АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________
Справа № 686/4569/14-ц
Провадження № 22-ц/792/13/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2015 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючої - судді Грох Л.М.,

суддів: Гринчука Р.С., Пастощука М.М.,

при секретарі Гриньовій А.М.,

з участю представників сторін,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 липня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення, виселення та за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» про визнання недійсним кредитного договору.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

В березні 2014 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приват Банк», звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_1, просив звернути стягнення на квартиру № 182 за адресою м. Хмельницький, вул. Зарічанська, 18, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 156000,97 грн. та виселити ОСОБА_1 з квартири. Посилався на те, що відповідно до укладеного договору № HMH0GK00006843 від 02 лютого 2006 року ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 160000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 30 січня 2026 року. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між сторонами 02 лютого 2006 року було укладено договір іпотеки, згідно якого відповідач надала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1. В зв'язку з порушенням зобов'язань за кредитним договором у відповідача станом на 13 лютого 2014 року утворилася заборгованість в сумі 156000,97 грн., яка складається з: 117768,54 грн. заборгованості за кредитом; 17105,33 грн. заборгованості по процентах за користування кредитом; 12320 грн. заборгованості по комісії за користування кредитом; 8807,10 грн. пені.

В квітні 2014 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ПАТ КБ «Приват Банк» про визнання частково недійсним кредитного договору в частині умови про встановлення комісії у розмірі 0,55 % (880 грн.) щомісячно, зазначивши, що правочин в частині цієї умови здійснено банком з використанням нечесної підприємницької практики, оскільки під час укладення договору їй як споживачу надано у нечіткий, незрозумілий та у двозначний спосіб інформацію щодо ціни та способу розрахунку ціни, необхідну для здійснення свідомого вибору, тобто, її введено в оману, що є підставою для визнання цієї умови договору недійсною. В порушення ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням цього договору банк не повідомив її письмово про кредитні умови, зокрема, орієнтовну сукупну вартість кредиту та інші умови, банком не було складено графік погашення заборгованості, який повинен включати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням відсоткової ставки та вартості всіх послуг, пов'язаних з його одержанням, внаслідок чого її було позбавлено права реальної оцінки переваг та недоліків запропонованої схеми кредитування та введено в оману щодо встановлених комісій. Також вважала цю умову договору несправедливою відповідно до ст. 18 Закону „Про захист прав споживачів", оскільки всупереч принципу добросовісності її наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Ухвалою суду від 06 травня 2014 року ці позови об'єднано в одне провадження.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 01 липня 2014 року позов ПАТ КБ «Приват Банк» задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № HMH0GK00006843 від 02 лютого 2006 р. в сумі 156000,97 грн. звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з можливістю здійснення банком всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу іпотеки. Встановлено початкову ціну відповідно до оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення реалізації. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В позові ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приват Банк» про визнання частково недійсним кредитного договору №HMH0GK00006843 від 02 лютого 2006 року відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі. На думку апелянта суд, стверджуючи існування її заборгованості перед банком, не врахував, що нею сплачено 160000 грн. тіла кредиту та 83285,74 грн. відсотків за користування кредитом, тобто, кредит сплачено повністю. Вважає хибним висновок суду про те, що банком не було введено її в оману щодо умов договору, а натомість правомірно нараховувалася комісія у розмірі 0,55 % (880 грн.) як щомісячна винагорода за надання фінансового інструменту. Суд не врахував, що ця умова не відповідає вимогам Закону „Про захист прав споживачів", що є підставою для визнання її недійсною, і в свою чергу вказує на недостовірність розрахунку заборгованості по кредитному договору, здійсненому банком. Судом не застосовано ст.ст.18, 19 Закону України „Про захист прав споживачів" як правову підставу для визнання кредитного договору частково недійсним, а також не враховано, що банком порушено вимоги ст. 11 цього Закону щодо повідомлення її в письмовій формі про кредитні умови, зокрема, орієнтовну сукупну вартість кредиту, а також свідомо не було складено графік погашення заборгованості.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта підтримав апеляційну скаргу з мотивів, викладених у ній.

Представник банку просила відхилити апеляційну скаргу як безпідставну.

Колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 309 ч. 1 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Суд першої інстанції не в повній мірі з'ясував обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та заперечення сторін, не застосував матеріальний закон, який підлягав застосуванню, порушив норми процесуального права, у зв'язку з чим оспорюване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Частково задовольняючи позов ПАТ КБ „Приват Банк" та відмовляючи у позові ОСОБА_1, суд виходив з того, що остання неналежно виконує зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого виникла заборгованість по договору, тому є підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, водночас відсутні підстави для визнання кредитного договору недійсним.

Проте з такими висновками не можна погодитися в повному обсязі.

Встановлено, що відповідно до укладеного з ПАТ КБ „Приват Банк" договору № HMH0GK00006843 від 02 лютого 2006 року ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 160000 грн. на строк до 30 січня 2026 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між сторонами 02 лютого 2006 року укладено договір іпотеки, згідно якого відповідач надала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи і фактично не оспорюються сторонами.

Суд першої інстанції, відмовляючи у позові ОСОБА_1, зазначив, що позивач на обґрунтування недійсності умови договору не довів наявність підстав, передбачених ст.ст. 203, 215, 230 ЦК (щодо навмисного введення в оману іншої сторони), при цьому на порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України, суд не визначився з характером спірних правовідносин, не врахував положень Закону України «Про захист прав споживачів», на які у позові посилалася ОСОБА_1, та не застосував їх при вирішенні спору, не перевірив належно її доводів щодо двозначності та несправедливості умови п.1.1. кредитного договору.

Так, відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів" договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

За умовами укладеного кредитного договору від 02.02.2006 року ПАТ КБ „Приват Банк" надав ОСОБА_1 кредит на придбання житла, тобто, на споживчі цілі.

Тому особливості регулювання відносин сторін за цим кредитним договором визначаються Законом України „Про захист прав споживачів".

У справах про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

В ході дослідження оригінальних примірників кредитного договору, що знаходяться у сторін, апеляційним судом встановлено, що пункт 1.1 кредитного договору викладено так:

„Банк зобов'язується надати позичальникові кредитні кошти у розмірі 160000 грн. на придбання житла зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,55 % від суми виданого кредиту комісії за дострокове погашення кредиту відповідно до п.3.11. даного договору".

Представник банку визнала, що договір в частині цього пункту має ваду - перед словом „комісії" відсутній розділовий знак (кома), що призвело до нечіткого та двозначного викладення умови договору щодо сплати 0,55 % від суми виданого кредиту щомісячно.

В зв'язку цим сторони тлумачать правову природу та підстави сплати цього платежу по-різному: банк - як щомісячну винагороду за надання фінансового інструменту, ОСОБА_1 - як комісію за дострокове погашення кредиту.

Вказана вада договору підтверджується також наявністю двох суперечливих за змістом судових рішень, що набрали законної сили.

Так, рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 03.03.2011 року (справа № 2-2162/11), яким відмовлено в позові ПАТ КБ „Приват Банк" до ОСОБА_2, ХМВ УМВСУ в Хмельницькій області про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок заборгованості за цим же кредитним договором, у виселенні та знятті з реєстрації, встановлено, що починаючи з січня 2009 року ПАТ КБ „Приват Банк" при внесенні відповідачкою кожного платежу стягує не передбачену договором комісію в розмірі 880 грн.

Водночас рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 06 грудня 2013 року в справі № 689/16779/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ „Приват Банк", третя особа - приватний нотаріус ОСОБА_3, про припинення договору іпотеки, встановлено, що пунктом 1.1 цього ж кредитного договору передбачена винагорода за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати в розмірі 0,55% від суми виданого кредиту (880 грн.) щомісячно.

Відповідно до ч.2 ст. 11 Закону України № 1023-XII „Про захист прав споживачів" (в редакції від 01.12.2005 року, що діяла з 13.01.2006 року і на час виникнення спірних правовідносин) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача (ч.4 ст. 11 Закону).

За змістом ч.ч.1-2 ст.18 Закону № 1023-XII продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним (ч.5 ст.18).

Згідно з ч.1 ст. 19 Закону № 1023-XII нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно, зокрема, ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору (ч.2 ст. 19 Закону № 1023-XII ).

Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними (ч.6 ст. 19).

Відповідно до ч.7 ст.18 Закону № 1023-XII положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

В ході дослідження матеріалів кредитної справи апеляційним судом встановлено, що письмове повідомлення ОСОБА_1 про кредитні умови відсутнє, тобто, в порушення вимог ст. 11 Закону „Про захист прав споживачів" банк не повідомив споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови.

В порушення ч.4 ст.11 Закону № 1023-XII у кредитному договорі за відсутності графіка погашення кредиту не зазначено детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача.

Наведене спростовує висновок суду першої інстанції про доведення до відома ОСОБА_1 інформації про сукупну вартість кредиту, оскільки у договорі зазначено розмір щомісячного платежу 2660,36 грн. та строк дії договору.

Як підтвердила в засіданні апеляційного суду ОСОБА_1, спірний платіж за умовою пункту 1.1 кредитного договору вона вважала комісією за дострокове погашення кредиту. Вона не укладала б кредитний договір на умовах щомісячної сплати комісії в розмірі 0,55 % від суми виданого кредиту (880 грн.), внаслідок чого сукупна вартість кредиту (більше 638 тис. грн.) перевищує виданий кредит (160 тис. грн.) більш як у 4 рази.

З врахуванням встановлених обставин колегія суддів дійшла висновку, що під час пропонування кредиту, укладення кредитного договору інформація щодо сукупної вартості кредиту, правової природи спірного платежу та підстав його сплати, необхідна для здійснення свідомого вибору, була надана ОСОБА_1 у нечіткий, незрозумілий та двозначний спосіб, відтак кредитний договір в частині оспорюваної умови укладений із застосуванням нечесної підприємницької практики як такої, що ввів особу в оману.

Крім того, існують підстави для визнання оспорюваної ОСОБА_1 умови договору несправедливою.

Так, згідно пункту 1.1 договору зазначений платіж в розмірі 0,55 % від суми виданого кредиту (880 грн.) підлягає сплаті щомісячно на протязі строку дії договору - до 2026 року.

Суд звертає увагу, що цей платіж є сталим і сплачується у встановленому розмірі незалежно від залишку заборгованості по тілу кредиту, що призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача всупереч принципу добросовісності.

Несправедливість умови кредитного договору (пункт 1.1) про встановлення щомісячного платежу у розмірі 0,55 % від суми виданого кредиту щомісячно, а також здійснення його з використанням нечесної підприємницької практики, є підставою для визнання цієї умови договору недійсною відповідно до ч.5 ст. 18, ч.6 ст. 19 Закону України „Про захист прав споживачів".

Обговорюючи доводи представника банку про збіг позовної давності за вимогою ОСОБА_1, про застосування якої було заявлено в суді першої інстанції, колегія суддів приймає до уваги таке.

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК).

В силу ч.ч. 3-5 ст. 267 ЦК позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

ОСОБА_1 дійсно було відомо про порушення свого права на час ухвалення рішення Хмельницького міськрайонного суду від 03.03.2011 року в справі за позовом ПАТ КБ „Приват Банк" до неї про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, оскільки як стверджував у суді її представник, і встановлено судом, при внесенні нею кожного платежу банк стягує не передбачену договором комісію в розмірі 880 грн.

Разом з тим, як пояснив представник ОСОБА_1, оскільки судовим рішенням було встановлено, що стягувана банком спірна комісія не передбачена договором, ОСОБА_1 не вважала необхідним оспорювати цю умову договору в судовому порядку. Лише ухвалення рішення Хмельницьким міськрайонним судом від 06.12.2013 року, де фактично витлумачено спірну умову договору, зумовило необхідність її звернення до суду з позовом про визнання цієї умови договору недійсною.

Цю обставину колегія суддів визнає поважною причиною пропуску позовної давності позивачем ОСОБА_1, відтак вважає, що її порушене право підлягає захисту.

З врахуванням наведеного позов ОСОБА_1 про визнання недійсним пункту 1.1. кредитного договору в частині встановлення щомісячного платежу в розмірі 0,55 % від суми виданого кредиту підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції в цій частині - скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Виходячи зі змісту ст. 39 Закону „Про іпотеку", пункту 4 ч.1 ст. 215 ЦПК при вирішенні питання про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає доказуванню загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки.

Встановлено, що представлений банком на підтвердження своїх вимог розрахунок заборгованості станом на 13.02.14 р. в сумі 156000,97 грн. містить щомісячне нарахування комісії в розмірі 0,55 %, починаючи з 02.02.2006 року, відтак є недостовірним з врахуванням висновку суду про обґрунтованість вимог ОСОБА_1 щодо визнання умови договору про встановлення комісії в розмірі 0,55 % від суми виданого кредиту недійсною.

Згідно з ст.ст. 572, 575 ч. 1 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Як передбачено частинами 1 і 3 статті 33 Закону України „Про іпотеку", у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки може бути відмовлено, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Таким чином, зважаючи на зміст цієї норми при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом із вартістю іпотечного майна.

Аналогічне роз'яснення містить пункт 41 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», за яким при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Згідно висновку судової економічної експертизи № 2946/14-26 від 15.12.2014 року, проведеної за ухвалою апеляційного суду Хмельницької області Хмельницьким відділенням КНДІСЕ, кредитна заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № HMH0GK00006843 від 02 лютого 2006 року відповідно до умов цього кредитного договору за виключенням умови кредитного договору, передбаченої пунктом 1.1. щодо сплати платежу у розмірі 0,55 % від суми виданого кредиту щомісячно, станом на 13 лютого 2014 року складає 44094,01 грн., з них 32125,45 грн. - заборгованість по тілу кредиту; 2378,44 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 2,08 грн. - заборгованість по поточних відсотках; 8649,45 грн. - заборгованість по відсотках, нарахованих на прострочену суму кредиту; 938,59 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентах за користування кредитом.

Пунктом 10 договору іпотеки № HMH0GK00006843 від 02 лютого 2006 року сторони визначили, що вартість предмета іпотеки (двокімнатної квартири АДРЕСА_1) складає 160000 грн.

Представники сторін в судовому засіданні дійшли згоди, що на час розгляду справи вартість предмета іпотеки складає не менш як 160000 грн., при цьому представник ОСОБА_1 вказав, що вона істотно збільшилася внаслідок падіння курсу гривні України.

Сторони не скористалися роз'ясненим їм судом правом відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК клопотати про призначення судової експертизи з метою встановлення дійсної ринкової вартості предмета іпотеки на цей час.

Проте навіть виходячи з передбаченої договором вартості іпотечної квартири сума заборгованості відповідача перед позивачем є неспівмірною з вартістю предмета іпотеки, що перевищує суму боргу в чотири рази.

Водночас колегія суддів враховує, що іпотечним договором забезпечувалося виконання зобов'язання у значно більшому розмірі, ніж розмір заборгованості, яка утворилася. При цьому заборгованість по кредиту зумовлена не недобросовісністю ОСОБА_1, а саме розбіжностями сторін в тлумаченні умов договору, внаслідок чого остання добросовісно помилялася, вважаючи, що повністю сплатила кредит у грудні 2012 року.

Крім того, відмова у зверненні стягнення на предмет іпотеки не позбавляє позивача права в подальшому задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням в разі його невиконання шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зважаючи на ці обставини та виходячи із загальних засад цивільного законодавства - справедливості, добросовісності та розумності (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України), колегія суддів дійшла висновку, що таке порушення основного зобов'язання не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

За таких обставин підстави для задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідача відсутні, відтак рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові, в частині відмови у виселенні - залишити без змін.

Відповідно до ч.ч.1, 5 ст. 88 ЦПК підлягають стягнення з ПАТ КБ „Приват Банк" на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати в сумі 365,40 грн. (243,60 грн. + 121,80 грн.).

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 липня 2014 року в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, стягнення судових витрат та відмови у позові про визнання умови кредитного договору недійсною скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити. Визнати недійсним пункт 1.1. кредитного договору № HMH0GK00006843 від 02 лютого 2006 року, укладеного між ПАТ КБ „Приват Банк" та ОСОБА_1 в частині встановлення щомісячного платежу в розмірі 0,55 % від суми виданого кредиту.

У позові ПАТ КБ «Приват Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ПАТ КБ «Приват Банк» на користь ОСОБА_1 365,40 грн. понесених судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили

Головуюча: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду Л.М.Грох

__________________________________________________________________________

Головуюча у першій інстанції: ОСОБА_4 Провадження № 22-ц/792/1683/14

Доповідач: Грох Л.М. Категорія: 19,27