У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,
суддів: Євграфової Є.П., Іваненко Ю.Г.,
Завгородньої І.М., Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Уманського національного університету садівництва до ОСОБА_6, третя особа - Служба у справах дітей Уманської міської ради Черкаської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації за місцем проживання, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 09 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року Уманський національний університет садівництва звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що з 18 серпня 2003 року по 23 жовтня 2012 року ОСОБА_6 працювала в Уманському національному університеті садівництва. Їй як співробітнику університету було надано для проживання кімнату АДРЕСА_1 Відповідачка зареєстрована у вказані кімнаті з 26 грудня 2001 року, також на цій житловій площі зареєстровані її діти: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2. Наказом від 22 жовтня 2012 року відповідачку звільнено з роботи в Уманському національному університеті садівництва.

Просив визнати ОСОБА_6 разом з дітьми такими, що втратили право користування житловим приміщенням - кімнатою АДРЕСА_1, та зняти їх з реєстрації за місцем проживання.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 09 липня 2015 року, позов задоволено частково. Визнано ОСОБА_6 разом з дітьми: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - кімнатою АДРЕСА_1 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що касаційна скарга має бути задоволена частково.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, керувався тим, що відповідачка звільнилася з роботи в Уманському національному університеті садівництва за власним бажанням, пропрацювавши у ньому менше 10 років. При цьому вона не відноситься до категорії осіб, перелічених у ст. 125 ЖК Української РСР, які можуть бути виселені лише з наданням іншого житлового приміщення.

Із такими висновками судів погодитися не можна.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судами не дотримано.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 працювала в Уманському національному університеті садівництва з 18 серпня 2003 року на підставі наказу від 27 серпня 2003 року № 370-к.

Наказом Уманського національного університету садівництва від 22 жовтня 2012 року № 271-к ОСОБА_6 звільнено з посади провідного фахівця відділу кадрів з 23 жовтня 2012 року за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України (а. с. 7, 8).

Згідно з довідкою паспортного столу Уманського національного університету садівництва від 04 червня 2014 року № 57-04/274 ОСОБА_6 зареєстрована та проживала з синами ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за адресою: кімната АДРЕСА_1 з 26 грудня 2001 року (а. с. 9).

Рішенням житлової комісії Уманського національного університету садівництва від 16 червня 2012 року термін проживання відповідачки у зазначеному житловому приміщенні продовжено до 30 червня 2015 року (а. с. 15, 16).

16 квітня 2014 року позивач надсилав відповідачці претензію з вимогою звільнити у термін до 01 червня 2014 року кімнату АДРЕСА_1 на підставі рішення житлової комісії Уманського національного університету садівництва від 03 квітня 2014 року (а. с. 11).

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Звертаючись до суду з позовом, позивач просив визнати ОСОБА_6 разом з дітьми такими, що втратили право користування житловим приміщенням - кімнатою АДРЕСА_1, та зняти їх з реєстрації за місцем проживання.

Порядок визнання особи такою, що втратила право <http://zakon0.rada.gov.ua/laws/show/5464-10/page2?text=%E2%F2%F0%E0%F2%E8%EB%E8+%EF%F0%E0%E2%EE+%EA%EE%F0%E8%F1%F2%F3%E2%E0%ED%ED%FF> користування <http://zakon0.rada.gov.ua/laws/show/5464-10/page2?text=%E2%F2%F0%E0%F2%E8%EB%E8+%EF%F0%E0%E2%EE+%EA%EE%F0%E8%F1%F2%F3%E2%E0%ED%ED%FF> житловим приміщенням, визначений статтею ст. 72 ЖК Української РСР, згідно з якою визнання особи такою, що втратила право <http://zakon0.rada.gov.ua/laws/show/5464-10/page2?text=%E2%F2%F0%E0%F2%E8%EB%E8+%EF%F0%E0%E2%EE+%EA%EE%F0%E8%F1%F2%F3%E2%E0%ED%ED%FF> користування <http://zakon0.rada.gov.ua/laws/show/5464-10/page2?text=%E2%F2%F0%E0%F2%E8%EB%E8+%EF%F0%E0%E2%EE+%EA%EE%F0%E8%F1%F2%F3%E2%E0%ED%ED%FF> житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування житловим приміщенням (ст. 71 <nau://ukr/5464-10|st71> ЖК Української РСР), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Визнаючи ОСОБА_6 разом з дітьми такою, що втратила право <http://zakon0.rada.gov.ua/laws/show/5464-10/page2?text=%E2%F2%F0%E0%F2%E8%EB%E8+%EF%F0%E0%E2%EE+%EA%EE%F0%E8%F1%F2%F3%E2%E0%ED%ED%FF> користування <http://zakon0.rada.gov.ua/laws/show/5464-10/page2?text=%E2%F2%F0%E0%F2%E8%EB%E8+%EF%F0%E0%E2%EE+%EA%EE%F0%E8%F1%F2%F3%E2%E0%ED%ED%FF> житловим приміщенням на підставі ч. 2 ст. 132 ЖК Української РСР, ні суд першої інстанції, ні апеляційний суд не врахували, що вказана частина статті передбачає виселення без надання іншого житлового приміщення у разі звільнення з роботи за власним бажанням без поважних причин.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st10> суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Дотримання вказаного принципу є надзвичайно важливим при розгляді справ, оскільки він гарантує, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме змогу забезпечити захист своїх інтересів.

На порушення зазначених вимог закону суд першої інстанції позовних вимог Уманського національного університету садівництва не уточнив, не роз'яснив процесуальні права та обов'язки позивача, зокрема передбачене ч. 2 ст. 31 ЦПК України право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог; до початку розгляду судом справи по суті змінити предмет або підставу позову.

Відповідно до ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування житловим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до вимог ст. ст. 6, 127 ЖК Української РСР житлові будинки і житлові приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Гуртожитки можуть використовуватися для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети житлові будинки.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» (далі - Закон) забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, без попереднього надання їм (їх сім'ям) іншого житла, придатного для постійного проживання людей, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Виселення, переселення чи відселення громадян з гуртожитків відповідно до цього закону допускається лише у випадку визнання гуртожитку таким, що перебуває в аварійному стані або в стані, непридатному для проживання людей, на підставі рішення, прийнятого відповідно до ч. 1 ст. 20 цього Закону.

Згідно зі ст. 1 Закону сфера його дії поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п'яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них. Сфера дії цього Закону поширюється на гуртожитки, які є об'єктами права державної та комунальної власності.

Суди не перевірили статус гуртожитку та не встановили, чи поширюється на вказане житлове приміщення вимоги Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 зареєстрована та проживала з синами у спірному житловому приміщенні з 26 грудня 2001 року (а. с. 9), а працювала в Уманському національному університеті садівництва з 18 серпня 2003 року (а. с. 8).

Суди не перевірили, на якій підставі відповідачка вселилася у кімнату гуртожитку і чи є вона особою, на яку поширюється дія зазначеного Закону.

Відповідно до ст. 125 ЖК Української РСР без надання іншого житлового приміщення у випадках, зазначених у ст. 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема, одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.

Суди зазначали, що згідно з роз'ясненнями, наведеними у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», одинокою матір'ю вважається жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама. Тому вважали, та обставина, що 19 грудня 2013 року подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_7 розірвали шлюб, не дає підстав для визнання ОСОБА_6 одинокою матір'ю та застосування до даних правовідносин норм ст. 125 ЖК Української РСР.

За положенням про Міністерство праці та соціальної політики України. затвердженим Указом Президента України від 30 серпня 2000 року № 035/2000, Міністерство праці відповідно до покладених на нього завдань проводить інформаційно-роз'яснювальну роботу з питань, що входять до його компетенції.

У листах Міністерства праці та соціальної політики України від

14 квітня 2008 року № 235/0/15-08/13, від 19 травня 2009 року № 5565/0/14-09/13, від 26 липня 2010 року № 2650/0/10-10/13 роз'яснено, що до статусу одинокої матері відноситься жінка, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдова; жінка, яка виховує дитину без батька (у тому числі й розлучена жінка, яка виховує дитину без батька, незважаючи на факт отримання аліментів, і жінка, яка одружилася не з батьком дитини, але її дитина новим чоловіком не усиновлена. Участь батька або інших осіб в утриманні дитини не позбавляє матері статусу одинокої).

Батько тільки тоді може бути визнаний таким, що бере участь у вихованні дитини, коли він або проживає разом з дитиною, або є інші докази щоденної участі батька у вихованні дитини.

Крім того, судами залишено поза увагою, що ст. 125 ЖК Української РСР не вимагає встановлення особі статусу «одинокої матері», а передбачає гарантії збереження житлового приміщення до одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.

На порушення норм ст. ст. 212, 214 ЦПК України <nau://ukr/1618-15> суди не надали належної оцінки доводам відповідачки про те, що вона є одинокою особою, виховує двох неповнолітніх синів, з якими вона разом проживає у спірному приміщенні, зазначене житло є єдиним їх житлом і відповідачка вселилася у вказаний гуртожиток на законних підставах.

Судами не дотримано вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України, не встановлено фактичних обставин, не досліджено доказів, наданих сторонами, та не надано цим доказам відповідної правової оцінки, а суд касаційної інстанції зазначеними повноваженнями не наділений, тому судові рішення належить скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 335, 336, 338, 343, 344, 345, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 09 липня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Н.А. Горелкіна
Судді: Є.П. Євграфова
І.М. Завгородня
Ю.Г. Іваненко
О.М. Ситнік