Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/2626/15 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Чорнобривець О. С.
РІШЕННЯ

Іменем України

08.12.2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого судді - Чорнобривець О.С.

суддів - Потапенка В.І.,

ОСОБА_2

за участю секретаря - Гончар В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кіровограді цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 11 вересня 2015 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5, третя особа Служба у справах дітей Кіровоградської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

В обґрунтування зазначав, що в квартирі, яка належить йому на праві приватної власності, зареєстровані його невістка ОСОБА_4 та її дочка ОСОБА_5.

З 23 травня 2014 року відповідачі в квартирі фактично не проживають, місце їх проживання позивачу не відоме.

ОСОБА_6П вважає, що відповідачі втратили право користування жилим приміщенням, оскільки добровільно покинули квартиру та більше року не проживають в ній без поважних причин, жодних зобовязань повязаних з квартирою відповідач не несе, квартирою не користується, оплату комунальних послуг не здійснює.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Кіровограда від 14 липня 2015 року до участі у справі в якості третьої особи залучено Службу у справах дітей Кіровоградської міської ради.

Рішенням Ленінського районного суду міста Кіровограда від 11 вересня 2015 року позов задоволений частково.

Визнано ОСОБА_4, такою, що втратила право користування квартирою № 59, що знаходиться в м. Кіровограді, по вул. Башкірська, будинок 3-А.

В частині позовних вимог до малолітньої ОСОБА_5, відмовлено. Стягнуто судовий збір.

В апеляційній скарзі позивач, не погоджуючись з рішенням суду в частині відмови, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, не дослідження всіх обставин справи, просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позову до ОСОБА_5 та ухвалити нове, яким визнати малолітню ОСОБА_5 такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Відповідачем ОСОБА_4 рішення суду не оскаржене.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_7 підтримала доводи апеляційної скарги, просила їх задовольнити.

Відповідач і законний представник малолітньої - ОСОБА_4 у судове засідання не зявилась. Про час та місце розгляду справи повторно повідомлялась в порядку ч.3 ст.76 ЦПК України за фактичною адресою проживання - вул.Кривозізька,9 м. Кіровоград. Згідно розписки, що була отримана судом у порядку ч.ч.3,4 ст.76 ЦПК України, голова квартального комітету № 4 повідомив суд, що зі слів батьків ОСОБА_4, остання перебуває у Москві.

Колегія суддів вважає виконаними вимоги ЦПК України щодо належного повідомлення особи, яка приймає участь у справі, щодо належного її повідомлення про час та місце розгляду справи.

Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи (ч.2 ст.305 ЦПК України).

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

В силу вимог ст. 11, 10, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Підставою звернення до суду є захист прав власника щодо безперешкодного володіння та користування належним йому майном, усунення обмежень його прав, які повязані з фактом реєстрації міста проживання відповідачів за адресою квартири, що належить позивачу.

Обмеження прав позивача, як власника квартири, які полягають, зокрема, у збільшенні розміру комунальних послуг(квартирної плати), неможливості отримати субсидію, є загальновідомими і не потребують доказування.

Ст. 41 Конституції України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 3 ст.47 Конституції України гарантується право на житло і встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджується, що позивач ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1. Право власності набуте у порядку спадкування на 1/2частину квартири у 2013році, на другу частину - у 2015 році.

Відповідач ОСОБА_4, яка є невісткою позивача та її дочка ОСОБА_5 зареєстровані у квартирі позивача. Згідно з інформацією у довідці КП ЖЄО № 2, інші особи не мають реєстрації за даною адресою(а.с.10).

Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням.

У ч. 2 ст. 405 ЦК України зазначено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд керувався наведеними нормами матеріального права та положеннями ч. 1 ст. 316, ч 1 ст. 321, ст. 391 ЦК України, дійшов висновку, що відповідачка ОСОБА_4 втратила право користування квартирою позивача у звязку з її не проживанням понад рік без поважних причин.

Рішення в цій частині не оскаржено і відповідно до вимог ст.303 ЦПК України, не переглядається апеляційним судом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання малолітньої ОСОБА_5, 07.12.2003року народження такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суд виходив з того, що відомості про фактичне проживання відповідачів відсутні, тому відсутня можливість визначити місце проживання малолітнього відповідача за місцем проживання її матері.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Згідно з ч.3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Таким чином, малолітня ОСОБА_5 не досягла віку з яким законодавець повязує можливість самостійного набуття та здійснення певних прав та обовязків, її законним представником є мати. Разом з матірю була зареєстрована за вказаною адресою, отже місцем її проживання є місце проживання її матері. Крім цього, враховуючи обставини та докази по справі, немає підстав вважати, що малолітня ОСОБА_5 є членом сімї позивача(колишнім членом сімї).

Відповідно до акту від 18.06.2015 року відповідач ОСОБА_4 з дочкою за місцем реєстрації не проживають з 23.05.2014 року (а.с.11).

Тобто, на час подання позову відповідач та малолітня дочка більше ніж рік не проживали у квартирі позивача.

Відповідно до довідки квартального комітету №4 від 25.09.2015 року, дочка відповідача фактично проживає з матірю ОСОБА_4 за адресою вул. Криворізька, 9 міста Кіровоград(а.с.53).

Відповідно до встановлених обставин та положень Закону „Про охорону дитинства, суд не убачає порушення прав дитини щодо користування спірним жилим приміщенням.

Виходячи з аналізу норм матеріального права, обставин справи, колегія суддів дійшла висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання малолітньої ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою позивача.

Суд першої інстанції неповно зясував обставини справи, не у достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та дійшов помилкового висновку.

Відповідно до п.п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неповне зясування обставин, що мають значення для справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.303,307, 309,313,314,316 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 11 вересня 2015 року скасувати в частині відмови у задоволенні позову щодо визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право користування жилим приміщенням

ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити. Визнати ОСОБА_5, 07.12.2003року народження, такою, що втратила право користування квартирою № 59 у будинку по вул. Башкірська, будинок 3-А. м. Кіровоград.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя:

Судді: