним позовом) скасувати нарахування за послуги теплопостачання та стягнення моральної шкоди.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Таким чином, визнання відсутності договірних відносин, визнання незаконним застосування тарифів за послуги, визнання безпідставним нарахування заборгованості та зобов'язання скасувати таке нарахування боргу не передбачене серед способів захисту цивільних прав та інтересів. В судовому засіданні не було встановлено факту договірного погодження сторонами таких способів захисту цивільних прав та інтересів.

Суд відзначає, що питання про наявність або відсутність боргу позивача перед відповідачем, правильність його розрахунку, застосування при визначенні суму боргу належних тарифів є фактичними обставинами, які встановлені судом при розгляді позовних вимог МКП «Дніпропетровські міські теплові мережі», при цьому було надано оцінку і відповідним запереченням відповідача за первісним позовом.

За таких умов, обраний позивачем за зустрічним позовом спосіб захисту не відповідає вимогам ЦПК, у зв'язку з чим у відповідній частині позову слід відмовити.

Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди суд виходить з того, що відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України серед способів захисту цивільних прав визначено відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Так само, ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд вважає недоведеним факт заподіяння моральної шкоди позивачу за зустрічним позовом, оскільки в судовому засіданні не було доведено порушення його прав як споживача комунальних послуг. Відмова у задоволенні частини вимог за первісним позовом з мотивів пропуску строку позовної давності також не є підставою для відшкодування моральної шкоди.

У зв'язку з наведеним у задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

В порядку розподілу судових витрат за правилами ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача, сплачений позивачем судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог, що складає 97,36 грн. (а.с. а.с. 1 - 2).

Позивач за зустрічним позовом звільнений від сплати судового збору за його позовом відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів». На підставі ч. 3 ст. 88 ЦПК України, враховуючі повну відмову у задоволенні зустрічного позову, судові витрати з відповідача не стягуються і відносяться на рахунок держави.

Крім того, при подачі заяви про скасування заочного рішення заявником (відповідач) не було сплачено судовий збір - 121 грн. 80 коп. Згідно п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 р. № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якщо факт недоплати судового збору з'ясовано судом у процесі розгляду прийнятої заяви (скарги), суд залежно від конкретних обставин справи може стягнути належну суму судового збору за результатами вирішення спору з урахуванням положень статті 88 ЦПК.

Суд вважає за необхідне розподілити судові витрати за результатами розгляду справи з урахуванням положень ст. 88 ЦПК, а саме стягнути з відповідача на користь держави судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, що складає 48, 68 грн., з позивача на користь держави - пропорційно до частини позовних вимог, в яких йому було відмовлено, що складає 73,12 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12,13,16,20, Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст. 19 Закону України «Про теплопостачання», ст. ст. 15, 16, 22, 253, 256, 257, 261, 525, 901 ЦК України, 10, 11, 57-60, 212-215, 222, 88 ЦПК України, суд -

вирішив:

Позов Міського комунального підприємства «Дніпропетровські міські теплові мережі» до ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, який проживає в АДРЕСА_1, на користь Міського комунального підприємства «Дніпропетровські міські теплові мережі» ідентифікаційний код 32082770, місцезнаходження 49044, м. Дніпропетровськ, проспект Карла Маркса, 37 суму боргу по оплаті теплопостачання в розмірі 6 400 (шість тисяч чотириста) гривень 09 копійок, витрати по сплаті судового збору в розмірі 97 (дев'яносто сім) грн. 36 коп., а разом 6 400 (Шість тисяч чотириста дев'яносто сім) грн. 45 коп.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, який проживає в АДРЕСА_1, на користь держави судовий збір в розмірі - 48 (сорок вісім) грн. 68 коп.

Стягнути з Міського комунального підприємства «Дніпропетровські міські теплові мережі» ідентифікаційний код 32082770, місцезнаходження 49044, м. Дніпропетровськ, проспект Карла Маркса, 37 на користь держави судовий збір в розмірі 73 (сімдесят три) грн. 12 коп.

В решті первісного позову - відмовити.

У задоволенні зустрічного позову - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 223 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 22.09.2015 р.

Суддя С.В. Єдаменко