АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
№22-ц/796/6397/2015 Головуючий у 1-й інстанції: Маліновська В.М.
Доповідач: Українець Л.Д.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - Українець Л.Д.

суддів - Крижанівської Г.В.,

- Шебуєвої В.А.

за участю секретаря - Троц В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, подану представником ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 лютого 2015 року в справі за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5, яка діє від свого імені та від імені ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа: Шевченківський РВ ГУ Державної міграційної служби в м.Києві, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та за зустрічним позовом ОСОБА_5, яка діє від свого імені та від імені ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4, третя особа: Шевченківський РВ ГУ Державної міграційної служби в м. Києві, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2013 року позивач звернулася в суд із позовом до відповідачів про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

У мотивування вимог посилалася на те, що вона зареєстрована та проживає в АДРЕСА_1, яка знаходиться в господарському віданні КП «Керуюча дирекція».

Основними квартиронаймачами є ОСОБА_8 та ОСОБА_2.

Також за даною адресою зареєстровані піднаймачі: ОСОБА_5 ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7

Відповідачі в даній квартирі не проживають з 2004 року, що підтверджується відповідними актами, тобто більше шести місяців, тому втратили право на користування жилим приміщення.

З урахуванням наведеного, просила суд визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - квартири АДРЕСА_1.

05 грудня 2014 року вона подала заяву про зміну підстав позову, в якій вказує, що відповідачі зареєстровані в спірній квартирі на підставі договорів найму жилого приміщення, укладених 07.05.2004 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 та 14.05.2004 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_4

ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Квартира АДРЕСА_1 не приватизована, а тому ОСОБА_8 була наймачем.

Оскільки договір найму припиняється у зв'язку зі смертю наймача, одночасно припиняється й договір піднайму, тому відповідачі втратили право на користування жилим приміщенням.

02 жовтня 2014 року ОСОБА_5, які діє від свого імені та від імені ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_4, через представника ОСОБА_9 подала зустрічну позовну заяву, в якій вказала, що в квартирі АДРЕСА_1 були зареєстровані та проживали ОСОБА_10 та ОСОБА_8 згідно ордеру на жиле приміщення від 06.07.1978 року №632 серія К.

Позивачі за зустрічним позовом здружилися з наймачами квартири та з 1997 року почали проживати з ними. З 2004 року вони зареєстровані у спірній квартирі, про що свідчить довідка з ЖЕК Ф№3.

Факт постійного проживання підтверджується відповідними актами, платіжними квитанціями про сплату комунальних послуг з 2004року по 2014 рік.

Відповідач за зустрічним позовом була знайомою ОСОБА_8, в 2013 році зареєструвалася в спірній квартирі, однак наймач квартири померла 18.05.2012 року.

ОСОБА_2 ніколи не проживала в АДРЕСА_1, в тому числі останніх шість місяців, тому вона втратила право на користування житловим приміщенням.

21.01.2015 року ОСОБА_5 подала заяву про уточнення вимог зустрічного позову, в якій зазначає, що згідно довідки Форми-3 №1348 від 15.12.2014 року відсутня реєстрація ОСОБА_2 в спірній квартирі.

Окрім того, згідно висновку службової перевірки Шевченківського РВ ГУ Державної міграційної служби в м. Києві від 30.09.2014 року реєстрація ОСОБА_2 у даній квартирі анульована.

З урахуванням наведеного, просила суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням внаслідок відсутності більше шести місяців та внаслідок анулювання її реєстрації.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 лютого 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5, яка діє від свого імені та від імені ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа: Шевченківський РВ ГУ Державної міграційної служби в м. Києві, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, - відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5, яка діє від свого імені та від імені ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4, третя особа: Шевченківський РВ ГУ Державної міграційної служби в м. Києві, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення частково, ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити, в іншій частині рішення залишити без змін.

Зазначає, що відповідачі за первісним позовом втратили право на користування житловим приміщенням, оскільки наймач ОСОБА_8 померла, договір найму припинився у зв'язку з її смертю, а тому договір піднайму також вважається припиненим.

Вказує, що реєстрація апелянта за іншою адресою, ніж так, за котрою проживала ОСОБА_8 не може свідчити про те, що апелянт не проживала зі ОСОБА_8 однією сім'єю.

Посилався на те, що надання копії рішення Окружного адміністративного суду м. Києва без відмітки про набрання законної сили не може бути підставою для відмови у задоволення вимог апелянта, оскільки згідно ч. 2 ст. 235 ЦПК України суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5, яка діє від свого імені та від імені ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4, третя особа: Шевченківський РВ ГУ Державної міграційної служби в м. Києві, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням не оскаржується.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції підставно виходив з їх недоведеності та необґрунтованості з огляду на таке.

Судом встановлено, що 06 липня 1987 року ОСОБА_10 на підставі рішення виконкому Київської міської Ради народних депутатів від 29.06.1987 року видано ордер на жиле приміщення №622 серії К на право зайняття жилого приміщення жилою площею 18,44 кв.м., яка складається з однієї кімнати в ізольованій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 8 т. 1).

З даного ордеру вбачається, що право на зайняття зазначеного жилого приміщення разом зі ОСОБА_10 набула і його дружина - ОСОБА_8.

Згідно довідки №262 від 30.10.2013 року, виданої ЖЕК «Татарка», у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_8 (дружина наймача) з 1988 року, ОСОБА_5 (піднаймач) з 2004 року, ОСОБА_4 (піднаймач) з 2004 року, ОСОБА_6 (син піднаймача) з 2004 року, ОСОБА_7 (син піднаймача) з 2004 року та ОСОБА_11 з 2013 року (а.с. 9 т. 1). Відповідно до ст. 61 Житлового кодексу УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Матеріалами справи підтверджено, що наймачем квартири АДРЕСА_1 згідно ордеру на жиле приміщення був ОСОБА_10, який помер, а його дружина ОСОБА_8 була членом сім'ї наймача.

Згідно ст. 64 Житлового кодексу УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Частина 1 ст. 65 Житлового кодексу УРСР передбачає, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Згідно п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 року, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Окрім того, як випливає з норм ст. ст. 61, 64, 65 Житлового кодексу УРСР, з вимогами про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням може звернутися наймач та/або наймодавець.

Матеріали справи не містять доказів того, що позивач за первісним позовом ОСОБА_2 є наймачем або членом сім'ї наймача, тому вона не мала права звертатися до суду з вимогами про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 підтвердив, що ОСОБА_2 не є членом сім»ї ОСОБА_8 в силу родинних стосунків. Не існує рішення суду, яким встановлено, що вона проживала з сім»єю ОСОБА_8 однією сім»єю, вела з ними спільне господарство і в силу ст. 64 ЖК України набула право користування спірним житловим приміщенням.

Натомість, представник ОСОБА_2 підтвердив, що ОСОБА_2 була зареєстрована в спірне жиле приміщення в день смерті ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Щодо відновлення реєстрації ОСОБА_2 за даною адресою, то сама по собі ця обставина не є підставою вважати, що ОСОБА_2 набула права користування спірним житлом.

Так Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 грудня 2014 року визнано протиправним рішення Шевченківського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві з приводу зняття ОСОБА_2 з реєстрації в АДРЕСА_1 на підставі висновку службової перевірки відносно незаконної реєстрації від 30.09.2014 року, оскільки у висновку помилково було зазначено, що ОСОБА_2 була зареєстрована на підставі нотаріально посвідченої довіреності померлої особи, тоді як вона була зареєстрована на підставі Постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 3.10.2013 року.

При цьому судовими рішення не встановлено право користування ОСОБА_2 спірним житлом.

З огляду на наведене, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 не набула права користування спірним жилим приміщенням, а тому не є належним позивачем за заявленим нею позовом.

Суд повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку.

Рішення суду відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

В іншій частині рішення суду не оскаржене, а тому є таким, що набрало законної сили.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану представником ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: