Справа № 712/4695/15-ц
Провадження № 2/712/1677/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2015 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого - судді - Мельник І.О.

при секретарі - Аліценко О.О.

з участю адвоката - Дішлі С.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання незаконним звільнення, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час затримки розрахунку, компенсації та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

22.04.2015 року позивачка звернулася до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання незаконним звільнення, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час затримки розрахунку, компенсації та моральної шкоди. Свої вимоги мотивує тим, що вона працювала у ЧГРУ ПАТ КБ «Приватбанк» на посаді менеджера з 27.04.2010 року. 23.03.2015 року подала заяву про звільнення з роботи за п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін. Вважає, що таке звільнення є незаконним, оскільки: по-перше, наказом № Э.CS-УВ-2015-84-п від 20.03.2015 року її звільнили з роботи на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін з 23.03.2015 року, тоді як у поданій заяві позивачка просила звільнити її з 23.03.2015 року, а не з 20.03.2015 року. Вказує, що з даним наказом ознайомлено не було та їх копії їй не видавались, трудову книжку надіслали поштою 26.03.2015 року. По-друге, наведені в наказі № З Э.CS-УВ-2015-84-п від 20.03.2015 року причини її звільнення не відповідають дійсним обставинам справи, адже починаючи з 10.03.2015 року по 21.03.2015року та з 23.03.2015 року по 08.04.2015 року позивачка була відсутня на роботі з поважних причин, а саме знаходилась на лікуванні. Таким чином, причини невиходу на роботу є поважними, тому звільнення її з цієї підстави є незаконним. Тому, просить суд поновити її на посаді менеджера в ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі «Черкаського головного регіонального управління» ПАТ КБ «ПриватБанк»; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. Також, просить суд відшкодувати моральну шкоду, завдану незаконними діями відповідача, яку позивачка оцінює в 300000 грн.

Заявою від 29.05.2015 року позивачка уточнила свої вимоги та просила суд визнати незаконним та скасувати наказ № Э.CS-УВ-2015-84-п від 20.03.2015 року про її звільнення, поновити на посаді менеджера ПАТ КБ «ПриватБанк», стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в сумі 30 000 грн., а також витрати на правову допомогу в сумі 1000 грн.

У судовому засіданні позивачка та її представник - адвокат Дішлі С.Є. підтримали заявлений позов в повному обсязі та просили його задовольнити з наведених в ньому підстав. Позивачка пояснила суду, що 19.03.2015 року, під час її перебування на лікарняному, дізналася, що не може користуватися службовими комп»ютерними програмами. При зверненні до служби безпеки з цього приводу їй повідомили, що доступ до програмного забезпечення їй заблоковано і вона повинна з»явитися на роботу. У цей же день вона прибула до банку, де працівники служби безпеки змусили подати заяву про звільнення з роботи за ст. 36 п. 1 КЗпП України за згодою сторін. Однак заяву на звільнення вона писала під психологічним тиском, оскільки їй погрожували звільненням за ініціативою роботодавця. Наміру звільнятися не мала.

Представник позивачки в судовому засіданні додала, що при звільненні її довірителька перебувала під психологічним тиском та не мала наміру звільнятися з роботи. При написанні заяви про звільнення у неї не було вільного волевиявлення на припинення трудових відносин. На користь цього свідчить той факт, що заява датована 23.03.2015 року, а наказ про звільнення виданий 20.03.2015р. , просила позов задовольнити.

Представник відповідача за довіреністю Костецький О.І. проти позову заперечував. Суду пояснив, що заявлений позов не підлягає задоволенню, оскільки між сторонами трудового договору - працівником ОСОБА_2 і роботодавцем ПАТ КБ «Приватбанк» була досягнута згода на припинення трудового договору № Э.CS-КП-2010/1-22 від 27.04.2010 року, було узгоджено підставу та дату припинення трудових відносин шляхом подання 19.03.2015р. ОСОБА_2 відповідної заяви, згідно з якою працівником було подано пропозицію про припинення трудового договору, а роботодавцем висловлено згоду на її припинення шляхом видання 20.03.2015 р. наказу про звільнення ОСОБА_2 з 23.03.2015р., як зазначено у її письмовій заяві. Відтак, звільнення було обґрунтованим та таким, що відповідало чинному законодавству і внутрішній волі сторін трудового договору.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що наказом ЧГРУ ПАТ КБ «Приватбанк» № Э.CS-КП-2010/1-22 від 27.04.2010 року ОСОБА_2 призначено на посаду регіонального менеджера з продажу послуг People.net, та укладено трудовий договір № Э.CS-КП-2010/1-22 від 27.04.2010 року.

