у х в а л а

іменем україни

18 листопада 2015 рокум. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - благодійна організація «Благодійний фонд «Ветеран», про зобов'язання вчинити дії та стягнення заборгованості за договором за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 7 червня 2012 року між нею, ОСОБА_4 та благодійною організацією «Благодійний фонд «Ветеран» (далі - БО «Благодійний фонд «Ветеран») укладено трьохсторонній договір, названий меморандумом, відповідно до умов якого вона прийняла на оздоровлення та зобов'язалася забезпечити догляд і піклування за родичами ОСОБА_4: ОСОБА_5, яка є інвалідом 1 групи, та її сином ОСОБА_6, який є інвалідом 2 групи, за місцем свого проживання в будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_4, згідно умов договору, зобов'язався сплачувати їй по 2 тис. грн щомісячно, однак сплатив лише за 1 місяць, у подальшому умови договору не виконував.

З урахуванням наведеного ОСОБА_3 просила стягнути на її користь з ОСОБА_4 заборгованість за договором в сумі 38 тис. грн, витрати, понесені на догляд, утримання та харчування в сумі 125 600 грн і зобов'язати ОСОБА_4 здійснити всі необхідні дії для того, щоб доставити ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з будинку АДРЕСА_2 до квартири АДРЕСА_1 за місцем його проживання Також просила стягнути на її користь витрати на правову допомогу у розмірі 4 тис. грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором від 7 червня 2012 року у розмірі 38 тис. грн. Зобов'язано ОСОБА_4 здійснити всі необхідні дії для того, щоб доставити ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з будинку АДРЕСА_2 до квартири АДРЕСА_1. У задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити в повному обсязі.

Отже, судові рішення в частині відмови ОСОБА_3 в позові не оскаржуються, тому в касаційному порядку не переглядаються (ст. 335 ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що ОСОБА_4 належним чином не виконував взяті на себе договірні зобов'язання і за період з 23 липня 2012 року по 24 лютого 2014 року, 19 місяців, по 2 тис. грн у місяць не сплачував. Оскільки позивачка у подальшому немає бажання здійснювати догляд за рідними відповідача, то суд зобов'язав його перевезти їх з місця перебування у будинку позивачки до свого місця проживання.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що відповідачі ОСОБА_4 і ОСОБА_5 з травня 2010 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. ОСОБА_5, яка є інвалідом 1 групи, є матір'ю відповідачки ОСОБА_5, а ОСОБА_6, який є інвалідом 2 групи, є її рідним братом.

7 червня 2012 року між ОСОБА_3, ОСОБА_4 і БО «Благодійний фонд «Ветеран» укладено трьохсторонній меморандум, відповідно до умов якого вона прийняла на оздоровлення та зобов'язалася забезпечити догляд і піклування за ОСОБА_5, яка є інвалідом 1 групи, та її сином ОСОБА_6, який є інвалідом 2 групи, за місцем свого проживання в будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_4, згідно умов договору, як визначив суд, зобов'язався привезти своїх рідних до вказаного будинку та сплачувати позивачці по 2 тис. грн щомісячно, однак сплатив лише за 1 місяць. З 23 липня 2012 року по 24 лютого 2014 року він умови договору, за твердженням позивачки, не виконував і його рідні продовжують проживати в її будинку, а вона не бажає у подальшому здійснювати за ними догляд.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4 пояснював, що між ним, ОСОБА_3 та БО «Благодійний фонд «Ветеран» ніякий правочин/договір не укладався, а підписано трьохсторонній меморандум з благодійницькою функцією, який є лише декларацією про наміри на майбутнє.

Задовольняючи частково позов, суди формально послалися на загальні зобов'язальні норми права та загальні положення про договір (ст. ст. 526, 627, 629 ЦК України), проте у порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України не спростували доводи відповідача та не встановили, які саме зобов'язання виникли між сторонами, який правочин ними укладено, та які права та обов'язки випливають з цього договору, з огляду на те, що договір про наміри, в якому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором (ч. 4 ст. 635 ЦК України).

Даючи правову оцінку підписаному меморандуму, у порушення вимог процесуального права щодо доказування та правової оцінки доказів, суди не звернули уваги на те, що згідно з його умовами саме ОСОБА_6 брав на себе зобов'язання забезпечити повний догляд за своєю матір'ю у будинку позивачки (п. 2). Крім того, як зазначав ОСОБА_4 і це вбачається зі змісту п. 3 меморандуму, обов'язок сплачувати по 2 тис. грн (за терміном «наші зобов'язання») взяли на себе не лише ОСОБА_4, а й БО «Благодійний фонд «Ветеран». Наведеним умовам меморандуму і доводам відповідача про те, що ОСОБА_3 також є інвалідом 1 групи й фізично не могла здійснювати догляд за двома особами, які є інвалідами, суди належної правової оцінки не надали.

Крім того, у порушення вимог п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України суд першої інстанції у порядку, передбаченому ст. 32 ЦПК України, не з'ясував питання про склад осіб, які беруть участь у справі.

Так, з трьохстороннього меморандуму вбачається, що його стороною є також БО «Благодійний фонд «Ветеран», який зі змісту договору мав певні зобов'язання за вимогами позивачки, проте в якості співвідповідача залучений не був, а права третьої особи і відповідача у цивільному процесі є різними за своїми процесуальними правами, обов'язками та наслідками їх здійснення.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик