Ухвала

іменем україни

04 листопада 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на майно та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання умов кредитного договору невиконаними, визнання недійсним договору іпотеки, визнання недійсною додаткової угоди до кредитного договору та зобов'язання здійснити перерахунок платежів, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 22 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2011 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із зазначеним вище позовом, у якому просило звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмета іпотеки банком з укладанням від імені ОСОБА_3. договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення банком усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки, виселити відповідачку та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у зазначеній квартирі.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідно до укладеного кредитного договору від 27 січня 2006 року ОСОБА_3. отримала кредит в сумі 15 776 доларів США зі сплатою 15,96 % річних та терміном повернення до 27 січня 2010 року.

27 січня 2006 року між банком та ОСОБА_3. був укладений договір іпотеки, згідно з яким остання передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 яка належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 24 грудня 2003 року.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 07 жовтня 2011 року утворилася заборгованість у розмірі 25 329,95 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом - 17 580,22 доларів США, заборгованості за відсотками - 4 978,16 доларів США, заборгованості з комісії - 484,16 доларів США та пені за несвоєчасність виконання зобов'язання -2 287,41 доларів США.

Враховуючи наведене, позивач просив позов задовольнити.

У грудні 2012 року ОСОБА_3. подала до суду зустрічний позов, у якому з урахуванням уточнень просила:

- визнати умови кредитного договору від 27 січня 2006 року, укладеного між нею та закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), невиконаними і припинити зобов'язання в цій частині з часу закінчення строку дії договору 27 січня 2010 року;

- визнати п. 4.1 кредитного договору від 27 січня 2006 року, укладеного між нею та ЗАТ КБ «ПриватБанк», недійсним;

- визнати недійсним з часу укладення 27 січня 2006 року договір іпотеки квартири АДРЕСА_1 укладений між нею та ЗАТ КБ «ПриватБанк»;

- визнати недійсною з часу укладення 15 квітня 2010 року додаткову угоду до кредитного договору, укладеного між нею та ЗАТ КБ «ПриватБанк»;

- зобов'язати ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснити перерахунок платежів відповідно до сплачених нею коштів за кредитним договором від 27 січня 2006 року без урахування вимог додаткової угоди до кредитного договору від 15 квітня 2010 року.

На обґрунтування своїх вимог ОСОБА_3. посилалась на те, що кошти в сумі 776 доларів США на сплату страхових платежів ПАТ КБ «ПриватБанк» їй не надавало. Пункт 4.1 кредитного договору суперечить Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань». Договір іпотеки укладено без згоди органу опіки та піклування, чим порушені права малолітніх на користування житлом, які на час його укладення там проживали і були зареєстровані та проживають і на даний час. Додаткова угода від 15 квітня 2010 року укладена до неіснуючого кредитного договору, умови якої банком в частині надання їй кредитних коштів в розмірі 19 490 доларів США є невиконаними.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 грудня 2014 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 22 травня 2015 року, у задоволенні первинного позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3. задоволено. Визнано умови кредитного договору від 27 січня 2006 року, укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3. про надання кредиту в сумі 776 доларів США на сплату страхових платежів, невиконаними і припинено зобов'язання в цій частині з часу закінчення строку дії договору 27 січня 2010 року. Визнано п. 4.1 кредитного договору від 27 січня 2006 року, укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3., недійсним. Визнано недійсним із часу укладення 27 січня 2006 року договір іпотеки квартири АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_3. та ЗАТ КБ «ПриватБанк». Визнано недійсною з часу укладення 15 квітня 2010 року додаткову угоду до кредитного договору від 27 січня 2006 року, укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3. Зобов'язано ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснити перерахунок платежів відповідно до сплачених ОСОБА_3. коштів на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 27 січня 2006 року без урахування вимог додаткової угоди до кредитного договору від 15 квітня 2010 року.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення апеляційного суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Судом установлено, що 27 січня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_3. був укладений кредитний договір, згідно з яким банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти в сумі 15 776 доларів США, а саме: 15 тис. доларів США на споживчі цілі та 776 доларів США на сплату страхових платежів (п. 1.1 кредитного договору).

Кошти в сумі 15 тис. доларів США банк надав позичальнику шляхом їх перерахування на картковий рахунок з видачею платіжної картки.

Згідно із договорами страхування майна від 27 січня 2006 року, укладеними між закритим акціонерним товариством «Страхова компанія «Інгосстрах» та ОСОБА_3. на строк з 27 січня 2006 року до 26 січня 2007 року, страхові платежі становлять 507 грн 22 коп. та 378 грн 75 грн відповідно, які страхувальник сплатила відповідно до квитанцій від 27 січня 2006 року.

Вказані договори від імені страховика були укладені страховим агентом/вигодонабувачем ПАТ КБ «ПриватБанк».

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3. посилалась на те, що кошти в сумі 776 доларів США на сплату страхових платежів банк їй не надавав, у зв'язку із чим просила визнати невиконаними умови кредитного договору.

Згідно з положеннями ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

У розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру з метою поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Перелік способів захисту цивільних прав наведено у ст. 16 ЦК України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Аналізуючи вищезазначені договори страхування, суд дійшов висновку про те, що вони виключають виконання умов, передбачених п. п. 2.1.3, 2.2.7 кредитного договору, зокрема в сумі 776 доларів США на сплату страхових платежів, і тому ці умови необхідно визнати невиконаними і припинити зобов'язання в цій частині з часу закінчення строку дії договору 27 січня 2010 року.

При цьому суд не звернув уваги на те, що обраний ОСОБА_3. спосіб захисту порушеного права не передбачений нормами ЦК України, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України права та обов'язки за договором виконуються протягом строку дії договору, а після його закінчення визнання невиконаними обов'язків, строк виконання яких закінчився, чинним законодавством не передбачено.

Пунктом 4.1 кредитного договору встановлено, що при порушенні позичальником будь-якого зобов'язання, передбаченого п. п. 2.2.2, 2.2.3 даного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн за кожний день прострочки.

Визнаючи недійсним п. 4.1 кредитного договору від 27 січня 2006 року, укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3., суд виходив з того, що цей пункт суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».

Встановивши, що сплачені ОСОБА_3. за період з 2010 року до липня 2014 року кошти в сумі 12 664 доларів США, які банком на виконання умов п. 4.1 кредитного договору були зараховані на погашення пені, а тіло кредиту складає 14 597,49 доларів США, суд дійшов висновку про те, що дані умови договору є несправедливими, оскільки його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позичальника, і розмір пені, стягнутий банком на виконання умов п. 4.1 кредитного договору, не відповідає передбаченим засадам справедливості, добросовісності і розумності як складовим елементам загального конституційного права. При цьому суд визнав пункт 4.1 кредитного договору недійсним, посилаючись на те, що він суперечить положенням ч. ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якими встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими, та не врахував, що нарахування неустойки відбувається через порушення позичальником його грошових зобов'язань, як визначено у ч. 1 ст. 549 ЦК України.

Крім того, дійшовши висновку про те, умови кредитного договору є несправедливими, суд не врахував правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 12 вересня 2012 року у справі № 6-80цс12, згідно з яким умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, та не встановив, у чому саме полягає несправедливість положень укладеної між сторонами угоди.

Визнаючи недійсним з часу укладення договір іпотеки квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3. та ПАТ КБ «Приватбанк», суд дійшов висновку про те, що порушуються житлові права малолітніх дітей ОСОБА_3., які мають право користування вказаним житлом.

При цьому, не звернув уваги на п. 10.9. договору іпотеки, згідно з яким даний договір підписаний іпотекодавцем добровільно - не під впливом тяжких обставин, загрози примусу, насильства (морального або фізичного). При укладенні цього договору іпотекодавцем враховані інтереси дітей та інших членів сім'ї і осіб, які мають право користування даним предметом іпотеки (при їх наявності). Особи, які мешкають або зареєстровані у предметі іпотеки (при їх наявності), дали згоду на їх виселення у разі звернення стягнення на предмет іпотеки.

Заслуговують на увагу й доводи скарги про те, що під час розгляду справи банк просив застосувати позовну давність щодо вимог про визнання недійсним договору іпотеки, укладеного у 2006 році.

Проте суд зробив висновок, що про порушене право ОСОБА_3. стало відомо з пред'явленого до неї ПАТ КБ «ПриватБанк» позову про звернення стягнення на іпотечне майно.

Крім того, визнавши недійсною з часу укладення додаткову угоду та зобов'язавши ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснити перерахунок платежів відповідно до сплачених ОСОБА_3. коштів на користь банку за кредитним договором без урахування вимог додаткової угоди, суд не звернув уваги на те, що зобов'язання за кредитним договором не виконані і тривають протягом строку дії основного зобов'язання.

Вказані вище обставини мають суттєве значення для правильного вирішення спору, тому суду апеляційної інстанції необхідно було їх перевірити.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що апеляційний суд не виконав своїх обов'язків, визначених законом, всебічно, повно й об'єктивно не з'ясував обставин справи та не надав їм належної оцінки, ухвалив судове рішення, що не відповідає вимогам законності і обґрунтованості, у зв'язку із чим таке рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 342, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 22 травня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик