Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 185/11691/14-ц

Провадження № 2/185/3344/15

26 травня 2015 року м. Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючий - суддя Бабій С.О., при секретарі судового засідання Сушко О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Павлоградський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та про зняття особи з реєстраційного обліку, -

ВСТАНОВИВ:

01.12.2014 р. позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, яким просить усунути перешкоди у праві користування житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідача без надання йому іншого житлового приміщення та зобов'язати Павлоградський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області зняти відповідача з реєстраційного обліку у будинку АДРЕСА_1. В обґрунтування позову зазначав, що підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 10.09.2008 серії набув право власності на житлове приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, тому має право володіння, користування та розпорядження зазначеною квартирою. Відповідач зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1, проте не є членом родини позивача, шлюб між сторонами було розірвано 03.09.2012 р., між сторонами склалися погані стосунки, позивач бажає укласти інший шлюб, а реєстрація та проживання відповідача у належному позивачу приміщенні порушує право власності останнього на спірне майно.

Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19.12.2014 року позов було задоволено.

15.05.2015 р. до суду надійшла заява відповідача про перегляд заочного рішення, за результатами розгляду якої ухвалою суду від 26.05.2015 року заява відповідача про перегляд заочного рішення була задоволена, заочне рішення від 19.12.2014 року - скасовано, справа призначена до розгляду в загальному порядку.

В судовому засіданні позивач позов підтримав з підстав викладених у позовній заяві, зазначивши, що 16.12.2014 р. він зареєстрував шлюб із ОСОБА_4, взявши прізвище останнього, на даний час позивач мешкає у спірній будівлі, а відповідач за власним бажанням 28.11.2014 р. його залишив разом як із своїми речами, так і належними позивачу, що стало причиною звернення останнього до Павлоградського МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області.

Представник відповідача адвокат Суботіна Н.М. у задоволенні позовних вимог просив суд відмовити, посилаючись на те, що відповідач у 2011 р. був зареєстрований у спірному будинку, у якому мешкав до початку січня 2015 р., до того часу, як позивач змінив ключи до замків будинку, позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону і є такими, що не підлягають до задоволення.

Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 10.09.2008 серії ВКР № 299865 набув право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6-14).

28.10.2011 р. між позивачем та відповідачем зареєстровано шлюб виконкомом Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області за актовим записом № 26, який було розірвано рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03.09.2012 р. (а.с. 15, 16).

У домоволодінні АДРЕСА_1 відповідач був зареєстрований 15.11.2011 р., після укладення шлюбу між сторонами, як член сім'ї відповідача (а.с.40, на звороті). Таким чином, відповідач, перебуваючи в шлюбі із позивачем і на протязі періоду перебування в шлюбних відносинах відповідач користувався вказаним вище житловим приміщенням, а також був зареєстрований у ньому із дотримання встановленого порядку вселення та за згоди позивача.

Із пояснень позивача та копії свідоцтва про шлюб від 16.12.2014 р. вбачається, що після розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем він уклав інший шлюб із ОСОБА_4 (а.с.45), вважає спільне проживання із відповідачем у домоволодінні АДРЕСА_1 неможливим.

Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Згідно ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

За змістом ч.2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

За змістом вище зазначених правових норм, навіть після розірвання заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03.09.2012 р. шлюбу позивача із відповідачем (а.с.16), відповідач як колишній член сім'ї позивача не позбавлений права користування займаним житлом.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Сторони у судовому засіданні визнали, що відповідач щонайменше до 28.11.2014 р. мешкав у спірному помешканні, а залишення ним цього дня спірного помешкання та вивіз майна із будинку були причиною звернення позивача до правоохоронних органів (а.с.54,55).

Відповідно до ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319,321 ЦК України).

При цьому згідно ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, та не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Таким чином, з огляду на встановлені судом обставини справи та підстави заявленого позову суд не вважає доводи позивача щодо створення відповідачем перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження будинком АДРЕСА_1 обґрунтованими, а позовні вимоги такими, що можуть бути задоволені.

Керуючись ст. 150, 156 ЖК УРСР, ст.15, 16, 405 ЦК України, ст.ст. 3,11,15, 57-61, 208-210, 212 - 215, 218, 222, 223, 294 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя С. О. Бабій

Згідно з оригіналом.

Суддя С.О. Бабій