Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Собіна І.М., Оніпко О.В.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

за участі: сторін і їх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду від 3 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, інфляційних втрат і суми трьох процентів річних та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду від 3 квітня 2015 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, інфляційних втрат і суми трьох процентів річних.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним задоволено: визнано недійсним договір позики на суму 1 482 722 гривні, що укладений 2 серпня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1

У поданій на рішення апеляційній скарзі позивач покликався на його незаконність і необґрунтованість через порушення судом норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначав про неврахування судом того, що у розписці не зазначено дату передачі грошових коштів, а вказано лише дату написання розписки. Кошти він передав ОСОБА_2 раніше, до написання розписки, а станом на 2 серпня 2011 року сума боргу вже склала 1 482 722 гривень. Вважав, що не є належною підставою для визнання недійсним оспорюваного договору те, що в день написання розписки кошти не передавались.

Посилаючись на правила ст.1046 ЦК України, вказував, що факт написання ОСОБА_2 розписки є підтвердженням укладення договору позики, що свідчить про отримання ним коштів, а між ними виникли правовідносини з приводу позики.

Покликався на правову позицію Верховного Суду України, що висловлена постановою від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс 13, і вважав, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Крім того, судом залишено без уваги правила ст. 636 ЦК України щодо укладення договору на користь третьої особи і виникнення в зв'язку з цим прав та обов'язків сторін. При отриманні коштів від ОСОБА_4 на його прохання відповідач написав розписку, де зобов'язався повернути кошти для позивача.

Тому вважав висновки суду про неотримання ОСОБА_2 коштів за розпискою, яка написана без наміру створити цивільні права і обов'язки, не ґрунтуються на обставинах справи та вимогах закону.

З цих підстав просив скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове, яким первісний позов задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову відмовити.

У поданих запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_2, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості тих обставин, що спірні грошові кошти за розпискою позивачем на користь ОСОБА_2 не передавалися, а тому відмовив у задоволенні первісного позову, задовольнивши зустрічний позов про визнання договору позики недійсним.

Проте з такими висновками погодитися не можна.

Як убачається з матеріалів справи, 2 серпня 2011 року ОСОБА_2 власноручно написано розписку про те, що він позичив у ОСОБА_1 1 482 722 гривні з терміном повернення коштів до 31 грудня 2011 року або на першу вимогу позикодавця. У випадку неможливості повернення ним суми позики її повинна повернути дружина - ОСОБА_3 (а.с. 7).

Зазначені обставини сторонами не заперечуються.

Вважаючи, що через неповернення в обумовлений розпискою строк позичених грошових коштів позичальник порушив його суб'єктивні цивільні права, ОСОБА_1 у серпні 2014 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про стягнення 1 482 722 гривень заборгованості, 116 62, 02 гривень трьох процентів річних та 182 983, 77 гривень суми інфляційних втрат.

У судовому засіданні в лютому 2015 року позивач збільшив розмір позовних вимог, вимагаючи стягнути з відповідачів на його користь 1 482 722 гривень заборгованості, 533 194, 78 гривень інфляційних втрат та 143 681, 86 гривень трьох процентів річних.

У вересні 2014 року ОСОБА_2, заперечуючи проти позову, подав зустрічний позов про визнання недійсним договору позики від 2 серпня 2011 року, покликаючись на те, що спірні грошові кошти насправді не передавалася (безгрошовість позики).

Згідно зі ст.ст. 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Приходячи до переконання про помилковість висновків суду першої інстанції про безгрошовість позики, колегія суддів виходить з такого.

Грошові кошти у сумі 1 482 722 гривні було передано позикодавцем ОСОБА_2, що й визнав шляхом власноручного написання розписки позичальник. При цьому колегія суддів вважає, що не має істотного значення для виникнення правовідносин з приводу позики, чи передавалася сума позики до написання розписки, чи під час її написання.

Правова позиція Верховного Суду України, що висловлена постановою від 2 липня 2014 року у справі №6-79цс14 і повинна враховуватися згідно з абз. другим ч. 1 ст. 360 (7) ЦПК України судами загальної юрисдикції при застосуванні норм матеріального права у подібних правовідносинах, вказує, що відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Норми ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України передбачають відповідальність особи, яка порушила зобов'язання, за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

За змістом ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, вникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст.ст. 58, 59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Самі по собі покликання відповідача про існування кримінального провадження №0000085, відкритого за ч. 4 ст. 190 КК України на підставі заяви ОСОБА_1 про вчинення ОСОБА_2 шахрайства в особливо великих розмірах, де, на його думку, зафіксовані докази про обґрунтованість його заперечень, а також рішення Рівненського міського суду від 17 грудня 2014 року, яким визнано недійсним інший договір позики, в будь-якому випадку не свідчать про безгрошовість позики за розпискою від 2 серпня 2011 року, а стосуються інших правовідносин - щодо договору позики від 5 травня 2012 року на суму 1 634 193 гривні (а.с. 38-40; 49-74).

Тому зустрічний позов ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, оскільки його вимоги не ґрунтуються на належних, об'єктивних і переконливих доказах.

Натомість вимоги первісного позову вбачаються доведеними та обґрунтованими, а тому слід стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 482 722 гривень заборгованості.

Підлягають задоволенню і вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_2 533 194, 78 гривень інфляційних втрат та 143 681, 86 гривень трьох процентів річних.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Правильно взявши за основу формулу:

(втрати інфляції) = (сума боргу) Х (індекс інфляції) : 100% - (сума боргу)

та врахувавши дані індексу інфляції з січня 2012 року по лютий 2015 року, що містяться в друкованому органі "Урядовий кур'єр", позивач обґрунтовано обчислив суму інфляційних втрат, яких він зазнав унаслідок прострочення відповідачем грошового зобов'язання, і яка склала 533 194, 78 гривень, з чим погоджується і колегія суддів (а.с. 106-107).

Так само правильно застосовано при обчисленні суми трьох процентів річних і формулу:

(проценти) = (сума боргу) Х (процентна ставка) : 100% : 365 днів Х кількість днів.

З урахуванням того, що прострочення зобов'язання тривало 1 179 днів, а сума боргу становить 1 482 722 гривні, тому апеляційний суд вважає, що ОСОБА_1 вірно визначено суму трьох процентів річних у 143 681, 86 гривень (а.с. 107-107, зв.).

Щодо відповідальності ОСОБА_3 за договором позики від 2 серпня 2011 року, то колегія суддів з вимогами позивача про це погодитися не може.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

З розписки від 2 серпня 2011 року вбачається, що обов'язок ОСОБА_3 повернути суму позики виникає у разі неможливості її повернення ОСОБА_2 Тобто право позикодавця захистити свої порушені права шляхом стягнення грошових коштів за договором позики з ОСОБА_3 виникає виключно після встановлення факту неспроможності сплати заборгованості самим позичальником.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Вбачається, що в ОСОБА_1 не виникло права матеріально-правової вимоги до ОСОБА_3, а тому суб'єктивні цивільні права позивача судовому захисту не підлягають. Відтак позов до неї про стягнення заборгованості, інфляційних втрат і суми трьох процентів річних є передчасним, а в його задоволенні слід відмовити.

Як встановлено, суд першої інстанції при вирішенні справи уваги на наведені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним.

В силу правил ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому стягненню з ОСОБА_2 на користь позивача підлягають 5 481 гривня судового збору (3 654 гривні, що сплачені за звернення до місцевого суду + 1 827 гривень за подання апеляційної скарги).

Мотивами для скасування оскаржуваного рішення і ухвалення нового - про часткове задоволення первісного позову та про відмову в задоволенні зустрічного позову відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи і неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі ст.ст. 1046, 1047, 1049, 1050, 1051, 625, 614, ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України, постанови Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі №6-79цс14, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду від 3 квітня 2015 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 482 722 (один мільйон чотириста вісімдесят дві тисячі сімсот двадцять дві) гривні заборгованості за договором позики від 2 серпня 2011 року, 533 194 (п'ятсот тридцять три тисячі сто дев'яносто чотири) гривні 78 копійок інфляційних втрат, 143 681 (сто сорок три тисячі шістсот вісімдесят одна) гривню 86 копійок суми трьох процентів річних і 5 481 (п'ять тисяч чотириста вісімдесят одна) гривню судового збору.

Позов ОСОБА_1 в частині вимог до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, інфляційних втрат та суми трьох процентів річних залишити без задоволення.

ОСОБА_2 відмовити в задоволенні зустрічного позову до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: