УХВАЛА

іменем україни

11 листопада 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,

суддів: Євграфової Є.П., Завгородньої І.М.,

Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду м. Києва від 15 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ПАТ «ПриватБанк» (далі-банк) звернулося до суду із позовом, в обґрунтування якого зазначено, що 8 липня 2015 року між ним та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №К2U4GK00260888, за яким банк надав позичальнику у строкове платне користування кредит в розмірі 172 610 євро із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11, 04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 8 липня 2025 року.

У зв'язку із невиконанням своїх зобов'язань у позичальника ОСОБА_3 утворилася заборгованість по кредитному договору у розмірі 407 387, 18 євро, що еквівалентно 4 257 196, 03 грн.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_3 8 липня 2005 року було укладено договір іпотеки, за яким іпотекодавець передав в іпотеку кредитору квартиру, загальною площею 111, 90 кв.м., житловою площею 55, 10 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Обумовлена сторонами договору ціна предмету іпотеки дорівнює 1 136 250 грн.

Посилаючись на наведене, банк просив у погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 407 387, 18 євро, що еквівалентно 4 257 196, 03 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру, загальною площею 111, 90 кв.м., житловою площею 55, 10 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у вказаній квартирі.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 січня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 15 квітня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Звернуто стягнення на квартиру загальною площею 111, 90 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ( на підставі договору іпотеки від 8 липня 2005 року) ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо отримання дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення банком всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки - у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №К2U4GK00260888 від 8 липня 2005 року у розмірі 358 225, 86 євро, що еквівалентно 3 743 460, 24 грн. та складається із: 168 796, 16 євро, що еквівалентно 1 763 919, 87 грн. - сума заборгованості за кредитом; 93 004, 23 євро, що еквівалентно 971 894, 20 грн. - сума заборгованості по процентах за користування кредитом; 18 987 євро, що еквівалентно 198 414, 15 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 49 161, 32 євро, що еквівалентно 513 735, 80 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором.

Вирішено питання про судові витрати.

В порядку ст.217 ЦПК України відстрочено виконання судового рішення на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року №1304-У11.

В решті вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення апеляційного суду в частині відмови у виселенні та зменшенні пені, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам ухвалене у справі рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 8 липня 2015 року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №К2U4GK00260888, за яким банк надав позичальнику у строкове платне користування кредит в розмірі 204 997, 05 євро із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11, 04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 8 липня 2025 року.

У зв'язку із невиконанням своїх зобов'язань у позичальника ОСОБА_3 утворилася заборгованість по кредитному договору у розмірі 407 387, 18 євро, що еквівалентно 4 257 196, 03 грн.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_3 8 липня 2005 року було укладено договір іпотеки, за яким іпотекодавець передав в іпотеку кредитору квартиру, загальною площею 111, 90 кв.м., житловою площею 55, 10 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Обумовлена сторонами договору ціна предмету іпотеки дорівнює 1 136 250 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції керувався положеннями ч.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню протягом дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а тому суд безпідставно відмовив у задоволенні позову.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про виселення, апеляційний суд виходив із того, що позивачем письмової вимоги про добровільне звільнення відповідачем квартири направлено не було і відповідно останнім належної вимоги позивача не отримано.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, за змістом частин першої, другої статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом частини третьої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше жиле приміщення, за винятком випадків, зазначених у відповідному житловому законодавстві.

Відповідно до частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Зі змісту зазначених норм убачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку». З урахуванням частини другої статті 39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Крім того, за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР).

Судами установлено, що в іпотеку передано квартиру, яка була придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів.

Суд апеляційної інстанції на вказане уваги не звернув.

Крім того, є помилковим висновок суду апеляційної інстанції щодо застосування з власної ініціативи строку позовної давності щодо стягнення пені.

Так, відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку (штраф, пеню) виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Таким чином, пеня - це санкція, яка нараховується від першого дня прострочення виконання зобов'язання й до того дня, доки зобов'язання не буде виконане.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України.

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова "лише" (аналог "тільки", "виключно"), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення випливає безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується.

Таким чином, позовна давність, як загальна, так і спеціальна, є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач із заявою про сплив позовної давності і застосування наслідків її спливу до суду першої інстанції не звертався.

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України "Строки та терміни. Позовна давність" у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони.

Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

З огляду на викладене ухвалене судом апеляційної інстанції рішення не можна вважати законними та обґрунтованим, воно підлягає скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 15 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Н.А. Горелкіна

Судді: Є.П. Євграфова

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко

О.М. Ситнік