Ухвала

іменем україни

11 листопада 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 28 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 28 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду із зазначеним вище позовом, у якому просило в рахунок заборгованості станом на 23 квітня 2014 року в загальній сумі 289 623,72 доларів США, що еквівалентно 3 333 569 грн 02 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 Одеської області, шляхом продажу предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки та дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних підприємствах, установах, організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх дій, необхідних для продажу предмета іпотеки, виселити з будинку ОСОБА_3 та осіб, які зареєстровані та/або проживають у ньому.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 14 квітня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, згідно з яким останній надано кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії в сумі 176 139 дол. США (з них 148 500 дол. США - на придбання нерухомості, 27 638 дол. США - на оплату страхових платежів) з терміном повернення до 14 квітня 2021 року зі сплатою 1 % на місяць на суму залишку заборгованості з кредиту, зі сплатою винагороди, комісії. Для забезпечення виконання кредитних зобов'язань між банком та ОСОБА_3 укладений договір іпотеки від 14 квітня 2006 року, за яким передано в іпотеку житловий будинок загальною площею 231,9 кв. м із господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться на земельній ділянці площею 0,220 га по АДРЕСА_1 Одеської області.

Посилаючись на порушення зобов'язань за кредитним договором, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило позов задовольнити.

Заочним рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 червня 2014 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 липня 2014 року заочне рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 червня 2014 року скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 28 жовтня 2014 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28 травня 2015 року, в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Судами встановлено, що 14 квітня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, відповідно до якого остання отримала кредит у розмірі 148 500 доларів США зі сплатою 12 % річних та терміном повернення до 14 квітня 2021 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 14 квітня 2006 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, згідно з яким остання передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок по АДРЕСА_1

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 23 квітня 2014 року утворилася заборгованість на загальну суму 289 623,72 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом - 135 586,92 доларів США, заборгованості за відсотками - 71 868,02 доларів США, заборгованості з комісії - 14 204,87 доларів США, пені - 67 963,91 доларів США.

Відмовляючи ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що при вирішенні спору підлягає застосуванню Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, згідно з яким предмет іпотеки не може бути примусово стягнутий (відчужений без згоди власника), при цьому наявні всі умови для застосування цього Закону України, а саме: спірне житло є єдиним та постійним місцем проживання відповідачів й іншого житла у них немає.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та залишив його рішення без змін. При цьому, зазначив, що формулювання позовних вимог не відповідає положенням Закону України від 05 червня 2003 року № 898-ІУ «Про іпотеку».

Проте погодитися з такими висновками судів не можна.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Частиною 1 ст. 33, ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

У ст. 3 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» зазначено, що цей Закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає в бухгалтерському та (або) податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

У цивільному законодавстві мораторій визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України).

Отже, мораторій не звільняє від виконання зобов'язання, а є відстроченням виконання певних обов'язків, відкладенням певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта.

Встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення нерухомого житлового майна громадян, наданого як забезпечення зобов'язань за кредитами в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року № 6-58цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув.

Перевіряючи законність рішення суду першої інстанції та залишаючи його без змін, апеляційний суд на зазначене також уваги не звернув, на порушення вимог статей 315, 316 ЦПК України не усунув допущені порушення суду першої інстанції.

Наведене свідчить, що як суд першої інстанції, так і апеляційний суд не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, у процесі якого суду слід урахувати наведене та залежно від установленого вирішити спір.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 28 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 28 травня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик