Справа № 201/532/14-ц
Провадження № 2/201/812/2015р.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2015р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді - Ткаченко Н.В.

при секретарі - Кірієнко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 (треті особи - Жовтнева районна у м. Дніпропетровську рада, Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Жовтневого району м. Дніпропетровська, Управління - служба з прав дітей Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради, Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області) про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, яка діє від себе та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, ОСОБА_5 (треті особи - Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Жовтневого району м. Дніпропетровська, Управління - служба з прав дітей Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради) про вселення у квартиру, визначення порядку користування квартирою із виділом приміщень,

ВСТАНОВИВ:

В січні 2014р. ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. № 2, 3). Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03.03.2014р. позов було задоволено, визнано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування даною квартирою з посиланням на ст. 107 ЖК України, оскільки зазначені особи вибули на постійне місце проживання до Італії (а.с. № 59-60 т. №1).

За заявою ОСОБА_2 ухвалою суду від 13.10.2014р. дане заочне рішення скасовано та справу призначено до розгляду в судове засідання (а.с. № 113, 114 т. № 1).

11.12.2014р. до суду надійшла уточнена позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання їх такими, що втратили право користування квартирою (а.с. № 143, 144 т. № 1), в обґрунтування вимог якої позивач вказує, що у спірній квартирі раніше було зареєстровано 4 особи: він, як основний квартиронаймач, його колишня дружина ОСОБА_2, її донька від першого шлюбу ОСОБА_3 та її (ОСОБА_3) син ОСОБА_4, 2000р.народження. А з 11.09.2014р. в цій квартирі зареєстровано 2 особи: він та його рідна сестра ОСОБА_5 Всі інші були 25.04.2014р. зняті з реєстраційного обліку на підставі заочного рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03.03.2014р.

Зазначена квартира виділена позивачу у порядку ст. 42 ЖК УРСР, як працівнику заводу "Шахтної Автоматики", який потребував поліпшення житлових умов. Квартира надана йому та його сім'ї у складі дружини ОСОБА_2, її доньки від першого шлюбу ОСОБА_3, на підставі рішення Жовтневого районного виконавчого комітету ради народних депутатів м Дніпропетровська № 46 від 20.01.1988р.

Позивач, посилаючись на ст. 107 ЖК України, вважає, що відповідачки та неповнолітній ОСОБА_4 втратили право проживання у квартирі, оскільки виїхали на постійне місце проживання до Італії. Так, в листопаді 1999р. ОСОБА_2 за туристичною путівкою поїхала до Італії, по закінченню якої не повернулась, повідомивши, що знайшла в Італії роботу і залишиться жити там, проти чого позивач заперечував. У квартирі залишилися проживати він та ОСОБА_3.(це донька ОСОБА_2), яка з квітня 2000р. стала проживати у ОСОБА_8, з яким в липні 2000р. уклала шлюб, зібрала свої речі та переїхала на постійне проживання до свого чоловіка, але з квартири не виписалася. У ІНФОРМАЦІЯ_4 у ОСОБА_8 народився син ОСОБА_9. З ОСОБА_8 відповідачка ОСОБА_3 проживала до 2004р., а у 2004р. вона із сином ОСОБА_9 за туристичною путівкою також поїхала до Італії і не повернулася. Отже, ОСОБА_2 з 1999р., а ОСОБА_3 з 2004р. і по даний час проживають в Італії. За цей період ОСОБА_2 4 рази приїздила до м. Дніпропетровська, а ОСОБА_3 у 2011р. для вирішення своїх особистих питань. Позивачу ОСОБА_2 пояснила, що її донька ОСОБА_3 в Італії вийшла заміж за італійця і разом із сином ОСОБА_9 проживають у чоловіка. Вона так само має намір постійно проживати в Італії та зажадала оформити розлучення. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13.03.2012р. шлюб розірвано. Даним рішенням встановлено, що ОСОБА_1 проживає на території України, а ОСОБА_2 в 1999 році виїхала для проживання в Італію.

Двома рішеннями Жовтневого районного суду м Дніпропетровськ від 30.11.2011р. та від 12.03.2013р. встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 тимчасово виїхали з постійного місця проживання за умовами та характером роботи до Італії у зв'язку із скрутним матеріальним становищем, працювали там за трудовими контрактами. Позовні вимоги ОСОБА_1 до відповідачок у цих справах ґрунтувалися на ст. 71 ЖК України, між тим, позивач вважав, що в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України ці факти не підлягають доказуванню.

На підставі викладеного вище, позивач у позовній заяві та в ході судового розгляду справи просив позов задовольнити з підстав ст. 107 ЖК України та в задоволені зустрічної позовної заяви та заяви про поворот виконання рішення суду ОСОБА_2 відмовити.

Представник позивача - ОСОБА_10 (діє на підставі посвідченої в силу ч. 2 ст. 42 ЦПК України судом довіреності від 27.11.2014р. - а.с. № 134, 179 зв. т. № 1), позовні вимоги ОСОБА_1 підтримав та просив суд їх задовольнити, а в задоволені зустрічної позовної заяви та заяви про поворот виконання рішення суду ОСОБА_2 відмовити.

Відповідачка ОСОБА_2 та представник обох відповідачок ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_11 (діє на підставі довіреностей від 23.10.2014р. та 19.01.2015р. - а.с. № 137, 169 т. № 1) в судовому засіданні проти позовних вимог заперечували, надали заперечення на позов, в яких зазначили, що вони обидві (мати та донька) виїхали кожна в свій час до Італії, між тим тимчасово та з метою заробітку. Вони неодноразово переказували кошти на ім'я позивача на територію України з метою оплати комунальних послуг у спірній квартирі. Наразі не втратили інтерес до проживання у квартирі. Також ОСОБА_2 зазначала, що у ІНФОРМАЦІЯ_5. померла жінка, у якої за контрактом вона працювала, а отже вона залишилася без роботи та повернулася до м. Дніпропетровська.

Крім того, ОСОБА_2 надала зустрічний позов (а.с. № 146 -150 т. № 1), в якому просила вселити її у спірну квартиру, а також визначити порядок користування квартирою, виділивши їй, ОСОБА_3 та її сину ОСОБА_9 окремі кімнати, а окремі приміщення залишити в спільному користуванні. В обґрунтування вимог посилалася на те, що доводи позивача про вибуття її та ОСОБА_3 на постійне місце проживання до Італії не відповідають дійсності. Зазначила, що вони з донькою тимчасово виїхали з постійного місця проживання до Італії у зв'язку із скрутним матеріальним становищем з метою працевлаштування. Наявність у них поважних причин для відсутності у зв'язку з роботою в Італії доведена відповідними рішеннями судів. Зазначає, що наразі вона не може потрапити до квартири, і з цього приводу зверталась до органів міліції, оскільки вона виписана з квартири на підставі заочного рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03.03.2014р., а ОСОБА_1 у квартиру не впускає, й до того ж, зареєстрував на цій житловій площі свою рідку сестру ОСОБА_5 Іншого житла вона не має, вимушена проживати у сусідки, з якою товаришує багато років, незважаючи на те, що в квартирі знаходяться її речі. Тому, посилаючись на ст. ст. 61, 64, 104 ЖК України, просить зустрічний позов задовольнити, а в задоволенні основного позову відмовити в повному обсязі.

Заявою від 20.05.2015р. ОСОБА_2 в своїй зустрічний заяві виправила арифметичну помилку у визначенні загальної площі АДРЕСА_1, просила вважати вірною площу 65,7 кв.м. замість 64,77 кв.м. (а.с. № 154 т. № 1, а.с. № 100,101 т. № 2).

Крім того, до суду 15.10.2014р. ОСОБА_2 подала заяву про поворот виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03.03.2014р. на підставі ч. 1 ст. 380 ЦПК України (а.с. № 117-119 т. № 1), оскільки їй стало відомо, що вона з донькою та онуком були на підставі цього рішення суду зняті з реєстраційного обліку в АДРЕСА_1 25.04.2014р. (а.с. № 140-141 т. № 1) .

Відповідачка за зустрічним позовом ОСОБА_5, отримавши копію зустрічної позовної заяви ОСОБА_2, до суду направила свої письмові заперечення проти неї (а.с. № 175 т. № 1). В судове засідання про справі не з'явилася, про день слухання справи була повідомлена належним чином, про що в матеріалах справи є належне поштове повідомлення (а.с. № 163 т. № 1).

Представник третьої особи - Комунального виробничого житлове ремонтер-експлуатаційного підприємства Жовтневого району м. Дніпропетровська, Дорошенко Г.В. (діє на підставі довіреності від 30.10.2014р. - а.с. № 171 т. № 1 ), в судове засідання не з'явилася, про дату та час слухання справи була повідомлена належним чином, про що в матеріалах справи є належне поштове повідомлення (а.с. № 167 т. № 1). Надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с. № 170 т. № 1).

Представник третьої особи - Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в судове засідання не з'явився, про дату та час слухання справи був повідомлений належним чином, про що в матеріалах справи є належне поштове повідомлення (а.с. № 166 т. № 1). Представник ОСОБА_13 надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с. № 172 т. № 1).

Представник третьої особи - Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради, в судове засідання не з'явився, про дату та час слухання справи був повідомлений належним чином, про що в матеріалах справи є належне поштове повідомлення (а.с. № 164 т. № 1).

Представник третьої особи - Управління - служба з прав дітей Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради, в судове засідання не з'явився, про дату та час слухання справи був повідомлений належним чином, про що в матеріалах справи є належне поштове повідомлення (а.с. № 165 т. № 1).

За таких обставин, суд вважає за можливе розглядати дану справу за відсутності відповідачки ОСОБА_5 та представників третіх осіб на підставі ст. 169 ЦПК України, про що 09.02.2015р. постановив відповідну ухвалу без виходу до нарадчої кімнати (а.с. № 180 т. № 1).

Суд, вислухавши сторони та їх представників, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 також підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 107 ЖК України, на яку посилається позивач як на підставу своїх вимог, у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне місце проживання до іншого населеного пункту або інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з моменту вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення розривається, а член сім'ї втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

З урахуванням зазначеної норми, член сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це, і встановленню в такому випадку підлягають лише обставини й факти, що свідчать про обрання такою особою іншого постійного місця проживання.

У разі пред'явлення позову на підставі ст. 107 ЖК України, доказуванню підлягає обставина вибуття особи щодо якої пред'явлений позов на інше постійне місце мешкання.

Проте, законодавець не пов'язує право користування житлом з реєстрацією шлюбу та створенням нової сім'ї та втрату права користування житлом на підставах ст.107 ЖК України з непроживанням на спірній житловій площі без поважних причин.

Судом встановлено, що виконкомом Жовтневої районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська ОСОБА_1 видано ордер № 46 на право заняття житлового приміщення (трикімнатної квартири, житловою площею 38,98 кв.м.) за адресою: АДРЕСА_1, із сім'єю, яка складалася з ОСОБА_1 (основний квартиронаймач), дружини ОСОБА_2 та доньки ОСОБА_3 (а.с. № 4 т. №1).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13.03.2012р. шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано (а.с. № 6 т. №1 ).

Позивач у позові вказує, що ОСОБА_2 з 1999р., а ОСОБА_3 з 2004р. і по даний час проживають в Італії, мають намір у подальшому постійно проживати в Італії і втратили інтерес до спірної квартири.

Обставини спору між сторонами неодноразово встановлювалися судом під час розгляду цивільних справ за позовом ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право користування, які подавалися на підставі ст. 71 ЖК України ( а.с. № 7,8 т. № 1).

Так, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.03.2013р. за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 05.06.2013р. ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с. № 8, 83 - 85, 200-203, 204-205 т. № 1). Судами в даній справі встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3, будучи громадянками України, що зареєстровані у АДРЕСА_1, тимчасово виїхали за кордон - до Італії, де працевлаштувалися на невизначений строк, але поверталися до своєї квартири у м. Дніпропетровську на короткі строки та надавали позивачу кошти на оплату комунальних послуг.

Ці обставини були встановлені рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30.11.2011р. по цивільній справі № 2-9908/2011р. за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратила право користування житловим приміщенням (а.с. № 7, 198-199 т. № 1). Даним рішенням відмовлено у ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог за відсутністю підстав, визначених ст.ст. 71, 72 ЖК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, суд не може користуватися при розгляді цієї справи положеннями ч. 3 ст. 61 ЦПК України, щодо звільнення від доказування, на чому наполягав позивач, оскільки, позовні вимоги, які розглядаються судом у даній справі стосуються іншого предмету спору, а саме ОСОБА_1 14.01.2014р. (з подальшим уточненням від 11.12.2014р.) були заявлені позовні вимоги про визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування з підстав, передбачених ст. 107 ЖК України (а.с. № 2-3, 143-144 т. № 1), а отже предметом доказування в цій справі є факт вибуття ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на постійне проживання до іншого населеного пункту, тоді, як при розгляді справ № 2-9908/2011р. та № 412/5141/2012р. (а.с. № 7,8 т. № 1) предметом доказування був період відсутності на житловій площі понад встановленого строку та поважність причин відсутності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в АДРЕСА_1.

Отже, обставини вибуття ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на постійне проживання до іншого населеного пункту по даній цивільній будуть підлягати доказуванню на загальних засадах, встановлених ст.ст. 57-60 ЦПК України без урахування положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України, оскільки предмет доказування є відмінним від інших справ, які були між цими же сторонами.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були зареєстровані в АДРЕСА_1 (а.с. № 140, 141 т. № 1).

ОСОБА_2 з 1999р. виїхала до Італії працювати за трудовим контрактом на невизначений термін, а її донька ОСОБА_3 у 2004 році також виїхала до Італії, де на той час працювала її мати, а згодом також працевлаштувалася та вийшла заміж за громадянина Італії.

Ці факти, окрім пояснень відповідачки ОСОБА_2 підтверджуються: нотаріально засвідченим 28.09.2011р. перекладом договору перебування (безстрокова колективна угода) між громадянкою Італії ОСОБА_14 та ОСОБА_2 від 27.03.2000р. (а.с. № 208-209 т. № 1); нотаріально засвідченим 28.09.2011р. перекладом трудової угоди на невизначений термін, укладеної між ОСОБА_3 та власником магазина "ІНФОРМАЦІЯ_6" м. Вітербо синьором ОСОБА_15 від 30.05.2005р.(а.с. № 212-213 т.№ 1); нотаріально засвідченим 24.12.2012р. перекладом заяви громадянина Італії ОСОБА_16 до візового відділення посольства Італії в України про надання візи ОСОБА_2 для "возз'єднання з родиною" від 16.12.2009р. (а.с. № 16-17,18-20 т. № 1); нотаріально засвідченим 24.12.2012р. перекладом дозволу Єдиної служби прийому документів з питань імміграції в Вітербо (Італія) від 13.11.2009р., виданого відповідачці ОСОБА_3 на возз'єднання з відповідачкою ОСОБА_2 (а.с. № 21-22, 23-25 т. №1); нотаріально засвідченим 25.02.2015р. перекладом дозволу на тимчасове перебування для іноземних громадян на невизначений час, який виданий на ім'я ОСОБА_2 20.01.2010р. (а.с. № 206-207 т. № 1) .

Обставини виїзду відповідачок до Італії саме за туристичними путівками, на що посилалися у позові та в ході розгляду справи позивач та його представник, свого підтвердження не знайшли.

Так, і ОСОБА_2, а пізніше і ОСОБА_3 працювали в Італії за контрактами на невизначений термін, отже виїхали до іншої держави з метою працевлаштування та отримання коштів для існування.

Слід зазначити, що ОСОБА_2 рік тому, а саме 20.03.2014р. розірвала колективний контракт, за яким працювала у м. Вітербо (Італія) у громадянки Італії ОСОБА_14, переклад документу нотаріально засвідчено 25.02.2015р. (а.с. № 196-197, 210-211 т. № 1). Як пояснила суду відповідачка ОСОБА_2, її роботодавець ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_7 народження, померла у віці 73 років, а тому на сьогоднішній день, обставини, що зумовили її тимчасове перебування у Італії зникли, та вона повернулася до м. Дніпропетровська за адресою свого проживання та реєстрації.

Іншого майна, придатного для її проживання у неї не має, адже квартира, яка була у власності її доньки ОСОБА_3 (спадщина після бабусі), була продана ОСОБА_2 після укладення шлюбу з ОСОБА_1, а отримані від продажу грошові кошти пішли на спільні потреби родини ОСОБА_1.

Ці обставини під час судового розгляду справи зазначала відповідачка ОСОБА_2, та не заперечував проти них і позивач ОСОБА_1

Отже, що стосується відповідачки ОСОБА_2, то дійсно при розгляді справи знайшов своє підтвердження факт її тимчасового не проживання в спірній квартирі (різні періоди у різні роки), але її непроживання є тимчасовим, а не постійним та пов'язано з виїздом на роботу за кордон, оскільки через скрутне матеріальне становище в родині вона змушена була це зробити.

Суд не може зробити висновок про те, що ОСОБА_2 виїхала до Італії на постійне місце проживання, з огляду на те, що по-перше, 20.03.2014р. її тимчасовий трудовий договір розірвано у зв'язку зі смертю роботодавця, по-друге, вона не втрачала інтерес до спірної житлової площі на протязі усіх років, що працювала у Італії, починаючи з 1999р.

Так, ОСОБА_2 в окремі періоди приїздила додому і проживала в спірній квартирі, а саме з червня 2008р. по січень 2010р., з червня 2011р. по липень 2011р., деякий час з листопада 2012р.

Ці обставини не заперечував і позивач ОСОБА_1 під час судового розгляду справи 09.02.2015р. (а.с. № 178-182 т. № 2).

Протягом же 2014-2015р.р. вона приїздить до м. Дніпропетровську значно частіше (у зв'язку зі смертю роботодавця в Італії), між тим проживає у сусідки в тому самому під,їзді АДРЕСА_1, з якою вона товаришує багато років, оскільки колишній чоловік ОСОБА_1 з серпня 2014р. її в квартиру не пускає, змінив замки.

Ці обставини також не заперечував позивач ОСОБА_1 під час судового розгляду справи.

Також, ці обставини підтверджується актом обстеження житлових умов від 06.03.2013р., згідно якого, в день обстеження у квартирі проживав позивач, його сестра ОСОБА_5 (яка на той час не була зареєстрована в цій квартирі) та відповідачка ОСОБА_2 Також, відповідачка ОСОБА_2 в червні 2013р. знову повернулася до України, була присутня в суді апеляційної інстанції, і як підтвердили суду сторони - на той період проживала в спірній квартирі (а.с. № 204-205 т. № 1).

Крім того, підтвердження того, що відповідачка ОСОБА_2 не втратила інтерес до спірної квартири є те, що вона зверталася до суду із позовом про визначення порядку-користування жилим приміщенням спірної квартири та зміну договору її найму, який було розглянуто Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська і 06.06.2012р. ухвалене рішення про задоволення її позовних вимог, яке було залишено в силі ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.07.2012р., але ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2012р. зазначені судові рішення було скасовано і справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. При новому розгляді справи, позовні вимоги були ухвалою суду від 04.12.2013р. залишені без розгляду (а.с. № 4-7, 66-67, 13 т. № 2).

Після ухвалення судом рішення від 06.06.2012р. ОСОБА_2 проводила оплату комунальних послуг за свою частину квартири, що підтверджується копіями відповідних квитанцій (а.с. № 94, 95, 192, 193,194 т. № 1).

Здійснювала ОСОБА_2 на ім,я ОСОБА_1 протягом багатьох років і міжнародні грошові перекази Western Union Financial Services (а.с. № 19-64 т. № 2).

Також, ОСОБА_2 звернулася з приводу приватизації спірної квартири і 15.12.2012р. були оформлені документи, що підтверджується листом КП "Міські комунальні платежі" Дніпропетровської міськради від 18.12.2012р., але, як пояснили апеляційному суду сторони, приватизація призупинена у зв'язку з розглядом у судах справ відносно спірної квартири (а.с. № 204-205 т. № 1).

Факт того, що відповідачка ОСОБА_2 виїхала не на постійне місце проживання до Італії також підтверджується листом Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 06.04.2015р., з якого вбачається, що в період з 2011р. по 2015р. вона 5 разів в'їжджала до України (а.с. № 73, 74, 98 т. № 2).

Ці самі дані містить і закордонний паспорт ОСОБА_2 (а.с. № 14-17 т. № 2).

Між тим, при тих самих обставинах свого виїзду за кордон на роботу на невизначений термін у 2004р. з боку ОСОБА_3, суд вважає, що по відношенню до неї згодом знайшов своє підтвердження факт постійного місце проживання в Італії, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, слід задовольнити частково, а саме тільки по відношенню до відповідачки ОСОБА_3

Такий висновок суд робить виходячи з наступного.

Дійсно, судом встановлено, що ОСОБА_3 працевлаштувалася у м. Вітербо (Італія) за трудовою угодою на невизначений термін 30.05.2005р. (а.с. № 212-213 т.№ 1), між тим, в подальшому вона вийшла заміж за громадянина Італії, ОСОБА_16, створивши там родину, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 21.06.2009р. та його перекладом 24.12.2012р., а також фотокартками весілля (а.с. № 11-12, 9-10 т. № 1).

Дитина ОСОБА_3- син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 народження, більше ніж 8 років підряд, а саме з лютого 2006року та принаймні станом на 28.05.2014р. проходить постійне лікування у медичному закладі м. Ветралла (Італія). Крім того, в цій довідці чітко зазначено, що дитина проживає у м. Капраролла (Італія) (а.с. № 99-101 т. № 1).

Крім того, як вбачається з листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 06.04.2015р., відповідачка ОСОБА_3 з 29.06.2011р. (з моменту свого відльоту до Риму) жодного разу не поверталася до України (а.с. № 73, 74, 98 т. № 2).

Згідно із п. 11 Пленуму Верховного Суду України № 2 "Про деякі питання, що виникають в практиці застосування Житлового кодексу" від 12.04.1985р. (з подальшими змінами) встановлено, що відповідно до ст.107 ЖК наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Громадяни, відсутні у місці постійного проживання за умовами і характером роботи (члени екіпажів суден, працівники геологічних, розвідувальних партій, експедицій та інші працівники, діяльність яких пов'язана з постійним пересуванням), у період її виконання можуть бути визнані на підставі ст.107 ЖК такими, що втратили право користування жилим приміщенням, з якого вони вибули у зв'язку з цією роботою, в разі одержання жилої площі, вселенні на жилу площу членів сім'ї або в інших випадках забезпечення їх жилою площею для постійного проживання (п.3 постанови Ради Міністрів СРСР від 16 квітня 1988 р. N 477 "Про гарантію житлових прав громадян, тимчасово відсутніх у місці постійного проживання за умовами і характером роботи"). Суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст.71 або ст.107 ЖК. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача.

Таким чином, з урахування роз'яснень, які містяться в Постанові Пленуму ВСУ від 12.04.1985р., судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_3 вибувши до Італії у зв'язку з укладенням трудового договору на невизначений строк, та в подальшому створивши там нову сім'ю, втратила право на користування житловим приміщенням - АДРЕСА_1 та підлягає визнанню такою, що втратила право користування житловим приміщенням в АДРЕСА_1.

Заперечення представника відповідачок - ОСОБА_11 стосовно того, що підставою для відмови в задоволені позовних вимог позивача є те, що відносно АДРЕСА_1 не було укладено договору найму жилого приміщення (а.с. № 9, 11, 12 т. №2), а тому положення ст. 107 ЖК України не можуть бути застосовані, суд оцінює критично з огляду на наступне.

В судовому засіданні встановлено, що позивач, як і відповідачки, є наймачами жилого приміщення, куди вселились на підставі ордеру про надання квартири 20.01.1988р., і до даного часу власником спірної квартири є не позивач, а рада, якою вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, як власником квартири, не заявляються.

Відповідно до ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Між тим, останні роки судова практика йде тим шляхом (особливо у правах щодо стягнення заборгованості по комунальних платежах), що відкриття особового рахунку по квартирі є фактичним укладанням договору найму жилого приміщення з боку житлової організації, а оплата комунальних платежів є виконанням договору найму жилого приміщення з боку наймачів.

А як встановлено судом при розгляді цієї справи, та не заперечувалось сторонами по справі, комунальні платежі усі роки, починаючи з дня отримання ордеру на квартиру 20.01.1988р. та по 2015р., здійснюються регулярно. Особовий рахунок на АДРЕСА_1 було відкрито спочатку на трьох осіб, а після зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі заочного рішення суду від 03.03.2014р., переоформлено на одну особу - ОСОБА_1 (а.с. № 186 т. № 1).

Що стосується зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, яка діє від себе та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, ОСОБА_5 (треті особи - Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Жовтневого району м. Дніпропетровська, Управління - служба з прав дітей Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради) про вселення у квартиру, визначення порядку користування квартирою із виділом приміщень, то вони підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

Даним судовим рішенням в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням в АДРЕСА_1 відмовлено, а тому, відповідно до положень ст. 64 ЖК України, позивачка за зустрічним позовом має право користуватися даним житловим приміщенням.

Проте, як встановлено в судовому засіданні, відповідач ОСОБА_1 чинить їй перешкоди в користуванні, оскільки змінив замки у квартирі, чого він не заперечував під час судового засідання, не дає можливості їй проживати в квартирі, що є порушенням прав позивачки, як особи, яка має право на користування житлом.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 ЖК України, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бут виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

Таким чином, вимоги ОСОБА_2 щодо її вселення до АДРЕСА_1 є обґрунтованими, оскільки відповідно до копії ордеру № 46 від 20.01.1988р. (а.с. № 4 т. №1) позивачка за зустрічним позовом набула право на вселення до житлового приміщення, а відповідач ОСОБА_1, змінивши замки та не даючи нових ключів від квартири, чинить їй перешкоди в цьому, у зв'язку з чим її права підлягають поновленню у судовому порядку .

В задоволені іншої частини зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визначення порядку користування квартирою загальною площею 65,7 кв.м. із виділом приміщень в АДРЕСА_1 слід відмовити виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 104 ЖК України, член сім'ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам статті 63 цього Кодексу. У разі відмови членів сім'ї дати згоду на укладення окремого договору найму, а також у разі відмови наймодавця в укладенні такого договору, спір може бути вирішено в судовому порядку.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 "Про деякі питання, що виникають в практиці застосування Житлового кодексу" від 12.04.1985р., визначено, що в силу ст.104 ЖК суд вправі задовольнити вимоги члена сім'ї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього (або з урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим приміщенням), може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

З огляду на те, що позивачкою ОСОБА_2 не надано суду належних доказів на обґрунтування її вимог щодо визначення порядку користування (висновку експертизи про можливість поділу житлового приміщення, тощо), сторони заперечували наявність домовленості між ними щодо порядку користування житлом, а також враховуючи, що ОСОБА_3 визнано даним рішенням такою, що втратила право користування житловим приміщенням, то підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 щодо визначення порядку користування житловим приміщенням та виділу приміщень не має та в задоволені позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Крім того, відмовляючи в задоволені позовних вимог судом враховане й те, що з 11.09.2014р. в спірній квартирі зареєстрована це й ОСОБА_5 (а.с. № 154 т. № 1), яка є рідною сестрою відповідача ОСОБА_1, та має право користування житлом, проте позивачка ОСОБА_2, знаючи про це, не визначила по тексту своєї зустрічної позовної заяви, яка кімната підлягає виділу цій особі.

До того ж позивачка за зустрічним позовом не врахувала, що відповідно до роз'яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 "Про деякі питання, що виникають в практиці застосування Житлового кодексу" від 12.04.1985р. суд вправі задовольнити вимоги члена сім'ї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього (або з урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим приміщенням), може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі.

Підводячи підсумок викладеному, суд вважає за можливе, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, яка діє від себе та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, ОСОБА_5 (треті особи - Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Жовтневого району м. Дніпропетровська, Управління - служба з прав дітей Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради) про вселення у квартиру, визначення порядку користування квартирою із виділом приміщень - задовольнити частково, а саме вселити ОСОБА_2 в АДРЕСА_1, а в задоволені частини зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визначення порядку користування квартирою загальною площею 65,7 кв.м. із виділом приміщень в АДРЕСА_1 - відмовити.

Що стосується заяви ОСОБА_2 про поворот виконання рішення, то дана заява підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 380 ЦПК України, якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернено на новий розгляд, а при новому розгляді справи в позові відмовлено або позовні вимоги задоволено в меншому розмірі, або провадження у справі закрито чи заяву залишено без розгляду, суд, ухвалюючи рішення, повинен зобов'язати позивача повернути відповідачеві безпідставно стягнене з нього за скасованим рішенням.

Відповідно до ч.1 ст. 381 ЦПК України, якщо питання про поворот виконання рішення не було вирішено судом при новому розгляді справи або судом апеляційної чи касаційної інстанції, заява відповідача про повернення стягненого з нього за скасованим рішенням майна розглядається судом, у якому перебуває справа. Заяву про поворот виконання можна подати у межах позовної давності.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03.03.2014р. було задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та визнано ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_8.народження та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_9 народження, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме АДРЕСА_1 (а.с. № 59-60 т. № 1).

17.04.2014р. позивачем було отримано два виконавчі листи на підставі вищевказаного рішення, що підтверджується підписом позивача на довідковому листі справи.

Ухвалою суду від 13.10.2014р. заочне рішення суду від 03.03.2014р. по цивільній справі № 201/532/14ц було скасоване (а.с. № 113-114 т. № 1).

Як вбачається з матеріалів справи, 27.11.2014р. судом на адресу ВАДР управління з питань громадянства реєстрації та роботи з громадянами з тимчасово окупованої території України ГУ ДМС України в Дніпропетровській області було надіслано запити щодо повідомлення інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідачок ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. № 188, 189 т. № 1).

Згідно відповідей, що надійшли до суду, обидві відповідачки були зняті з реєстраційного обліку 25.04.2014р. за рішенням суду (а.с. № 140, 141 т. № 1). Даний факт також підтверджується копією довідки № 20317 від 28.10.2014р., виданою Єдиним абонентським відділом Жовтневого району КП "Міські комунальні платежі", з якої вбачається, що на даний час за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані лише ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (а.с. № 154 т. № 1).

З огляду на те, що даним судовим рішенням в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено, а також приймаючи до уваги, що в своїй заяві від 15.10.2014р. про поворот виконання рішення суду, ОСОБА_2 просить допустити поворот лише відносно неї, то суд вважає за можливе задовольнити заяву ОСОБА_2 та допустити поворот виконання заочного рішення Жовтневого районного м. Дніпропетровська від 03.03.2014р. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 (треті особи: Жовтнева районна у м. Дніпропетровську рада, Комунальне житлово-експлуатаційне підприємство №35, Управління-служба у справах дітей Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради, Сектор громадянства, міграції і реєстрації фізичних осіб Жовтневого РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням (назва справи в редакції позовних вимог від 03.03.2014р.), та Головному управлінню Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області поновити реєстрацію ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1.

Враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 задоволено в повному обсязі та останню визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням, то підстав для повороту виконання заочного рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03.03.2014р. відносно неї не має. До того ж, ані ОСОБА_3, ані її представник не заявляли відповідної заяви про поворот виконання рішення суду.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, суд вважає за можливе розподілити їх наступним чином.

З огляду на те, що основні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково (задоволено в частині визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням ) та ним при подачі позовної заяви 14.01.2014р. сплачено судовий збір в розмірі 229грн. 42коп. (а.с. № 1 т. № 1), то з відповідачки ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір в розмірі 114грн. 71коп., а в іншій частині в стягнені судового збору відмовити, у зв'язку з відмовою у задоволені позовних вимог.

Приймаючи до уваги, що подаючи в січні 2014р. позовну заяву з подальшим її уточненням у грудні 2014р., позивачем ОСОБА_1 було сплачено судовий збір не в повному обсязі, а саме, замість 243грн. 60коп. сплачено 229грн. 42 коп. (саме ця ставка судового збору була на 2013р.), та враховуючи часткове задоволення його позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь держави загальний розмір судового збору в сумі 14грн. 18 коп., тобто по 7 грн. 09 коп. з кожного (243грн.60коп. - 229грн. 42 коп.=14грн. 18коп.).

З огляду на те, що зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 також задоволено частково, та враховуючи, що нею при подачі зустрічного позову було сплачено судовий збір у розмірі 487грн. 20коп.(а.с. № 145 т. № 1) за двома вимогами немайнового характеру, одну з яких задоволено, то з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243грн. 60коп. (половина від задоволених позовних вимог). У стягненні інших сум судового збору у зв'язку із частковим задоволенням позовних вимог слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 9, 61, 64, 65, 104, 107 ЖК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 2 "Про деякі питання, що виникають в практиці застосування Житлового кодексу" від 12.04.1985р.(з подальшими змінами та доповненнями), ст. ст. 4, 8, 10, 11, 57, 58, 60, 61, 74-76, 88, 169, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 (треті особи - Жовтнева районна у м. Дніпропетровську рада, Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Жовтневого району м. Дніпропетровська, Управління - служба з прав дітей Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради, Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області) про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, яка діє від себе та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, ОСОБА_5 (треті особи - Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Жовтневого району м. Дніпропетровська, Управління - служба з прав дітей Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради) про вселення у квартиру, визначення порядку користування квартирою із виділом приміщень - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням в АДРЕСА_1.

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням в АДРЕСА_1 - відмовити.

Допустити поворот виконання заочного рішення Жовтневого районного м. Дніпропетровська від 03.03.2014р. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: Жовтнева районна у м. Дніпропетровську рада, Комунальне житлово-експлуатаційне підприємство №35, Управління-служба у справах дітей Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради, Сектор громадянства, міграції і реєстрації фізичних осіб Жовтневого РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Головному управлінню Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області поновити реєстрацію ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_8.народження, уродженки ст. Аман-Карагай, Семиозерного району Кустанайської області в квартирі АДРЕСА_1.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, яка діє від себе та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, ОСОБА_5 (треті особи - Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Жовтневого району м. Дніпропетровська, Управління - служба з прав дітей Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради) про вселення у квартиру, визначення порядку користування квартирою із виділом приміщень - задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_2 в АДРЕСА_1.

В задоволені іншої частини зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визначення порядку користування квартирою загальною площею 65,7 кв.м. із виділом приміщень в АДРЕСА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 114грн. 71коп.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 7 грн. 09 коп. з кожного.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 243грн. 60коп.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів.

Суддя: Ткаченко Н.В.