23.03.2015 року позивачка звільнена з посади менеджера відділення "Днепр" при Middle-office, зона самообслуговування № 17 Черкаського головного регіонального управління ПАТ КБ «Приватбанк», відповідно до наказу № Э.СS-УВ-2015-84-п від 20.03.2015 року, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін).

Підставою для звільнення ОСОБА_2 стала подана нею 19.03.2015р. заява про звільнення за згодою сторін з 23.03.2015 року. Заява написана власноручно ОСОБА_2 та фактично подана роботодавцю 19.03.2015 року, що не заперечувалось самими сторонами в судовому засіданні.

Твердження у судових дебатах представника позивачки про фактичну дату складання заяви про звільнення як 23.03.2015 року та відсутність в ній погодженої дати припинення трудових відносин, що свідчить про відсутність угоди сторін про припинення трудових правовідносин, спростовується як поясненнями самої позивачки і представника відповідача, даними ним в ході розгляду справи про фактичне написання та подання вказаної заяви саме 19.03.2015р., так і копією заяви ОСОБА_2 від 18.05.2015р., з якою вона звернулася до Соснівського РВ УМВС України у Черкаській області (вх..№ 8872 від 19.05.2015р., р.А-9 від 19.05.2015р.) щодо вчинення протиправних дій. Вказану позицію сторони позивача суд оцінює критично, оскільки вона є нелогічною та не узгоджується з іншими доказами по справі. Так, з поданих представником відповідача доказів, які не оспорені і не спростовані, вбачається, що роботодавець мав намір припинити трудові стосунки з позивачкою з власної ініціативи, про що був підготовлений проект наказу про її звільнення з 14.03.2015р. Вказаний наказ не був виданий, оскільки позивачка з 10.03.2015р. перебувала на лікарняному. При прибутті ОСОБА_2 до установи банку 19.03.2015р. сторонами трудових правовідносин була досягнута згода про їх припинення, що підтверджується поданою у цей же день власноручно написаною ОСОБА_2 заявою, та виданим 20.03.2015р. наказом про її звільнення з 23.03.2015р. за п.1 ст.36 КЗпП України. Посилання представника позивачки на те, що дата звільнення не відповідає заяві про звільнення, спростовується наданою копією наказу про звільнення, із зазначенням останнього робочого дня - 23.03.2015 року.

Відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін.

Згідно з п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06 листопада 1992 року № 9 судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

В ході розгляду справи, судом достеменно встановлено, що при звільненні позивачці трудова книжка була направлена поштою на адресу, зазначену у заяві про звільнення. В день звільнення працівникові було нараховано та виплачено належні при звільненні кошти, тобто здійснено повний остаточний розрахунок. При отриманні від ОСОБА_2 після її звільнення листка тимчасової непрацездатності відповідачем було здійснено нарахування та виплату сум, належних за період тимчасової непрацездатності. Вказані обставини підтверджується наданими довідками про розрахунок з позивачкою в повному обсязі.

Таким чином, звільнення ОСОБА_2 було здійснено відповідно до поданої працівником заяви та відповідно до законодавчих норм.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Стороною позивачки не надано належних та допустимих доказів того, що заява про звільнення за згодою сторін була написана під дією морального та психологічного тиску з боку керівництва чи інших працівників банку. Такі посилання ґрунтуються лише на викладеному в позовній заяві та поясненнях позивачки в судовому засіданні. При цьому звертає на себе увагу той факт, що звернення позивачки до правоохоронних органів щодо неправомірних дій відносно неї з боку працівників банку відбулося лише 19.05.2015р. вже під час судового розгляду даної справи. Крім того, не надано доказів, що протягом 20.03.2015 - 23.03.2015р. ОСОБА_2 відкликала свою заяву про звільнення, як не надано доказів і її звернення до вищого керівництва банку з приводу неправомірних дій співробітників Черкаського ГРУ ПАТ КБ «ПриватБанк».

На спростування доводів позивачки слід зазначити, що заява написана нею власноручно, містить її підпис та день проведення звільнення, що свідчить про вільне волевиявлення ОСОБА_2 на її звільнення з займаної посади саме на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Факт написання заяви позивачкою не оспорювався.

Таким чином, припинення трудового договору на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін має свої особливості, тобто є особливою формою припинення трудового договору, оскільки звільнення за даним пунктом можливе в разі досягнення взаємної згоди про це власника та працівника. Відповідно і відкликання заяви на звільнення можливе також лише в разі досягнення взаємної згоди власника та працівника на це.

Згідно з ч. 2 ст. 47 КЗпП України, у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Оскільки ОСОБА_2 було звільнено не з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, а за згодою сторін, і від працівника не надходило вимоги щодо надання копії наказу про звільнення, копія наказу їй не надавалась та не надсилалась, що не суперечить чинному законодавству. Тому, твердження позивачки про ненадання копії наказу про звільнення суд оцінює критично.

Трудова книжка позивачці була направлена поштою, що вона також підтверджує у позовній заяві. Відтак, роботодавцем було дотримано усі вимоги законодавства, передбачені при звільненні працівника.

Доводи ОСОБА_2 про звільнення під час тимчасової непрацездатності не свідчить про жодні порушення з боку відповідача, оскільки, як вже було встановлено, ОСОБА_2 була звільнена за згодою сторін, а не з ініціативи роботодавця, а заборона звільнення у період тимчасової непрацездатності працівника розповсюджується лише на випадки звільнення за ініціативою роботодавця (крім звільнення за п. 5 ст. 40 та у випадку повної ліквідації підприємства, установи, організації).

Так, частиною 2 ст. 40 КЗпП України встановлено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Тобто, звільнення за іншими підставами (з ініціативи працівника або за згодою сторін тощо, не пов'язані із звільненням за ініціативою роботодавця) може бути проведено у період тимчасової непрацездатності працівника.

При звільненні за п. 1 ст. 36 КЗпП України закон не встановлює форми угоди сторін про припинення трудового договору. Тому така угода може бути вираженою як в усній, так і письмовій формі. Більш доцільною вважається письмова форма, оскільки вона є достовірним фактом досягнення угоди між сторонами. Якщо пропозиція про припинення трудового договору надходить від працівника, то він подає письмову заяву, в якій викладає своє прохання про звільнення його з роботи. При відсутності в заяві вказівки, що працівник попереджує власника або уповноважений ним орган про припинення трудових відносин через два тижні (ст. 38 КЗпП), і при згоді власника або уповноваженого ним органу розірвати трудовий договір до закінчення двохтижневого строку або пізніше його, вважається, що сторони досягли угоди як про припинення трудових відносин, так і про дату їх припинення.

За таких обставин, звільнення ОСОБА_2 відбулось з дотриманням вимог закону, тому не підлягають задоволенню її вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення і поновлення на роботі.

Також, не підлягає задоволенню й вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки як встановлено та доведено доказами по справі, при звільненні позивачки з боку відповідача порушень законодавства допущено не було, відтак підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні, адже відповідно до ст. 235 КЗпП України стягненню підлягає на користь працівника середній заробіток за час вимушеного прогулу, спричиненого звільненням без законної підстави, незаконним переведенням, неправильним формулюванням причини звільнення, затримкою видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу.

Щодо стягнення компенсації моральної шкоди, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 237-1 КзпП України відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно з п. 3 Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 року (зі змінами від 27.02.2009 р.) "Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди" під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших немайнових явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відшкодування моральної шкоди здійснюється у випадку з'ясування наступних складових: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.

В даному випадку відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди, за відсутності факту порушення з боку відповідача та факту заподіяння моральної шкоди позивачці. Тому, у задоволенні даної вимоги слід також відмовити.

Керуючись статтями 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, статтями 21, 36, 116, 232, 233, 235 КЗпП України, пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06 листопада 1992 року № 9, суд, -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання незаконним звільнення, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час затримки розрахунку, компенсації та моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Черкаської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Головуючий: