АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/5469/2015 Головуючий в 1 інстанції - Пономаренко Н.В.
Доповідач - Желепа О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Кабанченко О.А., Мараєвої Н.Є.

при секретарі Осмолович В.С.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 січня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Товариства з обмеженою відповідальністю «Кийградсервіс» про визнання права користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та за позовом третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_2 до ОСОБА_4, Товариства з обмеженою відповідальністю «Кийградсервіс» про визнання права користування квартирою, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

Представник позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом в якому просив визнати за позивачем право користування квартирою АДРЕСА_1. та визнати відповідача ОСОБА_4 таким, що втратив право користування вищевказаною квартирою.

Також, вказаний представник звернувся з позовом в інтересах рідного брата позивачки - третьої особи із самостійними вимогами - ОСОБА_2, про визнання за ним права користування квартирою АДРЕСА_1 та визнання відповідача ОСОБА_4 таким, що втратив право користування цією квартирою.

В обґрунтування позовних вимог позивач , третя особа та їх представник посилались на те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_2 являються між собою рідними братом і сестрою, а відповідач - їх рідним дядьком. При цьому, позивачі з самого народження проживали в спірній квартирі разом зі своїми батьками до їх розлучення, а потім вони та їх батько і бабуся проживали в АДРЕСА_1 і до матері приходили в гості, не зважаючи на те, що вони прописані (зареєстровані) за її адресою проживання. Однак відповідач ОСОБА_4 хоч і зареєстрований по спірній адресі з 1985 року, однак ніколи там не проживав, а тому втратив право користування житловим приміщенням.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла наймач квартири - бабуся позивачів - ОСОБА_7, а ІНФОРМАЦІЯ_2 - батько позивачів . Після їх смерті відповідач змінив замки від вхідних дверей і не визнає за позивачами їх право на проживання у спірній квартирі.

Не зважаючи на те, що позивач і третя особа не зареєстровані у вказаній квартирі, вони мають право на користування нею, адже були вселені як члени сім»ї наймача, зі смертю якого їх право на користування квартирою не припинилося.

При цьому, правове обґрунтування своїх вимог, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 визначають, зокрема ст.ст.61, 64, 65,71, 72 ЖК УРСР.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13.01.2015 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Товариства з обмеженою відповідальністю «Кийградсервіс» про визнання права користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовлено.

В задоволені позову третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_2ОСОБА_4, Товариства з обмеженою відповідальністю «Кийградсервіс» про визнання права користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В скарзі посилався на те, що рішення є необґрунтованим та незаконним. Суд не взяв до уваги, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 не зареєстровані у спірній квартирі, про те вони мають право на користування нею, адже були вселені в квартиру як члени сім'ї наймача ОСОБА_9, і зі смертю ОСОБА_9 право ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користування квартирою не припинилося. Крім того, на момент вселення у спірну квартиру ОСОБА_2 та ОСОБА_5 були неповнолітніми дітьми ОСОБА_9, користувалися нарівні з наймачем всіма правами та несли всі обов'язки, що витікають із договору найму житлового приміщення. Суд першої інстанції безпідставно не поклав в основу рішення покази свідків, оскільки на думку суду вони не змогли чітко пояснити порядок користування вказаною квартирою, вказати спальні місця кожного, наявність речей в квартирі. Зазначене твердження не відповідає дійсності, адже свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в судовому засіданні чітко сказали з скількох кімнат складається квартира, в якій кімнаті проживали ОСОБА_2 та ОСОБА_5, а також ОСОБА_4 та ОСОБА_7, де знаходились їхні речі. Суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, оцінюючи докази, надані на підтвердження факту проживання ОСОБА_2 в квартирі. Висновок суду про те, що позивачі не сплачували комунальні платежі не відповідають дійсності, оскільки більшість часу проживання в спрій квартирі і ОСОБА_5 і ОСОБА_2 були неповнолітніми, тому не могли сплачувати квартплату та інші платежі. Крім того, вказував на те, що відповідач не проживає у спірній квартирі з 1985 року, тобто втратив правого користування житловим приміщення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до довідки форми №3, спірне жиле приміщення представляє собою двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 в якій зареєстрований з 16.12.1980 року відповідач ОСОБА_4, (а.с.31).

Відповідно до копії ордеру на жиле приміщення № 95321 серія «Б» від 9.08.1968 року виданого ОСОБА_12 на сім'ю з чотирьох осіб: ОСОБА_12, ОСОБА_7, ОСОБА_4 та ОСОБА_9 (а.с.34).

Згідно повідомлень сторін та їх представників, ОСОБА_12, ОСОБА_7 та ОСОБА_9 померли, вказану обставину учасники судового розгляду не заперечували, однак письмово це підтверджено лише щодо смерті ОСОБА_9, який помер 29.09.2014 (а.с.13).

В своїх поясненнях ОСОБА_5 та ОСОБА_2 повідомили, що вони зареєстровані за місцем реєстрації своєї матері, однак ніяких письмових підтверджень вказаному не надали, хоча ця обставина сторонами і не заперечувалась.

Вказана квартира є неприватизованою і належить до громадського житлового фонду, а згідно ч.ч. 1-2 ст.61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Позивачі ОСОБА_5 та ОСОБА_2 повідомили, що вони ніколи не сплачували і не сплачують квартплату та інші комунальні платежі по утриманню спірної квартири. Також пояснили, що не мали ключів від вхідних дверей, оскільки двері відчиняла бабуся, яка завжди була вдома.

Згідно із копій платіжних квитанцій на сплату житлово-комунальних та інших послуг вказані послуги сплачуються виключно відповідачем ОСОБА_4 (а.с. 36-45).

В судовому засіданні свідки з боку сторони позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_13, які підтвердили, що в спірній квартирі проживали позивачі зі своїм батьком та бабусею, а проживання відповідача в квартирі не підтвердили. Натомість, ніхто з низ не зміг чітко пояснити суду порядок користування вказаною квартирою, вказати спальні місця кожного, наявність речей в квартирі, як це не зміг зробити і свідок з боку відповідача - ОСОБА_14

Судом також встановлено, що спірна квартира є неприватизованою і являється житлом державного житлового фонду, там наразі постійно зареєстрований тільки відповідач ОСОБА_4, а ОСОБА_5 та ОСОБА_2 весь час зберігають за собою право на проживання в іншому житловому приміщенні,- за місцем реєстрації їх матері, на даний час є повнолітніми особами. Відповідач, який має право користування спірною квартирою, не визнає за ними права користування нею, а тому відсутні правові підстави для визнання за позивачами права користування спірною квартирою.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи доведені.

Доводи апеляційної скарги в частині вселення позивачів в спірну квартиру в якості членів сім'ї свого батька та бабусі, колегія суддів не приймає, оскільки батьки позивачів визначили постійним місцем проживання своїх малолітніх дітей, місце проживання їх матері.

За свого життя батько позивачів не звертався до житлових органів з відповідною заявою про зміну місця проживання дітей.

Після настання повноліття позивача ОСОБА_3, яке настало ІНФОРМАЦІЯ_3 року, а також ОСОБА_2, яке настало ІНФОРМАЦІЯ_4 року ні вони, ні їх бабуся та батько знову ж таки не звертались з відповідними заявами про зміну свого постійного місця проживання.

При цьому суд надав належну оцінку наданим доказам та дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачами факту їх постійного проживання в спірній квартирі під час їх неповноліття.

Суд вірно врахував, що ОСОБА_3 своїм постійним місцем проживання вважала іншу квартиру, так як зверталась до органів ЖЕКу з прохання провести реструктуризацію боргу.

Пояснення представника позивача про те, що постійним місцем проживання ОСОБА_2 була спірна квартира, що підтверджено вироком суду, колегія не приймає тому, що суд дав вірну оцінку доказам та дійшов обґрунтованого висновку, що в ході розслідування кримінальної справи місце проживання ОСОБА_2 зазначалось з його слів.

За відсутності доказів звернення батьків позивачів з заявами про зміну місця їх проживання з квартири матері на квартиру батька, відсутні підстави вважати, що постійним місцем проживання дітей є спірна квартира.

Інші доводи також не мають правового значення, так як позивачі звернулись з вимогою про визнання за ними права користування квартирою в повнолітньому віці, а тому без згоди відповідача, який має право користування спірною квартирою за позивачами на даний час це право визнано бути не може, так як відповідно до ст.. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Таким чином, після набуття позивачами повноліття вони могли вселитись до спірної квартири лише з письмової згоди відповідача, а останній таку не надавав.

Доводи позивачів про те, що відповідач втратив право користування квартирою, колегія не може прийняти, так як батько позивачів помер у вересні 2014 року, і він та його мати, яка померла також в 2014 році, за їх життя не звертались з вимогами до відповідача про визнання його втративши право на житло, тобто визнавали за сином та братом право користування спірною квартирою. У позивачів, які не набули права користування спірною квартирою в установленому законом порядку, відсутнє право за вищенаведених обставин, вимагати визнання дядька таким, що втратив права на спірну квартиру .

Інші доводи на правильність постановленого рішення не впливають.

Рішення суду першої інстанції ухвалене без порушення норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: