АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач Рубан С.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Кабанченко О.А.

при секретарі Гарматюк О.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва Тимченка С. на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року у справі за позовом Першого заступника прокурора міста Києва до Київської міської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсними рішення, державних актів на право власності на земельну ділянку, договору - купівлі продажу та відновлення становища, яке існувало до порушення,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року в задоволенні позову першого заступника прокурора Шевченківського району м. Києва до Київської міської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсними рішення, державних актів на право власності на земельну ділянку, договору купівлі - продажу та відновлення становища, яке існувало до порушення відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, заступник прокурора міста Києва Тимченко С. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник прокуратури підтримав апеляційну скаргу.

Представники відповідачів проти апеляційної скарги заперечили.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

В січні 2013 року Перший заступник прокурора Шевченківського району міста Києва звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати рішення VII сесії XXIV скликання Київської міської ради від 24.06.2004 року № 326-2/1536 в частині передачі ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1, визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий 27.10.2004 року ОСОБА_2 на підставі рішення Київської міської ради від 24.06.2004 року № 326-/153, визнати недійсним договір купівлі - продажу земельної ділянки площею 0,10 га розташованої по АДРЕСА_1, вартістю 633 600, 00 грн. укладений 31.03.2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, який було видано ОСОБА_5 на підставі договору купівлі - продажу, укладений 31.03.2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення в розпорядження Київської міської ради земельної ділянки площею 0,10 га розташованої по АДРЕСА_1, вартістю 633 600,00 грн.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що функціональна зона виділеної ОСОБА_2 земельної ділянки по АДРЕСА_1 на підставі вищезазначеного Рішення - це зелена зона ( рекреаційні землі ). Відповідно до ч.2 ст.60 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» , землі вказаної земельної ділянки підлягають особливій охороні як рекреаційні, та згідно п.п. б п. 10.4 ДБН 360-92 розміщення будинків, споруд і комунікацій не допускається на землях зелених зон міст, включаючи землі міських лісів, якщо об'єкти, які проектуються, не призначені для відпочинку, спорту або обслуговування приміського лісового господарства. За цільовим призначенням, відповідно до ст.19 ЗКУкраїни вказана земельна ділянка відноситься до категорії рекреаційного призначення, на яких, в свою чергу, відповідно до ст.51 ЗК України забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкодити використанню їх за призначенням. Вищезазначене рішення Київради прийнято з порушенням вимог ч. 2 ст. 52, ст. 118 Земельного кодексу України та п.10.4 ДБН 360-92. Не зважаючи на положення пункту 3 статті 83 Земельного Кодексу України і те, що погодження Верховної Ради України про вилучення спірної земельної ділянки отримано не було, п.2 рішення VII сесії XXIV скликання Київської міської ради від 24.06.2014 року № 326-2/1536 " Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд ", затверджено проект відведення земельної ділянки та передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1. Також, детальний план території на спірну земельну ділянку в порушення вимог ст. 39 Земельного кодексу України, ст. ст. 17, 19 Закону України " Про основи містобудування " та ст. 13 Закону України " Про планування та забудову територій " не розроблено та не затверджено. На підставі незаконного рішення VII сесії XXIV скликання Київської міської ради від 24.06.2014 року № 326-2/1536 " Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд ", Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради ( Київської міської державної адміністрації) виготовлено державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, який зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю 27.10.2004 року за № 01-7-00501 та виданий ОСОБА_2. Вказаний акт, згідно ч. 1 ст. 155 ЗК України підлягає визнанню недійсним. В подальшому, 31.03.2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,10 га по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2, на підставі якого 23.05.2005 року ОСОБА_5 було видано державний акт на право власності на землю серії НОМЕР_3, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 01-7-00672 на ділянку площею 0,10 га по АДРЕСА_1. Оскаржуваним рішенням, державним актом на право власності на спірну земельну ділянку порушено право власності територіальної громади міста Києва на землю.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з наступного.

Судом встановлено, що п.5 рішення VII сесії XXIV скликання Київської міської ради від 24.06.2004 року № 326-2/1536 " Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд ", затверджено проект відведення земельної ділянки та передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 (а.с. 40-44, т.1).

На підставі вказаного рішення VII сесії XXIV скликання Київської міської ради від 24.06.2004 року № 326-2/1536 Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради виготовлено державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на землю на земельну ділянку площею 0,10 га по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2, який було видано ОСОБА_2 (а.с.34, т.1).

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України " Про місцеве самоврядування в Україні ", місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Вирішення відповідно до закону питань земельних відносин є виключною компетенцією пленарних засідань сільських, селищних, міських рад ( п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»)

Вимоги п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України свідчать про те, що до розмежування земель державної та комунальної власності, повноваження щодо розпорядження землями ( крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці другому цього пункту ) в межах населених пунктів, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради з урахуванням вимог абзацу третього цього пункту, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Відповідно до ст. 43 Земельного кодексу України землі природно- заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об'єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об'єктів природно-заповідного фонду.

Частинами другою та четвертою ст.47 Закону України " Про землеустрій" встановлено, що проектами землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення визначаються місце розташування і розміри земельних ділянок, власники земельних ділянок, землекористувачі, у тому числі орендарі, а також встановлюється режим використання та охорони територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого ( округи і зони санітарної ( гірничо- санітарної ) охорони ), рекреаційного та історико-культурного ( охоронні зони ) призначення. Порядок розробки проектів землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 10 Порядку розроблення проектів землеустрою з організації та встановлення меж територій природно-заповідного фонду, іншого природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.2004 року № 1094, передбачено, що проект землеустрою з організації та встановлення меж територій природно-заповідного фонду розглядається та затверджується сільською, селищною, міською радою, обласною, районною, Київською або Севастопольською міською держадміністрацією чи в установленому порядку подається іншим органам, до повноважень яких належить надання у користування або передача у власність земельних ділянок.

Тобто, встановлення меж території земель рекреаційного призначення можливо лише при затвердженні Київською міською радою відповідного проекту землеустрою з організації та встановлення меж.

Судом встановлено, що на підставі п.5 VII сесії XXIV скликання Київської міської ради від 24.06.2004 року № 326-2/1536 було затверджено проект відведення земельної ділянки ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 9 ст. 118 Земельного кодексу України ( в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення ) проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно- епідеміологічним органами, органом архітектури та подається на розгляд відповідної місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування.

З підстав наведеного, доводи прокурора щодо порушень відповідачем вимог погодження проекту відведення не знайшли підтвердження в суді та спростовані наданими відповідачами доказами.

Згідно ст. 59 Закону України " Про місцеве самоврядування в Україні ", Київська міська рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Статтею 9 Земельного кодексу України визначено, що до повноважень Київської міської ради віднесено, зокрема, розпорядження землями територіальної громади міста, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до положень ч.ч. 6-10 ст. 118 Земельного кодексу України ( в редакції чинній на момент прийняття оспорюваного рішення ), громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка ), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи ( ліцензії ) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органом архітектури та подається на розгляд відповідної місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність.

Згідно з пунктом "г" ч.1 ст. 121 Земельного кодексу України, громадяни мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах, зокрема, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка) у селах - не більше 0, 25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара.

З підстав наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оспорюване рішення Київської міської ради про передачу ОСОБА_2 у приватну власність спірної земельної ділянки було прийнято відповідно до вимог закону чинного на день прийняття спірного рішення, та останнім було правомірно набуто право власності на спірну земельну ділянку, та спростовує доводи прокурора про грубе порушення вимог законодавства в частині передачі відповідачу земельної ділянки.

Прокурор посилається на містобудівні умови та обмеження та стверджує, що вся спірна земельна ділянка належить до " території зелених насаджень загального користування ", тобто до земель рекреаційного призначення.

Однак, містобудівна характеристика земельної ділянки відповідно до Генерального плану міста, затвердженого рішенням Київради від 28.03.2002 року №370/1804, територія за функціональним призначенням належить частково до території зелених насаджень загального користування та частково до території житлової садибної забудови.

Надана позивачем копія висновку ГУ містобудування, архітектури та дизайну міського середовища №19-2500 від 26.09.2003 року щодо умов використання земельної ділянки та наявності містобудівних обмежень та обтяжень для відведення земельної ділянки не містить схеми розташування земельної ділянки на звороті аркушу (а.с.33, т.1).

Таким чином, висновок суду про те, що вищевикладені норми закону, а також відсутність правовстановлюючих документів стосовно встановлення меж земель території зелених насаджень загального користування ( рекреаційних земель ), дають підстави вважати, що при прийнятті оскаржуваного рішення Київська міська рада діяла в межах своїх повноважень та відповідно до чинного законодавства України.

Крім того, прокуратурою Шевченківського району міста Києва було подано до Окружного адміністративного суду міста Києва позов до Київської міської ради, Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської адміністрації ) про визнання незаконними та скасування рішення VII сесії XXIV скликання Київської міської ради № 326-2/1536 від 24 червня 2004 року " Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд " та державних актів на право власності на земельні ділянки.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.05.2013 року у задоволенні адміністративного позову прокурора відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 14.11.2013 року постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 травня 2013 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог прокуратури Шевченківського району м. Києва до Київської міської ради, Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської адміністрації ) про визнання незаконними та скасування державних актів на право власності на земельні ділянки скасовано та постановлено нову постанову. У скасованій частині провадження у справі за адміністративним позовом прокуратури Шевченківського району м. Києва до Київської міської ради, Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської адміністрації ) про визнання незаконними та скасування державних актів на право власності на земельні ділянки - закрито. В іншій частині постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.05.2013 року - залишено без змін.

Постановою колегії суддів Київського апеляційного адміністративного суду від 14.11.2013 року встановлено , що у матеріалах справи наявні усі необхідні документи для прийняття рішення Київською міською радою про затвердження проекту відведення та передачу у власність земельних ділянок площею 0,10 га по АДРЕСА_2, АДРЕСА_3, АДРЕСА_4, АДРЕСА_5, АДРЕСА_1, АДРЕСА_6, АДРЕСА_7 громадянам ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_2, ОСОБА_10, ОСОБА_11, а саме: заяви про передачу у приватну власність земельних ділянок, проекти відведення земельних ділянок з відповідними графічними матеріалами, висновки щодо відведення земельних ділянок Головного управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища Київської міської державної адміністрації, Головного державного санітарного лікаря м. Києва, Державного управління екології та природних ресурсів у м. Києві, Шевченківської районної у м. Києві ради, висновки про передачу земельних ділянок у власність Головного управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації.

Проаналізувавши наведені законодавчі норми, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає , що Київська міська рада приймаючи рішення № 326-2/1536 від 24.06.2004 року «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд», діяла у порядку та у межах , передбачених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», Земельним Кодексом України, рішенням ІХ сесії ХХІІІ скликання Київської міської ради № 313/1747 від 14.03.2002 року , «Про затвердження Порядку набуття права на землю юридичними особами та громадянами в м. Києві»

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами ) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним ( оспорюваний правочин ) ( ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України ).

Оскільки Київська міська рада діяла в межах своїх повноважень та відповідно до чинного законодавства України, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відсутні підстави для визнання незаконним та скасування рішення, та відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо скасування договору купівлі-продажу, оскільки він вчинений на законних підставах, а саме на підставі рішення VII сесії XXIV скликання Київської міської ради від 24.06.2004 року № 326-2/1536 " Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд ", яке не скасовано судом.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду, що вимоги позивача про скасування державних актів на право приватної власності на землю не підлягають задоволенню, оскільки обраний позивачем спосіб захисту в цій частині не відповідає об'єкту порушеного права.

Доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає до уваги, оскільки суду не надано доказів, що спірна земельна ділянка по АДРЕСА_1, яка була виділена ОСОБА_2, у встановленому законодавством порядку (ч. 1 ст. 20 ЗК України) була віднесена до земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення (підпункт «в» частини 1 ст. 19 ЗК України), або рекреаційного призначення (підпункт "г" частини 1 ст. 19 ЗК України), або знаходиться в парковій зоні і належить до території скверу «Сирецький гай». Вказані обставини не заперечував представник Київської міської ради в апеляційному суді.

Сам по собі факт наявності зелених насаджень на земельній ділянці, на що посилається позивач, не дає підстав для висновку суду, що спірна земельна ділянка у встановленому законом порядку була віднесена до земель природно-заповідного та іншого природоохоронного або рекреаційного призначення, є парком або сквером.

Доводи позивача про те, що спірна земельна ділянка за формою 6-зем рахувалась за землями рекреаційного призначення є припущенням, оскільки факт такого обліку органом реєстрації, як і передбачені законом підстави обліку саме до земель рекреаційного призначення позивачем не доведені.

Можливість відведення спірної земельної ділянки ОСОБА_2 для будівництва і експлуатації індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 визначена у висновках державних органів, копії яких наявні у справі.

Таким чином, доводи позивача про віднесення спірної земельної ділянки до категорії земель природно-заповідного та іншого природоохоронного або рекреаційного призначення, у тому числі, парку або скверу не ґрунтуються на матеріалах справи, а висновок про порушення Київською міською радою норм статей 118, 123 ЗК України при вирішенні питання про надання ОСОБА_2 у власність земельної ділянки є необґрунтованим та спростовується доказами наданими відповідачами.

З цих підстав не підлягають задоволенню і інші заявлені вимоги, які є похідними.

Крім цього, в суді першої інстанції відповідачі заявляли про пропуск позивачем строку позовної давності, на що звернув увагу і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 30 вересня 2015 року.

В апеляційному суді встановлено, що оскаржуване рішення за якими ОСОБА_2 набув право власності на спірну земельну ділянку було ухвалено Київською міською радою у червні 2004 року, а з відповідним позовом позивач звернувся у січні 2013 року.

Рішенням III сесії V скликання Київської міської ради від 21 грудня 2006 року № 403/460 відхилено протести заступника Генерального прокурора України від 30.05.2006 N 07/2/1-94вих та від 31.05.2006 N 07/2/1-101вих-06 на рішення Київської міської ради від 24.06.2004 N 326-2/1536 "Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд", у цьому рішенні зазначено про перегляд рішення від 2004 року і в частині надання земельної ділянки ОСОБА_2. Вказане ставить під сумнів доводи позивача, що про наявність оскаржуваного рішення Київської міської ради від 24.06.2004 року позивач вперше дізнався за результатами перевірки щодо законності проведення будівельних робіт, отриманої із ЗМІ 06 грудня 2012 року та виконання завдання, що надійшло 03 січня 2013 року та свідчить про обізнаність позивача про порушення його права та про особу, яка його порушила.

Однак, на підставі встановлених обставин справи та наданих суду доказів, колегія суддів погоджується з висновком суду про відмову в позові за недоведеністю позовних вимог.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, висновки суду обґрунтовані, відповідають обставинам справи, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст.303,304,307,308,313-315, ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва Тимченка С. - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий

Судді