У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до комунального підприємства «Комунал-Сервіс» Великоберезнянської селищної ради Закарпатської області про стягнення боргу за договором про надання послуг за касаційною скаргою комунального підприємства «Комунал-Сервіс» Великоберезнянської селищної ради Закарпатської області на рішення Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 22 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 1 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 11 червня 2013 року між ним та комунальним підприємством «Комунал-Сервіс» (далі - КП «Комунал-Сервіс») укладено договір про надання транспортних послуг (збір і вивіз сміття), а 2 вересня 2013 року між ними було підписано додаток № 1 про зміну умов вказаного договору, яким змінено п. 2.1 договору та вказано ціну за надані послуги, а саме за одну ходку - 850 грн. 24 квітня 2014 року він уклав з відповідачем додаток № 2 про зміну умов договору, яким змінено ціну послуг і за одну ходку вивозу сміття визначено плату в 950 грн. Зміни до договору про надання транспортних послуг вносились і надалі. 14 жовтня 2014 року між ними складено акт звірки взаєморозрахунків, згідно з яким відповідач заборгував йому 29 450 грн за надання транспортних послуг. На його претензію від 29 січня 2015 року КП «Комунал-Сервіс» не відреагувало.

З урахуванням викладеного та уточнивши позовні вимоги, так як у ході розгляду справи відповідач частину боргу погасив, ОСОБА_3 просив суд стягнути з відповідача 25 тис. грн основного боргу, 11 51 грн 21 коп. інфляційних витрат, 458 грн 91 коп. - 3 % річних від простроченої суми і 6 091 грн 10 коп. пені.

Рішення Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 22 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 1 липня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з КП «Комунал-Сервіс» на користь ОСОБА_3 борг у розмірі 43 061 грн 22 коп., у тому числі: 25 тис. грн основного боргу, 11 51 грн 21 коп. інфляційних витрат, 458 грн 91 коп. - 3 % річних від простроченої суми і 6 091 грн 10 коп. пені. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі комунальне підприємство «Комунал-Сервіс», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задовольнити частково у сумі основного боргу 25 тис. грн.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач порушив умови договору про надання послуг, не сплативши передбачені договором виконані позивачем послуги, а розрахунок боргу зазначено в позові.

Апеляційний суд погодився за таким висновком суду першої інстанції, зазначивши також про те, що несвоєчасне підписання позивачем деяких актів виконаних робіт не впливає на правильний розрахунок позивачем неустойки й збитків, а зменшення їх розміру ст. 616 ЦК України не передбачено, так як ця норма права стосується цивільно-правової відповідальності, а не сплати основного грошового боргу.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним положенням закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 11 червня 2013 року між приватним підприємцем ОСОБА_3 та КП «Комунал-Сервіс» укладено договір про надання транспортних послуг (збір і вивіз сміття), який у подальшому неодноразово змінювався щодо ціни послуг за одну ходку вивозу сміття. 14 жовтня 2014 року між сторонами складено акт звірки взаєморозрахунків, згідно з яким КП «Комунал-Сервіс» зобов'язалось сплатити приватному підприємцю ОСОБА_3 29 450 грн. (а.с. 31). На претензію позивача від 29 січня 2015 року КП «Комунал-Сервіс» не відреагувало (а.с. 32-35).

24 лютого 2015 року до Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб внесено запис про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (а.с. 36).

Відповідно до ст. 526 України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Згідно зі ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз'яснено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Задовольняючи частково позов, суди послались на те, що суд погоджується з розрахунком, наведеним позивачем у позові.

Проте, не врахувавши наведені вище роз'яснення Верховного Суду України, суди також не звернули уваги на те, що за загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позову, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявність доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Судові рішення у справі взагалі не містять висновків щодо обґрунтованості та правильності розрахунку заборгованості, доведеності розміру заявлених грошових вимог. Зокрема, відповідач посилався на те, що пеня, інфляційні втрати та 3 проценти річних мають обчислюватись від початку наступного банківського дня спливу строку оплати на надані послуги, тобто на 11-й банківський день, що передбачено п. 3.2 договору про надання послуг та відповідає нормі ч. 1 ст. 530 ЦК України, згідно з якою якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка має неминуче настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Крім того, відповідно до ст. 616 ЦК України, якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, суд відповідно зменшує розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника. Суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення.

23 червня 2015 року відповідач звернувся до суду із заявою про зменшення пені (а.с. 59), посилаючись на те, що позивач з його вини не надавав підприємству щомісячні акти виконаних робіт, зокрема №№ 13 (травень), 14 (червень), 15 (липень) і 16 (серпень) надані лише 9 вересня 2014 року і вказані в них суми є основною сумою заборгованості, яка вплинула на збільшений розмір неустойки.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України апеляційний суд зазначеним доводам відповідача правової оцінки взагалі на надав.

Крім того, у порушення положень ст. ст. 549, 616, 901 ЦК України апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що неустойка відноситься до основної суми боргу і норма ст. 616 ЦК України на неї не поширюється, оскільки неустойка є сумою, яка сплачується саме за порушення боржником зобов'язання і є цивільно-правовою відповідальністю боржника.

Також у порушення вимог ст. 88 ЦПК України, частково задовольняючи позов, суд стягнув з відповідача всю суму сплаченого ним судового збору, не виконавши вимогу пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову.

За таких обставин, коли не встановлені фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, судове рішення апеляційного не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу комунального підприємства «Комунал-Сервіс» Великоберезнянської селищної ради Закарпатської області задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 1 липня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик