Ухвала

іменем україни

20 травня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Гримич М.К., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_8, про виселення без надання іншого жилого приміщення та стягнення заборгованості, за касаційними скаргами Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» та ОСОБА_3 на рішення Солом'янського районного суду

м. Києва від 26 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 19 лютого 2015 року,

встановила:

У грудні 2013 року Національний технічний університет України «Київський політехнічний інститут» (далі - НТУУ «КПІ») звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що гуртожиток АДРЕСА_1 перебуває на балансі позивача та згідно наказу ректора НТУУ «КПІ» від 3 вересня 2001 року йому було встановлено статус студентського гуртожитку для проживання сімейних студентів, аспірантів, докторантів НТУУ «КПІ».

Відповідач ОСОБА_3 у квітні 1988 року була поселена в кімнату АДРЕСА_1 цього гуртожитку, як дружина студента НТУУ «КПІ», та тимчасово зареєстрована з 26 травня 1988 року по 1 березня 1992 року на період навчання чоловіка. У 1991 році шлюб між ними було розірвано.

16 лютого 1993 року ОСОБА_3 знялась з реєстрації у вказаному гуртожитку та була зареєстрована в Сумській області.

Актами комісії від 8 жовтня 2014 року та від 10 жовтня 2014 року встановлено, що у вказані кімнаті проживають ОСОБА_3, її дочки ОСОБА_4, ОСОБА_6 та малолітні онуки ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_8

Оскільки відповідачі безпідставно займають вказане жиле приміщення, спеціальний ордер для вселення на вказану житлову площу їм не видавався, договір найму житлового приміщення з ними не укладався, останні за вказаною адресою не зареєстровані, добровільно звільнити займане приміщення відмовились, просив виселити з кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Крім того, зазначав, що відповідачі не сплати за користування кімнатою гуртожитку, у зв'язку з чим в період з 1 грудня 2010 року по

30 листопада 2013 року виникла заборгованість в розмірі 120 000 грн, яку просив стягнути з останніх.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від

26 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду

м. Києва від 19 лютого 2015 року, позов задоволено частково.

Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_4 разом із малолітньою ОСОБА_5, ОСОБА_6 разом із малолітніми

ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення. У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі НТУУ «КПІ» просить скасувати ухвалені у справі судові рішення в частині відмови у стягненні заборгованість по оплаті за користування кімнатою у гуртожитку в сумі 120 000 грн, у цій частині ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про виселення відповідачів з кімнати гуртожитку, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що останні займають приміщення гуртожитку без законних підстав, спеціальний ордеру відповідно положень ст.128 ЖК УРСР їм не видавався.

Рішення суду в цій частині відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Установлено, що в квітні 1988 року ОСОБА_3 була поселена в кімнату АДРЕСА_1, як дружина студента ОСОБА_11 та тимчасово зареєстрована у вказаній кімнаті з 26 травня 1988 року по 1 березня 1992 року, на період навчання чоловіка.

На підставі постанови профкому студентів та комітету комсомолу КПІ від 4 вересня 1987 року на ім'я ОСОБА_11 було видано ордер на право проживати в АДРЕСА_1.

20 вересня 1988 року ОСОБА_3 прийнято на роботу до НТУУ «КПІ» на посаду бухгалтера по строковому договору з 20 вересня 1988 року по 8 вересня 1991 року.

30 травня 1991 року шлюб між ОСОБА_3 та

ОСОБА_11 було розірвана, а 12 липня 1991 року останнього відраховано з університету та знято з реєстрації.

16 грудня 1993 року ОСОБА_3 була знята з реєстрації за вказаною адресою у зв'язку з вибуттям до м. Кролевець Сумської області

З 1 травня 2002 року ОСОБА_3 була переведено на посаду майстра господарського відділу, з 12 жовтня 2005 року звільнено за власним бажанням.

Відповідно до ст. 127 ЖК УРСР, п. 2 Примірного положення гуртожитки призначаються лише для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання.

Пленум Верховного Суду України в п. 22 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» указав, що, вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з'ясовувати, крім інших питань, і питання щодо видачі відповідно до Примірного положення ордера на зайняття жилої площі в гуртожитку.

Згідно із ч. 2 ст. 128, ст. 129 ЖК УРСР, ч. 1 п. 10 Примірного положення на підставі спільного рішення адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Отже, законом установлено, що єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку є спеціальний ордер, який видає адміністрація підприємства, установи, організації на підставі спільного з профспілковим комітетом рішення про надання жилої площі в гуртожитку.

Пунктом 17 Примірного положення передбачено, що вселення громадянами, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, інших членів сім'ї, крім своїх неповнолітніх дітей, в указані приміщення допускається лише з дозволу адміністрації, профспілкового комітету, установи, організації та письмової згоди членів сім'ї громадянина, які проживають разом з ним.

Право користування жилим приміщенням у гуртожитку такого члена сім'ї (або колишнього члена сім'ї) є похідним від права особи, якій у встановленому законом порядку виданий спеціальний ордер для проживання на період її роботи.

Згідно із ч. 1 ст. 132 ЖК УРСР сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням.

Таким чином, установивши відсутності доказів надання відповідачам приміщення гуртожитку у встановленому законом порядку, та те, що право проживання відповідача ОСОБА_3 разом з дітьми було похідним від права проживання її чоловіка, як студента НТУУ «КПІ», на час навчання останнього, яке по закінченню навчання припинилось, суд дійшов до правильного висновку про виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення.

Проте з рішенням суду в частині позовних вимог про стягнення заборгованості по оплаті за користування кімнатою гуртожитку погодитися не можна, виходячи з наступного.

Так, відмовляючи в позові в цій частині, суд виходив із відсутності цивільно-правової угоди між позивачем та відповідачами, а також відповідного рішення ради з житлово-соціальних питань НТУУ «КПІ».

Проте рішення суду в цій частині не ґрунтується на законі.

Установлено, що будівля №6 по вул. Металістів в м. Києві є державною власністю, знаходиться на балансі НТУУ «КПІ» та має статус студентського гуртожитку для проживання сімейних студентів, аспірантів, докторантів НТУУ «КПІ».

Предметом даного спору є стягнення заборгованості по оплаті за користування кімнатою у гуртожитку.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують спеціально уповноважені центральні органи виконавчої влади; друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території; третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін).

Ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом.

Обґрунтовуючи позов в цій частині, позивач посилався на те, що кімната, яку займають відповідачі, розрахована на 4 ліжка-місця, плата за користування якими у відповідні роки була визначена Положеннями про оплату за проживання у студентських гуртожитках НТУУ «КПІ» для всіх категорій мешканців, затвердженими наказами ректора від

24 червня 2008 року, від 14 липня 2011 року та від 25 липня 2013 року.

Оскільки відповідачі оплату за користування кімнатою не здійснювали, за період з 1 грудня 2010 року по 30 листопада 2013 року за ними утворилась заборгованість, яка в добровільному порядку сплачена не була

Відповідно до п. 18 Примірного положення про гуртожиток, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №208 від 3 червня 1986 року робітники, службовці, студенти, учні, а також інші громадяни, які проживають у гуртожитку, зобов'язані своєчасно вносити плату за користування жилою площею і за комунальні послуги відповідно до п. 38 цього Положення.

Вирішуючи спір, суд у порушення вимог ст. ст. 213-214, 303, 316 ЦПК України зазначені положення до уваги не взяв, встановивши, що відповідачі користуються приміщеннями гуртожитку без правової підстави, не врахував, що згідно із зазначеними нормами споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання таких послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг в повному обсязі.

За викладених обставин ухвалені у справі рішення в частині стягнення заборгованості по оплаті за користування кімнатою гуртожитку не можуть залишатися в силі, оскільки ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому згідно із ч. 2 ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи в цій частині на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 26 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 19 лютого 2015 року в частині позовних вимог про стягнення заборгованості скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

У іншій частині рішення Солом'янського районного суду

м. Києва від 26 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 19 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.С. Висоцька

Судді:М.К. Гримич

О.В. Кафідова
О.В. Умнова

І.М. Фаловська