У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,
суддів:Журавель В.І.,Хопти С.Ф.,
Черненко В.А., Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» до ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Карташова Світлана Іванівна, про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 24 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 10 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ПАТ «Укргазбанк» звернулось до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що за кредитним договором укладеним 26 грудня 2007 року між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», та ОСОБА_7, останній отримав кредит в розмірі 2 644 000 дол. США зі сплатою 12,5% річних строком до 25 грудня 2012 року.

У забезпечення вказаного договору, між банком та ОСОБА_7 і ОСОБА_8 09 червня 2008 року було укладено договір іпотеки, предметом якого є будинок АДРЕСА_2 у м. Харкові.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2009 року вказаний договір іпотеки визнано недійсним й запис про іпотеку виключено з Державного реєстру іпотек.

07 травня 2012 року на підставі відповідного договору купівлі-продажу власником квартири АДРЕСА_1 став ОСОБА_6

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 04 квітня 2012 року заочне рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2009 року скасовано й запис про заборону відчуження об'єкта нерухомого майна відновлено.

Позичальник ОСОБА_7 своїх зобов'язань за кредитним договором не виконав, унаслідок чого виникла заборгованість, яка згідно судового рішення була стягнута на користь банку в солідарному порядку з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в розмірі 1 664 543 грн 02 коп. та 2 630 252 дол. США 33 центи.

Посилаючись на те, що до теперішнього часу вказане рішення суду про стягнення заборгованості із ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не виконано і кредитна заборгованість не погашена, ПАТ АБ «Укргазбанк» просило в рахунок погашення такої заборгованості, розмір якої становить 3 664 801 дол. США 99 центів та 23 800 945 грн 13 коп. пені, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1, власником якої є ОСОБА_6, який відповідно вимог ст. 23 Закону України «Про іпотеку» набув статус іпотекодавця й має всі його права та несе всі його обов'язки за іпотечним договором.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 24 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 10 червня 2015 року, позов задоволено.

В рахунок погашення заборгованості позичальника ОСОБА_7 по кредитному договору № 20 від 26 грудня 2007 року в розмірі 3 664 801 дол. США 99 центів та 23 800 945 грн 13 коп. пені, яка складається з пені простроченої заборгованості по кредиту у сумі 16 956 872 грн 78 коп., пені за прострочку погашення процентів у сумі 6 844 072 грн 35 коп, непогашеного кредиту у сумі 2 382 796 дол. США 72 центи та простроченої заборгованості по процентах у сумі 1 282 005 дол. США 27 центів на користь публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» в особі Харківської обласної дирекції акціонерного банку «Укргазбанк» за договором іпотеки № 16/08-Б від 09 червня 2008 року звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме - квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С.І. 07 травня 2012 року за реєстровим № 1269, шляхом проведення прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» з дотриманням вимог цього Закону та ст. 39 Закону України «Про іпотеку», за початковою ціною продажу предмета іпотеки у розмірі 90 % від вартості предмета іпотеки, визначеної суб'єктом оціночної діяльності, але не нижчої за звичайні ціни на цей вид майна.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844146/ed_2014_09_02/pravo1/T030435.html?pravo=1> за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 527 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843596/ed_2014_09_02/pravo1/T030435.html?pravo=1> боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України «Про іпотеку».

Судами установлено, що 26 грудня 2007 року між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», та ОСОБА_7 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит в розмірі 2 644 000 дол. США зі сплатою 12,5% річних строком до 25 грудня 2012 року.

У забезпечення цього договору, 09 червня 2009 року між ОСОБА_7 і ОСОБА_8 та банком було укладено договір іпотеки, згідно якого ОСОБА_7 і ОСОБА_8 передали в іпотеку банку належний їм на праві власності будинок АДРЕСА_1

Відомості про іпотеку були внесені до Державного реєстру іпотек, й накладено заборону на відчуження нерухомого майна.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2009 року вказаний договір іпотеки визнано недійсним й запис про іпотеку виключено з Державного реєстру іпотек.

Зазначене рішення суду було скасовано рішенням апеляційного суду Харківської області від 04 квітня 2012 року й запис про заборону відчуження об'єкта нерухомого майна відновлено.

Проте, під час чинності заочного рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2009 року, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було відчужено квартиру АДРЕСА_1.

Станом на момент розгляду справи власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 07 травня 2012 року є ОСОБА_6

У зв'язку з невиконанням умов кредитного договору, рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 травня 2010 року на користь банку з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в солідарному порядку було стягнуто заборгованість за кредитним договором в розмірі 1 664 543 грн 02 коп. та 2 630 252, 33 дол. США.

Як встановлено судами, вказане рішення суду на час розгляду даної справи боржниками не виконано.

Згідно наданого позивачем розрахунку, розмір заборгованості ОСОБА_7 за кредитним договором від 28 серпня 2007 року станом на 01 червня 2013 року складає 3 664 801 дол. США 99 центів та 23 800 945 грн 13 коп.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що у зв'язку з переходом права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до ОСОБА_6 останній набув статус іпотекодавця, а відтак має всі його права та несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки, а тому банк має право на задоволення всієї суми боргових вимог за рахунок спірної квартири, шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону та ст. 39 Закону України «Про іпотеку». При цьому, суди вказали, що спірна квартира може бути реалізована за ціною, встановленою на підставі оцінки суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Проте, повністю з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_5/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1> іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов'язання (взаємні права та обов'язки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобов'язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов'язанням).

Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Частиною 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_20/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1> передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Як убачається з кредитного договору, строк його дії - до 25 грудня 2012 року. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч. 4 ст. 631 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843704/ed_2015_04_07/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_171/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1> визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Згідно із ч.1 ст. 4 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення договору іпотеки) обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначені правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 цього Закону <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_356/ed_2015_04_09/pravo1/T041952.html?pravo=1> права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Аналогічні положення містяться й у ч. 2 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_20/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1>, відповідно до якої взаємні права й обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Крім того, порядок державної реєстрації іпотек під час виникнення спірних правовідносин регулювався Тимчасовим порядком державної реєстрації іпотек, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року № 410 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2012_09_05/pravo1/KP040410.html?pravo=1> (утратив чинність 01 січня 2013 року) та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2015_03_18/pravo1/KP130868.html?pravo=1>.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_554/ed_2015_04_09/pravo1/T041952.html?pravo=1> записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Пунктами 74, 75 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2015_03_18/pravo1/KP130868.html?pravo=1>, передбачено, що рішення суду щодо обтяження прав на нерухоме майно, яке набрало законної сили, є документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно.

Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

За таких умов у разі скасування незаконного судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, оскільки відпала підстава виключення цього запису.

Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек.

Зазначений висновок узгоджується і з положенням ст. 204 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843242/ed_2015_04_07/pravo1/T030435.html?pravo=1>, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (а у випадку, що переглядається, у зв'язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Відтак ухвалення судом рішення про недійсність договору іпотеки, яке згодом було скасоване, не спростовує презумпції правомірності правочину, а договір іпотеки (права й обов'язки сторін) залишається чинним з моменту його первинної реєстрації в Державному реєстрі іпотек.

Отже, суди дійшли вірного й обґрунтованого висновку щодо збереження обтяження майна іпотекою внаслідок скасування рішення суду про виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження цього майна іпотекою та про поширення на ОСОБА_6 відповідно до ст. 23 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_171/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1> статусу іпотекодавця за іпотечним договором, урахувавши, що до неї перейшло право власності на квартиру, яка є складовою частиною будинку, що є предметом іпотеки.

Разом з тим, переглядаючи справу в частині встановлення способу визначення ціни продажу спірної квартири, судом апеляційної інстанції не враховано наступне.

Положеннями ч. 1 ст. 39 Закону «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції погодився із висновком місцевого суду про звернення стягнення на предмети іпотеки шляхом їх продажу на публічних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, що встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

При цьому, суди не зазначили початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону «Про іпотеку». Посилання суду першої інстанції у резолютивній частині відповідного рішення на визначення початкової ціни предмету іпотеки під час здійснення виконавчого провадження, суперечить вимогам ст.ст. 39 та 43 Закону «Про іпотеку», що залишено поза увагою апеляційним судом.

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм ст.ст. 38, 39 Закону «Про іпотеку» слід дійти висновку, що у розумінні норми ст. 39 Закону «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-61цс15 від 27 травня 2015 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 ч. 1 ст. 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

За таких обставин, судове рішення суду апеляційної інстанцій не може вважатися законними і обґрунтованими, у зв'язку із чим, відповідно до ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2013_07_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> підлягають скасуванню з передачею справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Харківської області від 10 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник
Судді:В.І. Журавель
С.Ф. Хопта
В.А. Черненко
С.П. Штелик