У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,
суддів: Євграфової Є.П., Іваненко Ю.Г.,
Завгородньої І.М., Ситнік О.М.,
за участі: представника Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» − Тузова В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, посилаючись на те, що між сторонами 05 лютого 2007 року укладений кредитний договір № DN80FI00000028, відповідно до якого ОСОБА_7 був наданий кредит в розмірі 100 000 доларів США на придбання нерухомого майна строком до 04 лютого 2027 року зі сплатою 9,96 % річних.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 05 лютого 2007 року між сторонами укладений договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_7 передав банку в іпотеку житловий будинок «А-2» з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку загальною площею 1 000 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, та належать на праві власності відповідачу.

Позичальник порушив умови виконання кредитного договору, у зв'язку з чим станом на 02 грудня 2012 року утворилась заборгованість у розмірі 264 018,33 доларів США, в рахунок погашення якої позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки та виселити відповідача з будинку.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 вересня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2013 року, в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 травня 2014 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 вересня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2013 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2015 року позовні вимоги задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 104 330,80 доларів США, заборгованості за відсотками у розмірі 53 341,23 доларів США та пені, звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок «А-2» з господарськими будівлями та спорудами: «Б» − сарай, «В» - вбиральня, «Г» - вольєр, «Б» − зливна яма, «Д» - навіс, та на земельну ділянку, загальною площею 1 000 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, що належать ОСОБА_7, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою − покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності та дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 червня 2015 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2015 року змінено та доповнено резолютивну частину абзацом наступного змісту: «Виконання рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки відстрочити до закінчення дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року». В решті рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ПАТ КБ «ПриватБанк» − Шуліка А.В., посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про виселення та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що касаційна скарга має бути задоволена.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги апеляційним судом не дотримано.

Судами встановлено, що 05 лютого 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_7 укладений кредитний договір № DN80FI00000028, відповідно до якого останньому був наданий кредит в розмірі 100 000 доларів США для придбання нерухомого майна строком до 04 лютого 2027 року зі сплатою 9,96 % річних.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 05 лютого 2007 року між сторонами укладений договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_7 передав банку в іпотеку житловий будинок «А-2» з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку загальною площею 1 000 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, та належать на праві власності відповідачу.

Позичальник порушив умови виконання кредитного договору, у зв'язку з чим станом на 02 грудня 2012 року утворилась заборгованість у розмірі 264 018,33 доларів США.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суди виходили з того, що, оскільки позичальником порушено умови виконання кредитного договору, то позивач скористався своїм правом на звернення стягнення на предмет іпотеки.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно із ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Рішення суду апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки є законним.

Однак звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно з ч. 2 ст. 39 цього Закону одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про виселення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами не було отримано письмової вимоги іпотекодержателя про виселення в добровільному порядку та матеріали справи не містять таких доказів.

Як вбачається з матеріалів справи, банком 30 жовтня 2012 року направлялась відповідачу позасудова вимога про добровільне звільнення житлового будинку в тридцятиденний строк.

Із роз'яснень, викладених у п. 43 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», вбачається, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке.

Згідно з ч. 4 ст. <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_46/ed_2015_02_12/pravo1/KD0003.html?pravo=1>, ст. 109 Житлового кодексу Української РСР, статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_250/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1> виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення

При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Провівши аналіз зазначених положень, слід дійти висновку, що всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги у тому разі, якщо іпотекодержатель прийняв рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. За таких обставин, якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Вимоги закону про направлення мешканцям письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення не стосуються виселення мешканців на підставі рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки з одночасним виселенням мешканців, а стосуються позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки.

Вирішуючи спір в частині позовних вимог про виселення, суд апеляційної інстанції зазначених положень закону не врахував та дійшов передчасного висновку про залишення в цій частині без змін рішення суду першої інстанції.

За таких обставин, коли фактичні обставини належним чином не встановлені та не перевірені, ухвалене у справі судове рішення апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> щодо законності й обґрунтованості, зазначене вище порушення призвело до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st338> є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 338 ЦПК України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення, зазначені у частинах першій і другій цієї статті, допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

З цих підстав рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 червня 2015 року в частині позовних вимог про виселення скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Н.А. Горелкіна
Судді: Є.П. Євграфова
І.М. Завгородня
Ю.Г. Іваненко
О.М. Ситнік