Провадження № 2/331/1762/15
№ 331/6460/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2015 року м. Запорожжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі судді Мінасова В.В., при секретарі Федорович Ю.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Укрсиббанк» про визнання недійсним кредитного договору,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, у якому зазначив, що 27.06.2008 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 0, за яким він отримав 35000 доларів США. В порушення ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та положень постанови НБУ №168 від 10.05.2007 року, йому письмово не булі повідомлені повні умови надання кредиту. Кредит видано в валюті. Тому просить визнати кредитний договір недійсним.

В судовому засіданні представник позивача на задоволенні позову наполягає, на підставах, викладених у ньому.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечує проти позову. Зазначив, що банк надав позивачу всю необхідну інформацію у письмовому вигляді, наслідком чого стало підписання договору. Позичальник підписав графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту. Тобто повні умови договору йому були повідомлені. Доказом цього є укладання договору та отримання кредиту. Графік погашення кредиту міститься у самому договорі.

Суд, вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, вважає що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Судом встановлено, що ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 0.

Пунктами 1.1-1.4 договору передбачені: сума кредиту - 35000 доларів США; строк на який його видається до 27.06.2028 року; мета видачі кредиту придбання житла; відсоткова ставка 13% річних; порядок повернення кредиту з зазначенням розміру ануїтетного платежу 445 доларів США кожного місяця.

Розділом 3,4 кредитного договору передбачені права та обовязки сторін.

Розділами 5-8 кредитного договору передбачені порядок розрахунків, відповідальність сторін

Згідно з ч.1,2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частинами 2, 4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», що діяла на день укладання договору, встановлено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.

Таки ж положення містяться в п.2,2.4,3.2,3.3 Постанови НБУ №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» від 10.05.2007 року.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Позивач посилається на ч. 1 ст. 203 ЦК України, якою передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Суд вважає, що при укладенні договору сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору і він за своїм змістом відповідає положенням Законодавства, що регулюють укладання договору про надання споживчого кредиту.

Стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що у разі ненадання зазначеної вище інформації, суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Відповідно до п.2 ст.524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті, підписуючи вищевказаний кредитний договір сторони визначили, що кредитні кошти надаються в іноземні валюті, а саме доларах США.

Згідно зі ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановленому законом, тобто обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Здійснення кредитних операцій в іноземній валюті регулюється наступними нормами законодавства: Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки. Ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначає термін «кошти» - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Відповідно до положень ст.ст.47,49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківські установи мають право здійснювати кредитні операції, у тому числі розміщувати залучені кошти від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, на підставі банківської ліцензії. Згідно ч.1 ст.19 та ст.47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльністю тільки після отримання банківської ліцензії, операції з валютними цінностями здійснюється банками на підставі банківської ліцензії та дозволу на здійснення такого виду операції. Ст.1 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» надання кредитів в іноземній валюті віднесене до валютних операції. Відповідно до п.1.2 «Положення про порядок видачі банком банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операції», затвердженого постановою НБУ №275 від 17 липня 2001 року письмовий дозвіл НБУ документ, який видає Національний банк у порядку і на умовах, визначених Законом України «Про банки і банківську діяльність» та цим Положенням, на підставі якого банки мають право здійснювати окремі операції, передбачені ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність». П.1.5 Положення визначено, що використання іноземної валюти, як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Відповідно до п. «в»п.4 ст.5 Декрету визначено, що наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, необхідна якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, однак на сьогоднішній день законодавець не визначив межі термінів і сум надання/одержання кредитів в іноземній валюті.

Виходячи з наведеного, надання та одержання кредиту в іноземній валюті та сплата процентів за цим кредитом не потребує наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України.

ПАТ «Укрсиббанк» мав на час надання кредиту позивачу і має до цього часу і банківську ліцензію № 75 і дозвіл № 75-2 на здійснення операцій з валютними цінностями.

Статтею 627 ЦК України, в редакції, що діяла на час укладення договору, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Тому суд вважає, що відсутні правові підстави для визнання кредитного договору недійсним.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 208, 212-215 ЦПК України, 638 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Укрсиббанк» про визнання недійсним кредитного договору відмовити.

Рішення може бути оскаржене в Апеляційний суд Запорізької області на протязі десяти днів з дня його проголошення.

Суддя В.В. Мінасов