АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 551/829/15-ц Номер провадження 22-ц/786/3930/15Головуючий у 1-й інстанції Сиволап Д. С. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді : Обідіної О.І.

Суддів : Пікуля В.П., Прядкіної О.В.

При секретарі : Кальник А.М.

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 9 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Шишацького районного суду Полтавської області від 9 листопада 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково.

Визнано об'єктами спільної власності подружжя наступні речі: пилосос Rowenta K01717K2 вартістю 800 грн., мікрохвильову піч Samsung вартістю 700 грн., пральну машинку Samsung WF 8590NFW/YLP вартістю 3300 грн., чайник електричний Saturn вартістю 350 грн., матрац надувний Inteх вартістю 400 грн., комплект ікон в кількості 2 шт. («Господь Вседержитель», «Божа мати») вартістю 3000 грн.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право на наступні речі, які виділено у її власність:

- комплект ікон в кількості 2 шт. («Господь Вседержитель», «Божа мати») вартістю 3000 грн.;

- пилосос Rowenta K01717K2 вартістю 800 грн.;

- чайник електричний Saturn вартістю 350 грн.;

- матрац надувний Inteх вартістю 400 грн.

Інші об'єкти спільної власності подружжя залишено у власності ОСОБА_3.

Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_2 та передано їй три подушки з синтетичного наповнювача, карниз для штор трубчастий білого кольору.

Передано ОСОБА_2 для використання нижче вказане майно, що є власністю дитини ОСОБА_4 та призначено для забезпечення розвитку, навчання та виховання останнього:

- велосипед двоколісний дитячий;

- комод дитячий.

Залишено у користуванні ОСОБА_3 письмовий дитячий стіл, що є власністю дитини ОСОБА_4 та призначений для забезпечення розвитку, навчання та виховання останнього.

У задоволенні інших вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 48 грн. 07 коп. в якості відшкодування сплаченого позивачем судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись при цьому на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вважає, що суд невірно встановив обсяг спільно нажитого майна, яке підлягало поділу.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що остання задоволенню не підлягає, за таких обставин. Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 1 червня 2011 року, від якого мають малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Шишацького районного суду Полтавської області від 26 грудня 2014 року, яке набрало законної сили 6 січня 2015 року, шлюб між сторонами розірвано, стягнуто аліменти з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього сина та визначено спосіб участі батька у вихованні дитини.

В зв'язку з неможливістю вирішити питання про поділ спільного майна подружжя в добровільному порядку, ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом. При цьому вказувала, що ними як подружжям за час спільного проживання було придбано : телевізор вартістю - 4000 грн., супутникову антену вартістю - 900 грн., Інтернет роутер вартістю - 300 грн., пилосос «Rowenta» вартістю - 800 грн., праску «Tefal» вартістю - 800 грн., матрац надувний вартістю - 400 грн., пральну машинку вартістю - 7200 грн., газову колонку вартістю - 2000 грн., газовий котел вартістю - 4000 грн., холодильник «Samsung» вартістю - 5100 грн., морозильну камеру «Zanussi» вартістю - 2900 грн., комп'ютер вартістю - 6900 грн., мобільний телефон вартістю 2000 грн., дошку для прасування вартістю - 350 грн., газову плиту вартістю - 3000 грн., м'який диван вартістю - 4000 грн., карнизи вартістю - 300 грн., чайник електричний - вартістю 350 грн., ікони вартістю - 3000 грн., м'ясорубку вартістю - 600 грн., сантехніку з установкою - вартістю 10000 грн., пледи, одіяла подушки вартістю - 1500 грн., пластикові вікна з установкою вартістю - 10000 грн., велосипед, комод та столик дитячі вартістю - 3000 грн., мікрохвильову піч вартістю - 800 грн.

З вказаного переліку майна просила виділити їй у власність: праску «Tefal» вартістю - 800 грн., холодильник вартістю - 5100 грн., морозильну камеру вартістю - 2900 грн., карнизи вартістю 300 грн., комп'ютер вартістю - 6900 грн., газову плиту вартістю - 3000 грн., телевізор вартістю - 4000 грн., велосипед, комод та столик дитячі вартістю - 3000 грн., ікони вартістю - 3000 грн., мікрохвильова піч вартістю - 800 грн., м'ясорубку вартістю - 600 грн., пральну машинку вартістю - 7200 грн., мобільний телефон вартістю 2000 грн., дошку для прасування вартістю - 350 грн. Всього 14 найменувань на загальну суму 39950 грн. Іншу частину майна просила залишити у власності відповідача.

Частково задовольняючи позовні вимоги та застосовуючи до спірних правовідносин положення статей. 60,61,74 СК України, суд встановив обсяг спільно нажитого сторонами майна, висловив критичну оцінку щодо доводів позивача про належність до об'єктів спільного майна подружжя деякої побутової техніки, предметів домашнього вжитку та газового обладнання, зазначивши, що останньою не доведено факту придбання цих речей саме подружжям, а не батьками відповідача, в будинку яких вони проживали після реєстрації шлюбу.

З вказаними висновками погоджується колегія суддів з наступних підстав.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом ст.ст. 69, 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Як роз'яснено в п.п.23,24 Постанови пленуму ВСУ №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Судом першої інстанції вірно встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з вересня 2011 року по жовтень 2014 року проживали в будинку батьків відповідача, розташованому по АДРЕСА_1, де їм була надана окрема кімната.

При цьому, молоде подружжя мало власний дохід у вигляді заробітної плати відповідача, який згідно довідки Миргородської ОДПІ №914 за період з 20 жовтня 2011 року по жовтень 2014 року отримав 65710 грн. 49 коп., та державної допомоги у зв'язку з перебуванням позивача у відпустці по догляду за дитиною. Працевлаштувалась остання в жовтні 2013 року, і як свідчить надана нею довідка про заробітну плату - з жовтня 2013 року по серпень 2015 року нею отримано 54309 грн., а середня заробітна плата за цей час склала 2468 грн. 59 коп.

Одночасно з цим, судом першої інстанції було звернуто увагу на розмір документально підтверджених доходів батьків відповідача - ОСОБА_5 та ОСОБА_3, які впродовж 2011- 2014 р.р. склали 545627 грн.

Згідно ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи.

В даному випадку предметом доказування є доведення позивачем факту придбання нею та відповідачем за час спільного проживання вказаного в позовній заяві майна, яке на її думку є об'єктом спільної сумісної важності подружжя, а відтак підлягає поділу згідно до ст.69 СК України.

У зв'язку з тим, що в ході судового розгляду позивачем не було доведено обставин, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог, судом першої інстанції було відмовлено в задоволенні позову в частині визнання об'єктом спільної сумісної власності та підлягаючого на цій підставі поділу майна у вигляді - телевізору, супутникової антени, Інтернет роутера, праски «Tefal», газової колонки, газового котла, холодильника «Samsung», морозильної камери «Zanussi», комп'ютеру, мобільного телефону, дошки для прасування, газової плити, м'якого дивану, м'ясорубки, сантехніки з установкою та пластикових вікон з установкою.

Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду, які ґрунтуються на матеріалах справи та на вірно встановлених обставинах.

Так, судом першої інстанції дано правильну оцінку тим обставинам, що проживаючи в будинку батьків відповідача, позивачем не доведено факту придбання нею та її чоловіком того майна, яке на її думку є спільною сумісної власністю їх як подружжя.

Одночасно, судом зауважено, що більшість із зазначеного вище майна дійсно придбавалось та знаходиться в будинку батьків відповідача по АДРЕСА_1, про що свідчать надані відповідачем ОСОБА_3 документи на побутову техніку, відповідні гарантійні свідоцтва та товарні чеки, в деяких з них вказане прізвище батька ОСОБА_5 як покупця. Між тим, придбання таких речей та здійснення ремонту в будинку пов'язано з бажанням власників поліпшити свої житлові умови та підвищити рівень побутової комфортності.

При цьому, місцевим судом вірно звернуто увагу на те, що в ході судового розгляду сама позивач не змогла дати однозначної відповіді як про час придбання спірного майна, так і зазначити його індивідуально - родиві особливості, як то габарити, колір та вартість.

Доводи апеляційної скарги не містять нових фактів чи засобів доказування, які б спростували висновки суду першої інстанції та доводили факт придбання спірного майна подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Так, статтями 10, 60 ЦПК України передбачено обов'язок сторін довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі щодо яких у сторін виникає спір.

Під час розгляду справи як в суді першої інстанції, так і в апеляційній інстанції позивачем ОСОБА_2 не було надала жодних підтверджуючих документів та будь-яких інших належних доказів щодо придбання спірного майна під час її шлюбу з відповідачем.

Твердження про те, що частина спірного майна була придбана на подаровані на весілля кошти, не може бути прийнято до уваги як беззаперечний доказ, оскільки і ця обставина не була нею доведена.

Приєднані до апеляційної скарги копії витягів з інтернет мережі про замовлення в інтернет магазині «Розетка» холодильника та морозильної камери, із зазначенням прізвища «ОСОБА_2» та адресою «АДРЕСА_1» - не є тими належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 58,59 ЦПК України, оскільки свідчать лише про факт здійснення самого замовлення в мережі інтернет, а не про факт безпосередньої оплати за придбаний товар тією чи іншою особою, а відтак не свідчать про придбання вказаного товару подружжям.

За вказаних обставин, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення, яке постановлене з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, ч.1 п.1 ст. 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 9 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подачі касаційної скарги.

З оригіналом згідно.

С У Д Д І :