Справа № 495/2044/14-ц
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

13 травня 2015 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючої судді Чебан Н.В.

при секретарі Ткаченко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Білгород-Дністровський Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 20.03.2014 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності, посилаючись на те, що вона з сином придбала житловий будинок АДРЕСА_1 за 11000 грн., з яких 9354 грн. це її грошові кошти, решта - кошти сина. Враховуючи те, що 9/11 частин суми, сплаченої за купівлю будинку належали позивачці і лише менше 2/11 частин належали сину, просить визнати, що житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 78,2 кв.м., жилою площею 47,2 кв.м. є об'єктом спільної часткової власності ОСОБА_1 та її сина ОСОБА_2, визнати за ОСОБА_1 право власності на 9/11 частин житлового будинку АДРЕСА_1, залишити сину ОСОБА_2 2/11 частини житлового будинку АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на 2/11 частини житлового будинку.

Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав, просив суд їх задовольнити.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши подану позовну заяву, надавши оцінку зібраним доказам, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що 26.08.1998 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі - продажу нерухомого майна № 1809/Б, відповідно до якого ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_2 купив житловий будинок, за ціною 11000 грн., за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.15-16).

Вищевказаний договір укладений та зареєстрований в Білгород-Дністровському представництві Одеської товарної біржі.

Позивачка вважаючи, що сплатила за 9/11 часток житлового будинку грошові кошти просить визнати за нею право власності.

У відповідності до ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно із ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правочин є таким юридичним фактом, який слугує належною правовою підставою виникнення, зміни або припинення цивільних прав та обов'язків. Останні реалізуються в межах цивільного правовідношення і являються його складовими елементами.

Отже, правочином є саме дія особи, спрямована на настання певних юридичних наслідків, таких як набуття права власності, тощо.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу укладеного 26 серпня 1998 року на Одеській товарній біржі за № 1809/Б між ОСОБА_2, та ОСОБА_3,

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 24 лютого 2015 року позов ОСОБА_2, до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі - продажу дійсним, визнання права власності - задоволено частково договір купівлі-продажу укладеного 26 серпня 1998 року на Одеській товарній біржі за № 1809/Б між ОСОБА_2, та ОСОБА_3, визнаний дійсним, в задоволенні позовних вимог про визнання будинку об'єктом спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - відмовлено,оскільки задоволення вимог про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 виключає визнання права власності на частину будинку за ОСОБА_1 Рішення суду набуло законної сили та сторонами не оскаржено.(а.с.74-75)

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі мають преюдиційне значення при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Преюдиційні обставини є обов'язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Доказів укладання правочинів щодо відчуження частини спірного домоволодіння на користь позивачки з власником будинку в справі відсутні.

У відповідності до статті 392 ЦК України власник може пред'явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, що засвідчує його право власності.

Таким чином, позов про визнання права власності за статтею 392 ЦК України може пред'явити лише власник майна, або особа, яка вважає себе власником(суб'єктом права господарського відання або оперативного управління, іншого речового права) певного майна, однак не може реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявності щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб.

ОСОБА_1 не є власником житлового будинку АДРЕСА_1, а лише там зареєстрована, що надає позивачці право на проживання за зазначеною адресою.

Порядок набуття права власності мають законодавчо визначений характер, тому кожен має такого дотримуватись і звертатися до уповноважених державою органів.

Крім того судом звертається увага, що за загальним правилом відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак визнання відповідачем позову свідчить про відсутність спору між сторонами.

Враховуючи вищевикладене суд вважає позовні вимоги безпідставними.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили через десять днів з моменту його проголошення.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Н.В. Чебан

Справа № 495/ 2044 /14-ц

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(Вступна та резолютивна частина)

13 травня 2015 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючої судді Чебан Н.В.

при секретарі Ткаченко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Білгород-Дністровський Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В:

Зважаючи на складність у викладенні повного тексту рішення суду, пов'язаної з потребою в обґрунтуванні доводів сторін, на що може бути витрачений значний час, суд вважає за необхідне проголосити його вступну та резолютивну частину.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили через десять днів з моменту його проголошення.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Н.В. Чебан