У х в а л а

28 травня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

суддів:Сеніна Ю.Л., Лященко Н.П., Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

від 9 лютого 2015 року та від 27 березня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності в порядку спадкування за законом та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на обов'язкову частку у спадщині за заповітом,

в с т а н о в и л а :

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду із зазначеною заявою про перегляд судових рішень.

У заяві ОСОБА_4 зазначає, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2014 року позов ОСОБА_6 задоволено частково. Постановлено визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_4; визначити частки в спільному сумісному майні подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_4 по 1/2 за кожним; визнати за ОСОБА_5 в порядку спадкування за законом право власності на 1/4 частини цієї квартири; у решті позову відмовити. Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково, визнано за ОСОБА_4 в порядку спадкування за заповітом право на 9/200 частин житлового будинку АДРЕСА_3, як на обов'язкову частку у спадщині; у решті зустрічного позову відмовити.

Однак рішенням Апеляційного суду Одеської області від 17 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_4 та визнання права власності на зазначене майно скасовано, у цій частині ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено. Постановлено визнати 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_4; визначити частки в спільному майні подружжя за ОСОБА_7 та ОСОБА_4 по 1/4 частині зазначеної квартири; визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/8 частину квартири АДРЕСА_2; у решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 лютого 2015 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за її касаційною скаргою на вищезазначені судові рішення на підставі пункту 5 частини четвертої статті 328 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Ухвалою цього ж суду від 27 березня 2015 року виправлено описки, які допущені в ухвалі від 9 лютого 2015 року.

ОСОБА_4 просить скасувати ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, а справу направити на новий розгляд до суду касаційної інстанції, посилаючись на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, зокрема статей 57, 60, 61 Сімейного кодексу України.

На підтвердження своїх доводів ОСОБА_4 наводить постанови Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року, від 2 жовтня 2013 року та від 15 лютого 2012 року.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що підстави для відкриття провадження у справі відсутні.

Відповідно до статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ; встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні даної справи судом; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог

ОСОБА_4 та ОСОБА_5, суд першої інстанції, виходив із того, що вони є спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_7 та мають рівні права на спадкове майно, а ОСОБА_4 також має право на обов'язкову частку у спадщині за заповітом. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 в частині визнання за нею права власності на частину квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування після смерті батька, суд дійшов висновку, що зазначена квартира була придбана за особисті кошти доньки ОСОБА_4 - ОСОБА_8 й до складу спадкового майна зазначена квартира не відноситься.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про визнання 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_4, визнання за ОСОБА_5 права власності на 1/8 частину зазначеної квартири в порядку спадкування та ухвалюючи в цій частині нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, виходив із того, що

ОСОБА_4 не доведено факт придбання вищезазначеної квартири ОСОБА_8 за кошти, взяті останньою в борг, а тому 1/2 частину спірної квартири необхідно визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_4

У наданій для порівняння:

- постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року суд виходив із того, що оскільки подружжя займалося підприємницькою діяльністю, за спільні кошти купили житловий будинок із надвірними спорудами, який згодом знесли і на цьому місці спільно побудували магазин з кафе-баром, у якому працювали, тому апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про визнання спірної будівлі магазину спільною сумісною власністю подружжя;

- постанові Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року суд виходив із того, що майно, отримане одним із подружжя за безвідплатною угодою або за кошти, які належали йому особисто, в силу вимог статті 57 СК України, є його приватною власністю;

- постанові Верховного Суду України від 15 лютого 2012 року суд виходив із того, що відмовляючи в задоволенні позову про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки, суд першої інстанції, ураховуючи встановлені обставини справи та визначені відповідно до них відносини, на підставі статей 81, 116 ЗК України, статті 60 СК України, дійшов обґрунтованого висновку про те, що одержана громадянином під час шлюбу у власність земельна ділянка шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільним сумісним майном подружжя.

Таким чином надані для порівняння постанови Верховного Суду України не є прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховним Судом України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності в порядку спадкування за законом та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на обов'язкову частку у спадщині за заповітом за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 лютого 2015 року та від 27 березня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Л. Сенін
Н.П. Лященко
А.Г. Ярема