АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/1843/15 Головуючий 1-ї ін-т. - Колодяжна І.М.
Категорія - трудові Доповідач - Тичкова О.Ю.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2015 року судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - судді Тичкової О.Ю.,

суддів колегії - Піддубного Р.М., Малінської С.М.

при секретарі - Доля О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 січня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Стиль Д" про зміну формулювання звільнення, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку, -

В С Т А Н О В И Л А :

23 жовтня 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, у якому просила зобов'язати відповідача змінити формулювання звільнення зі ст. 38 КЗпП України на ч.3 ст.38 КЗпП України, стягнути вихідну допомогу у розмірі 6743,94 грн., обчислити та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23.07.2014 року по день фактичного розрахунку та за період випробувального терміну з 26.01.2014 р. по 19.03.2014 р.

В обґрунтування позову посилалася на те, що 26 січня 2014 року вона була прийнята на роботу на посаду "фахівець з продажу відділення мережі магазинів "ПроСтор" Харківського регіону в магазин № 547", який розташований за адресою: м. Харків, пр-т Гагаріна, 179, з випробувальним терміном.

Наказом № 437-к від 19.03.2014 року її було прийнято на роботу на посаду "фахівця з продажу відділення мережі магазинів "ПроСтор" Харківського регіону в магазин № 547, який розташований за адресою: м. Харків, пр-т Гагаріна, 179. Вказаний наказ вона отримала без підпису керівника та печатки підприємства. І протягом всього часу роботи на вказаному підприємстві належним чином оформлений наказ про прийняття її на роботу так і не було надано.

Протягом роботи її неодноразово залучали до роботи у вихідні, святкові дня та у нічну зміну. Крім цього, позивач звернулася до керівництва із заявою про надання їй оплачуваної відпустки на час сесії з 17 по 27 травня 2014, яку у неї спочатку відмовились приймяти, а потім відмовились надавати зазначену відпустку. Після того, як у неї прийняли заяву та надали їй вказану відпустку, позивач почала отримувати значно меншу заробітну плату ніж та, що отримувалась нею у березні-квітні 2014 року.

До того ж в порушення вимог ст. 30 ЗУ "Про оплату праці" протягом всього часу роботи їй так і не був наданий розрахунок загальної суми заробітної плати з розшифруванням за видами виплат, розміру й підстав відрахувань із заробітної плати та суми заробітної плати, що належить до виплати. До того ж у заробітну плату не були включені дні роботи під час випробування з 26.01.2014 року по 19.03.2014 року дні роботу у святкові, вихідні дні та у нічну зміну.

15.07.2014 року позивачем було подано заяву про звільнення з підстав передбачених ч.3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю. Проте наказом №1263-к від 21.07.2014 року її було звільнено за статтею 38 КЗпП за власним бажанням. З зазначеним наказом її не ознайомили та його копію не видали. Крім того, позивачеві не було виплачено в день звільнення вихідної допомоги в розмірі не менше тримісячного середнього заробітку, та середнього заробітку в порядку ст.117 КЗпП України за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що ОСОБА_4 неодноразово зверталася до керівництва ТОВ "Стиль-Д" із заявами та скаргами, на що отримувала відповіді про відсутність порушень трудового законодавства стосовно неї з боку роботодавця, остаточний розрахунок з нею було проведено вчасно, оскільки звільнення було здійснено з дотриманням норм законодавства.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 січня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 було відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням позивачем було подано апеляційну скаргу, у якій вона просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін у справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду - скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

Відповідно до п. п. 3, 4 ч.1, ч.ч. 2,3 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції крувався вимогами ст.ст. 38, 44,232,233 КЗпП України та виходив з того, що позивач не надала належних та допустимих доказів невиконання або порушення відповідачем законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, укладеного з ОСОБА_4, і тому звільнення позивачки відповідає вимогам закону.

Судова колегія повністю погодитися з зазначеним висновком суду не може.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріали справи на підставі наказу № 437 - к від 19.03.2014 року ОСОБА_4 працювала на посаді спеціаліста з продажу відділення мережі магазинів " ПроСтор" Харківського регіону ТОВ "Стиль Д" (а.с. 5).

15 липня 2014 року ОСОБА_4 звернулася до відповідача з заявою про звільнення за власним бажанням з 23.07.2014 року на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України (а.с. 7). Посилалася на допущені з боку адміністрації порушення трудовго законодавства: систематичне ненадання керівником магазину затвердженого графіка роботи, часу на їжу, розрахункових листків нарахування заробітної плати з вказівкою кількості відпрацьованого часу, вирахувань, премій, хамське та грубе відношення до співробітників, фактичну зміна оплати праці у бік погіршення.

Листами ТОВ "Стиль Д" № 303, № 305 від 21.07.2014 року ОСОБА_4 було повідомлено про вдсутність підтвердження вищезазначених порушень та незгодою на її звільнення з підстав, зазначених в заяві (а.с. 22- 24).

Наказом № 1263 - к від 23.07.2014 року ОСОБА_4 було звільненно за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. В той же день ОСОБА_4 була ознайомлена з зазначеним наказом, що підтверджується її власноручним підписом (а.с.38).

При цьому в супереч вимог ст. 360-7 ЦПК України суд першої інстанції оцінюючи правильність звільнення позивачки, не врахував правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду України від 31.10.2012 року № 6 - 120 цс12, а саме: за змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь - який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

За таких обставин висновок суду про відповідність звільнення ОСОБА_4 вимогам закону не відповідає встановленим у справі обставинам. Відповідач не мав права самостійно змінювати підставу звільнення та мав можливість роз'яснити позивачці її право звільнитися з роботи за власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК україни суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Оскільки ОСОБА_4 вимог про поновлення на роботі або визнання звільнення неправомірним не пред'являла, суд апеляційної інстанції не може визанити факт звільнення позивачки неправомірним, що не позбавляє її права звернутися до суду з належним позовом.

Вимоги ОСОБА_4 про зобов'язання "Стиль - Д" змінити формулювання звільнення задоволенню не підлягають, оскільки з зазначеними позивачкою підставами звільнення (ч.3 ст.38 КЗпП України) відповідач її звільнення не пов'язував (п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року " Про практику розгляду судами трудових спорів"). Як слідство не можуть бути задоволені і вимоги позивачки про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку по день фактичного розрахунку.

Не підлягають задоволенню і вимоги ОСОБА_4 про покладення на відповідача обов'язку обчислити та виплатити їй середній заробіток за період випробувального терміну з 26.01.2014 року по 19.03.2014 року.

Наказ про прийняття на роботу (а.с. 5), табелі обліку робочого часу (а.с. 33-37), розрахункові листи (а.с. 29-32) містять дані про роботу ОСОБА_4 з 19.03.2014 року. Факт допуску ОСОБА_4 до роботи з часу наприкінці січня 2014 року підтвердила лише допитана у судовому засіданні в якості свідка колишній директор магазину № 547 ОСОБА_5 Вимог про визання факту укладення трудовго договору з 26.01.2014 року позивач не заявляла.

За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає задоволенню лише частково: рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в повному обсязі, а у задоволенні позову належить відмовити з інших підстав. При цьому відмова у задоволенні позову у зв'язку із його недоведеністю не позбавляє особу права звернутися з позовом в майбутньому з інших підстав.

Керуючись ст. ст. 11, 303, 304, п. п. 3, 4 ч.1, ч.ч. 2,3 ст. 309, ст. 313, ч.2 ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319, 360-7 ЦПК України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 січня 2015 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_4 - відмовити з інших підстав.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді: