У х в а л а

іменем україни

18 листопада 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Дьоміної О.О.,

Коротуна В.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Верховинської селищної ради, ОСОБА_3 про визнання незаконним рішення та визнання недійсним державного акта на право приватної власності на земельну ділянку, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 01 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Верховинської селищної ради, ОСОБА_3 про визнання незаконним рішення Верховинської селищної ради від 16 жовтня 2009 року в частині передачі ОСОБА_3 у приватну власність 0,1547 га земельної ділянки та визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку від 26 квітня 2010 року, виданого на ім'я ОСОБА_3, вказуючи на те, що рішенням Верховинської селищної ради від 18 грудня 1997 року № 13 їй було надано в приватну власність 0,72 га земельної ділянки.

Надана відповідачу рішенням Верховинської селищної ради від 16 жовтня 2009 року земельна ділянка площею 0,1547 га накладається на належну їй земельну ділянку площею 0,4998 га, чим перекриває проїзд до її господарства, а вона згоди на вилучення частини земельної ділянки не давала.

ОСОБА_2 просила її позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 19 травня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 01 липня 2015 року рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 02 квітня 2015 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визнано незаконним рішення Верховинської селищної ради від 16 жовтня 2009 року в частині передачі ОСОБА_3 в приватну власність 0,1547 га земельної ділянки в смт. Верховина присілок Підобіч для ведення особистого селянського господарства.

Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 26 квітня 2010 року, виданий ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,1547 га.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 351 грн 20 коп. судового збору.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлено, що ОСОБА_2 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,7256 га, що підтверджено державним актом на право приватної власності на землю, виданого 20 січня 1999 року. Планом зовнішніх меж земельної ділянки передбачена під'їзна дорога до її господарства.(а.с.5)

ОСОБА_3 володіє земельними ділянками площею 0,150 га, 0,0113 га та 0,1547 га, що підтверджено копіями Державних актів на право власності на землю відповідно від 06 листопада 2008 року та від 26 квітня 2010 року (а.с. 6-8).

Державний акт серії НОМЕР_1 від 26 квітня 2010 року на земельну ділянку площею 0,1547 га виданий на підставі рішення Верховинської селищної ради від 16 жовтня 2009 року (а. с. 100).

Листом відділу Держземагенства у Верховинському районі № Д-22 від 09 липня 2014 року ОСОБА_2 було повідомлено про те, що після встановлення меж її земельної ділянки в натурі, ділянка ОСОБА_3 площею 0,1547 га (державний акт серії НОМЕР_1 від 26 квітня 2010 року) накладається на її ділянку площею 0,4998 га, чим перекриває проїзд до її господарства (а. с. 9).

Рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 02 квітня 2012 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Верховинської селищної ради, ДП «УДЗК» про зобов'язання не чинити перешкод у користуванні під'їзною дорогою, скасування державних актів на право приватної власності на землю ОСОБА_3 та визнання незаконним рішення селищної ради на землю ОСОБА_3

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 травня 2012 року рішення Верховинського районного суду від 02 квітня 2012 року в частині позовних вимог про усунення перешкод у користуванні під'їзною дорогою скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення.

Постановлено зобов'язати ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_2 в користуванні під'їзною дорогою до її господарства. В решті рішення суду залишено без зміни.

За таких обставин скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив із того, що рішенням селищної ради ОСОБА_3 була передана у власність частина земельної ділянки, яка належить ОСОБА_2 без її попереднього вилучення в установленому законом порядку.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Частинами першою, п'ятою ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Позовна давність відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253‒255 цього Кодексу.

Статтею 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається вчиненням особою дій, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Ураховуючи наведені норми матеріального права апеляційний суд дійшов до обґрунтованого висновку про те, що строк позовної давності позивачем не пропущено.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права при його ухваленні та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 01 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.В. Дем'яносов

Судді: О.О. Дьоміна

В.М. Коротун