У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та визнання права власності за касаційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 5 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 4 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що з лютого 2001 року перебувала з ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням суду 30 серпня 2013 року. За час шлюбу ними було придбано житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1, який є спільною сумісною власністю подружжя, але зареєстрований за відповідачем.

Ураховуючи те, що шлюб між ними розірвано, ОСОБА_3 просила суд поділити майно подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку.

Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 5 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 4 серпня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 ідеальну частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що спірний житловий будинок придбано за час шлюбу сторін, є спільною сумісною власністю подружжя і їхні частки у майні є рівними.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 24 лютого 2001 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали шлюб, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 серпня 2013 року було розірвано.

Згідно договору купівлі-продажу від 10 жовтня 2005 року ОСОБА_4 придбав у власність житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1, якому у подальшому було присвоєно адресний № 83. Отже, будинок придбано за час шлюбу і сторонами не заперечується, що він є спільним майном подружжя.

Судом також установлено, що 10 жовтня 2005 року між публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 50 тис. доларів США на строк до 5 жовтня 2026 року для придбання вищевказаного житлового будинку. У цей же день на забезпечення вказаного кредитного зобов'язання ОСОБА_4 передав в іпотеку банку придбаний ним за кредитні кошти спірне домоволодіння.

Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1901/ed_2012_05_24/pravo1/T041618.html?pravo=1> визначено, що суд під час проведення попереднього судового засідання вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі.

Отже, якщо з матеріалів справи вбачається, що склад осіб, які беруть участь у справі, має бути інший, суд з урахуванням вищенаведеного повинен вчинити дії, які від нього вимагає положення ч. 4 ст. 10 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що розгляд справи у суді першої та апеляційної інстанцій проведено з порушенням наведених вимог закону, оскільки до участі у справі судом не було залучено іпотекодержателя спірного житлового будинку - ПАТ «УкрСиббанк» - за договором іпотеки, укладеним 10 жовтня 2005 року між банком та ОСОБА_4 на забезпечення виконання останнім кредитного зобов'язання.

ПАТ «УкрСиббанк» звертався до суду в порядку, передбаченому ст. ст. 35, 36 ЦПК України, із заявами про залучення його до участі у справі, посилаючись на те, що банк є іпотекодержателем спірного майна і рішення суду може вплинути на його права та обов'язки (а.с. 59-60, 66). Проте суд першої інстанції зазначені процесуальні клопотання взагалі не розглянув і у порушення вимог ст. 168 ЦПК України ухвали не постановив. Суд апеляційної інстанції залишив таке порушення процесуального права судом першої інстанції без належної правової уваги.

Відповідно до ч. 2 ст. 586 ЦК України заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором.

Аналогічна за змістом норма міститься в ч. 2 ст. 17 Закону України «Про заставу», ст. ст. 9, 10 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до пп. 2.3.2, 2.4.1, 2.4.6 договору іпотеки іпотекодавець, тобто ОСОБА_4, має право та зобов'язаний вирішувати питання про продаж та/або передачу третім особам предмета іпотеки за умови переведення на покупця суми заборгованості, що виникла із зобов'язання; не порушувати прав іпотекодержателя, тобто банку, що надані останньому Законом України «Про іпотеку»; не реєструвати в приміщенні, що складають предмет іпотеки, фізичних та юридичних осіб без згоди іпотекодаржателя (а.с. 80-84).

Пленум Верховного Суду України у п. 24 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2007_12_21/pravo1/VS07651.html?pravo=1>останови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2007_12_21/pravo1/VS07651.html?pravo=1> роз'яснив судам, що до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_293/ed_2011_09_20/pravo1/T022947.html?pravo=1>).

Проте суди не врахували, що поділу підлягає все майно подружжя, у тому числі і їх боргові зобов'язання, а не окрема його частина, у даному випадку тільки житловий будинок.

Вирішуючи спір, суди зазначених вимог закону не врахували, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та дійшли передчасного висновку про задоволення позову.

За таких обставин ухвалені у справі судові рішення не можуть вважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 5 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 4 серпня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик