Справа № 473/1935/15-ц
РІШЕННЯ

іменем України

"20" листопада 2015 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючої - судді Лузан Л.В., при секретарі судового засідання Багрін І.А.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_1, до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору: Орган опіки та піклування Вознесенської міської ради Миколаївської області, про стягнення матеріальної шкоди, компенсації моральної (немайнової) шкоди, -

встановив:

В травні 2015 року ОСОБА_4, інтереси якої представляє ОСОБА_1, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди, компенсації моральної (немайнової) шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 17.02.2015 року близько 13.30 год. в м. Вознесенську Миколаївської області, на території ЗОШ № 3, на підґрунті особистих неприязних стосунків між ОСОБА_4 та ОСОБА_2А виникла сварка, в ході якої остання завдала позивачу легких тілесних ушкоджень у вигляді синців на обличчі, правого стегна, струсу головного мозку.

В звязку з отриманими тілесними ушкодженнями ОСОБА_4 проходила лікування, понесла затрати на лікування (придбання ліків, супутні витрати) в розмірі 1 068 грн. 08 коп.

Також позивачу була завдана моральна шкода, що полягає у фізичних стражданнях, яких вона зазнала в звязку з завданням їй тілесних ушкоджень, приниженням відповідачем честі, гідності. Через постійне моральне напруження позивач змушена була змінити звичайний ритм її життя.

Грошовий еквівалент моральної шкоди позивач оцінила в 5 000 грн. 00 коп.

Посилаючись на наведені обставини, позивач просила позовні вимоги задовольнити.

Ухвалами суду від 18.08.2015 року, 01.09.2015 року до участі в справі в якості відповідачів залучено ОСОБА_5, ОСОБА_6

Ухвалою суду від 20.11.2015 року в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, до участі в справі залучено Орган опіки та піклування Вознесенської міської ради Миколаївської області.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні не заперечувала проти факту заподіяння позивачу тілесних ушкоджень, проте зазначала про відсутність коштів у неї та її батьків для відшкодування матеріальних збитків, що зазнала позивач. Вимоги щодо моральної (немайнової) шкоди вважала необґрунтованими.

Відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_6 в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Про причини неявки суд не повідомили.

Представник третьої особи без самостійних вимог у судовому засіданні зазначала про можливість задоволення позовних вимог ОСОБА_4, але в межах, що підтверджені належними доказами.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, а також матеріали кримінального провадження про застосування примусових заходів виховного характеру відносно неповнолітньої ОСОБА_2, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Зокрема, судом встановлено, що 17.02.2015 року близько 13.30 год. в м. Вознесенську Миколаївської області, на території ЗОШ № 3, на підґрунті особистих неприязних стосунків між ОСОБА_4 та ОСОБА_2А виникла сварка, в ході якої остання завдала позивачу легких тілесних ушкоджень.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 24.03.2015 року за вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України до неповнолітньої ОСОБА_2 застосовані примусові заходи виховного характеру у вигляді передачі під нагляд батьків ОСОБА_5, ОСОБА_6 до досягнення нею шістнадцятирічного віку.

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Тому вказані обставини не підлягають повторному доказуванню при розгляді цивільної справи.

Стаття 1166 ЦК України містить правило про загальний делікт, відповідно до якого будь яка шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам або майну фізичної або юридичної особи, повинна бути відшкодована особою, яка її завдала, в повному обсязі.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Разом з тим, майнова відповідальність неповнолітніх має свої специфічні риси, обумовлені субєктом такої відповідальності

Так, за положеннями ст. 1179 ЦК України неповнолітня особа (у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років) відповідає за завдану нею шкоду самостійно на загальних підставах. Проте, в разі відсутності у неповнолітньої особи майна, достатнього для відшкодування завданої нею шкоди, ця шкода відшкодовується в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі її батьками (усиновлювачами) або піклувальником, якщо вони не доведуть, що шкоди було завдано не з їхньої вини. Якщо неповнолітня особа перебувала у закладі, який за законом здійснює щодо неї функції піклувальника, цей заклад зобов'язаний відшкодувати шкоду в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі, якщо він не доведе, що шкоди було завдано не з його вини (ст. 66 ЦК України).

Обумовлений обовязок батьків (усиновлювачів), піклувальника, закладу, який за законом здійснює щодо неповнолітньої особи функції піклувальника, відшкодувати шкоду припиняється після досягнення особою, яка завдала шкоди, повноліття або коли вона до досягнення повноліття стане власником майна, достатнього для відшкодування шкоди.

Як вбачається з матеріалів справи, в звязку з отриманими тілесними ушкодженнями ОСОБА_4 з 24.02.2015 року по 25.02.2015 року перебувала на амбулаторному лікуванні в КУ «Вознесенська центральна районна лікарня» з діагнозом струс головного мозку, синці обличчя, забій мяких тканин голови, з продовженням медикаментозного лікування протягом 2 місяців у домашніх умовах, що повністю підтверджується матеріалами справи та оглянутою в судовому засіданні медичною документацією.

В звязку з зазначеним були понесені затрати на лікування (придбання ліків, супутні витрати).

При визначенні розміру матеріальних збитків суд приймає до уваги чек від 25.02.2015 року про вартість призначених для лікування травм препаратів станом на час лікування, довідку КУ «Вознесенська центральна районна лікарня» від 03.11.2015 року про перелік препаратів, яких потребувала позивач, повязаних з лікуванням отриманих тілесних ушкоджень, документи на проведення в цей період медичних обстежень головного мозку (компютерна томограма), платіжних документів на проїзд позивача до лікувальної установи (до обласної дитячої лікарні м. Миколаєва) і в зворотному напрямку в цей період у супроводі одного з батьків, зважаючи на її вік, а всього на загальну суму 896 грн. 05 коп. (500 грн. 00 коп. вартість компютерної томографії, 228 грн.05 коп. вартість ліків за призначенням лікаря (фезам 59 грн. 50 коп., вітаксон -115 грн. 95 коп., гліцисед - 52 грн. 60 коп.), 168 грн. 00 коп. вартість квитків).

Проте суд не може прийняти інші платіжні документи на придбання лікарських засобів (чеки від 13.03.2015 року), оскільки позивачем не надано належних доказів, що вони повязані з лікуванням від отриманих травм (необхідність придбання вказаних медикаментів для лікування травм не підтверджена призначенням лікаря).

Таким чином, наведене свідчить про те, що дії неповнолітньої ОСОБА_2 були неправомірними, між ними та шкодою, спричиненою позивачу, є безпосередній причинний зв'язок та наявна вина її батьків.

Доказів на спростування вказаного відповідачами надано не було.

Між тим, відповідно до передбаченого ст. 10 ЦПК України принципу змагальності, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, підтвердивши їх доказами (фактичними даними) з дотриманням вимог ст.ст. 57 60 ЦПК України.

Також, відповідно до вимог ч.1 ст. 1167 ЦК України, підлягає відшкодуванню моральна (немайнова) шкода, завдана позивачу, що виразилася у душевних стражданнях у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї з боку ОСОБА_2 ( завдання тілесних ушкоджень), а також у фізичному болю та стражданнях, яких позивач зазнала в зв'язку з ушкодженням здоров'я (ч.2 ст. 23 ЦК України).

Що стосується доводів представника позивача про завдання позивачу моральної шкоди внаслідок приниження відповідачем честі, гідності, суд виходить з відсутності в матеріалах справи доказів як факту приниження з боку ОСОБА_2 честі, гідності ОСОБА_4 в сенсі правового визначення цього поняття, так і доказів завдання внаслідок таких дій моральної шкоди.

Також не знайшли свого належного та безумовного підтвердження й інші зазначені позивачем доводи, а саме щодо знаходження у моральному напруженні, тривалої зміни звичайного ритму життя.

З положень ч.ч. 3, 5 ст. 23 ЦК України вбачається, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналогічні роз'яснення надав й Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Таким чином, з врахуванням встановлених обставин в своїй сукупності суд вважає, що достатнім, розумним та справедливим розміром відшкодування позивачу завданої моральної шкоди є відшкодування в 1 000 грн. 00 коп.

В силу ст. 88 ЦПК України відповідно до розміру задоволених вимог з відповідачів на користь позивача також підлягають стягненню понесені судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 253 грн. 08 коп. (204 грн. 36 коп. (щодо вимог матеріального характеру) + 48 грн. 72 коп. (щодо вимог немайнового характеру).

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212 215,223 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_1, до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору: Орган опіки та піклування Вознесенської міської ради Миколаївської області, про стягнення матеріальної шкоди, компенсації моральної (немайнової) шкоди - задовольнити частково.

Стягнути на користь ОСОБА_4 в порядку відшкодування матеріальних збитків 896 грн. 05 коп. у рівних частках з ОСОБА_5, ОСОБА_6, тобто по 448 грн. 02 коп. з кожного, а починаючи з 22.11.2018 року - залишок суми стягувати з ОСОБА_2.

Стягнути на користь ОСОБА_4 в порядку відшкодування моральної шкоди 1 000 грн. 00 коп. у рівних частках з ОСОБА_5, ОСОБА_6, тобто по 500 грн. 00 коп. з кожного, а починаючи з 22.11.2018 року - залишок суми стягувати з ОСОБА_2.

Стягнути на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 253 грн. 08 коп. у рівних частках з ОСОБА_5, ОСОБА_6, тобто по 126 грн. 54 коп. з кожного, а починаючи з 22.11.2018 року - залишок суми стягувати з ОСОБА_2.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л.В. Лузан