У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,
суддів: Євграфової Є.П., Іваненко Ю.Г.,
Завгородньої І.М., Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до відділу освіти Сарненської районної державної адміністрації Рівненської області, треті особи: Сарненська районна рада Рівненської області, Сарненська районна державна адміністрація Рівненської області, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час виконання обов'язків після звільнення та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зміну запису у трудовій книжці, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 08 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 22 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до відділу освіти Сарненської районної державної адміністрації Рівненської області про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час виконання обов'язків після звільнення та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зміну запису у трудовій книжці.

Посилалася на те, що вона працювала на посаді директора Ремчицької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів та звільнена 31 грудня 2014 року за власним бажанням за станом здоров'я відповідно до ст. 38 КЗпП України. Вважає таке звільнення незаконним, оскільки вона просила звільнити її на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України. З наказом про звільнення її не ознайомили. Просила визнати факт, що вона виконувала свої трудові обов'язки з 31 грудня 2014 року по 05 січня 2015 року, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в розмірі 6 800 грн 99 коп., зобов'язати відповідача внести зміни до трудової книжки, зазначивши про її звільнення за ст. 39 КЗпП України, та сплатити кошти за час вимушеного прогулу.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 08 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 22 червня 2015 року, в задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона має бути частково задоволена.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судами в повному обсязі не дотримано.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суди виходили з недоведеності позивачем порушення її прав при звільненні.

Судом встановлено, що позивач з 1997 року працювала на посаді директора Ремчицької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів.

17 грудня 2014 року ОСОБА_6 подала заяву начальнику відділу освіти Сарненської райдержадміністрації про звільнення з 31 грудня 2014 року за станом здоров'я.

Наказом від 31 грудня 2014 року № 218-к ОСОБА_6 звільнено з посади директора Ремчицької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів 31 грудня 2014 року за власним бажанням у зв'язку із станом здоров'я відповідно до ст. 38 КЗпП України.

З наказом про звільнення ОСОБА_6 була ознайомлена 31 грудня 2014 року та в цей же день отримала трудову книжку.

Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Згідно із ч. 1 ст. 39 КЗпП України строковий трудовий договір (пункти 2 і 3 ст. 23 КЗпП України) підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору та у випадках, передбачених ч. 1 ст. 38 цього Кодексу.

Встановивши, що позивача було звільнено з роботи на підставі її заяви, трудову книжку видано в день її звільнення, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для визнання наказу таким, що порушує права позивача, визнання прогулу вимушеним та виплату коштів за час вимушеного прогулу.

Однак при вирішенні спору суди безпідставно відмовили в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки посилання на відсутність бюджетного фінансування не є підставою для затримки належних при звільненні працівника виплат.

Як вбачається з довідки від 23 березня 2015 року, виданої ПАТ «Державний ощадний банк України», на рахунок ОСОБА_6 заробітна плата надходила лише з 30 січня 2015 року по 03 березня 2015 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При ухваленні рішення суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про відсутність вини відповідача у затримці розрахунку з позивачем.

Оскільки допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у стягненні середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільнені підлягають скасуванню, з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 338, 343, 344, 345, 347 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 08 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 22 червня 2015 року у частині відмови у стягненні середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні скасувати, справу у цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 08 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 22 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Н.А. Горелкіна
Судді: Є.П. Євграфова
І.М. Завгородня
Ю.Г. Іваненко
О.М. Ситнік