У Х В А Л А

іменем україни

16 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання права спільної сумісної власності на земельну ділянку та домоволодіння; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на майно та усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 04 червня 2015 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 08 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 01 січня 2004 року до 17 грудня 2010 року проживала із ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а з 17 грудня 2010 року ‒ у зареєстрованому шлюбі. За цей час та за спільні кошти вони придбали земельну ділянку АДРЕСА_1, разом з розміщеним на ній дачним будинком. У подальшому вони на цій земельній ділянці звели другий будинок, який здали до експлуатації та який зареєстровано на відповідача.

Посилаючись на те, що після припинення у 2013 році шлюбних відносин вони не можуть добровільно поділити зазначене нерухоме майно, позивачка просила встановити факт їх спільного проживання з 01 січня 2004 року по 17 лютого 2010 року, визнати за нею право спільної сумісної власності на зазначене вище майно та визнати за нею право власності на 1/2 частину цього майна.

У липні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що до реєстрації шлюбу із ОСОБА_3 вони не проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а усе зазначене вище майно він придбав за особисті кошти. Враховуючи викладене та з урахуванням уточнень позовних вимог, позивач просив визнати за ним право особистої приватної власності на указане майно.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 04 червня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на: земельну ділянку для ведення садівництва АДРЕСА_2; домоволодіння АДРЕСА_2. Визнано ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_2. Усунуто ОСОБА_4 перешкоди у користуванні особистою власністю, зокрема зазначеним будинком, шляхом виселення ОСОБА_3 із будинків, розташованих на земельній ділянці АДРЕСА_2.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 08 липня 2015 року рішення районного суду в частині задоволення позову ОСОБА_4 про визнання особистої приватної власності на об'єкти нерухомого майна скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання права особистої приватної власності на земельну ділянку та домоволодіння, розташовані у АДРЕСА_1 відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, й задовольнити її позов.

Судові рішення в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_4 не оскаржуються, тому в касаційному порядку не переглядаються (ст. 335 ЦПК України).

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із недоведеності факту проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а, відтак, і відсутності підстав для визнання спірного майна їх спільною сумісною власністю.

Апеляційний суд погодився із висновками районного суду у цій частині, зазначивши при цьому, що ОСОБА_4 до 19 жовтня 2005 року перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою. При цьому те, що сторони разом відзначали свята, спільно відпочивали, а також те, що відповідач надавав позивачці матеріальну допомогу, робив у її квартирі ремонт та піклувався про її кота не може бути доказом їх проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Такі висновки апеляційного суду є правильними, відповідають фактичним обставинам справи, до яких вірно застосовано норми матеріального права, а наданим сторонами доказам суд дав належну правову оцінку (ст. 212 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_4 перебував із ОСОБА_6 у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 19 жовтня 2005 року

11 липня 2008 року ОСОБА_4 за договорами купівлі-продажу придбав земельну ділянку АДРЕСА_1 та розташований на ній садовий будинок. 14 вересня 2010 року він отримав свідоцтво про право власності на новозбудований садовий будинок, розміщений на цій же земельній ділянці.

З 17 грудня 2010 року по 24 жовтня 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалась на те, що з 01 січня 2004 року до 17 грудня 2010 року вона проживала із ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу і за цей час та за спільні кошти вони придбали зазначену земельну ділянку разом з розташованим на ній дачним будинком, а в подальшому на цій земельній ділянці вони спільно звели другий будинок.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року № 6-97цс11 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Враховуючи перебування ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі, доводи ОСОБА_3 про те, що вона проживала із ним однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по 19 жовтня 2005 року, є безпідставними й такими, що не основані на законі.

Посилання ОСОБА_3 на проживання із ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з наведеного вище часу і до грудня 2010 року нею не доведені, а згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України саме вона несе такий процесуальний обов'язок.

Крім того, укладаючи договори купівлі-продажу квартир та автомобіля у спірний період, ОСОБА_3 зазначала, що в шлюбі не знаходиться і майно придбає за власні заощадження, тобто підтвердила відсутність проживання із відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Ураховуючи викладене та положення ст. 337 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити оскаржуване рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 04 червня 2015 року, у нескасованій апеляційним судом частині, та рішення апеляційного суду Одеської області від 08 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська