УХВАЛА

іменем україни

18 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Укрнафта» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Укрнафта» на рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 22 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 10 серпня 1987 року по 29 серпня 2011 року він перебував у трудових відносинах з публічним акціонерним товариством «Укрнафта» (далі - ПАТ «Укрнафта») і наказом від 29 серпня 2011 року № 304/к був незаконно звільнений з посади заступника начальника цеху технологічного транспорту у зв'язку з винними діями працівника, який безпосередньо обслуговує товарні цінності, що дають підстави для втрати довіри до нього.

Рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 5 грудня 2012 року, яким його було поновлено на роботі, рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 8 лютого 2013 року було скасовано та у задоволенні його позову відмовлено.

Після перегляду справи в суді касаційної інстанції та у Верховному Суді України, останнім рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 15 січня 2015 року рішення районного суду від 5 грудня 2012 року залишено без змін. Це рішення в частині поновлення його на роботі було виконано лише 28 січня 2015 року.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд на підставі ст. 236 КЗпП України стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з 6 грудня 2012 року по 28 січня 2015 року в розмірі 241 019 грн 20 коп.

Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 22 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 червня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ПАТ «Укрнафта» на користь ОСОБА_3 241 019 грн 20 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 6 грудня 2012 року по 8 січня 2015 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ «Укрнафта», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач допустив затримку у виконанні рішення суду про поновлення ОСОБА_3 на роботі.

Апеляційний суд погодився з висновками районного суду. При цьому зазначив також, що несвоєчасне виконання рішення в указаний період відбулось з вини відповідача, а періодичне скасування рішення суду не впливає на правильне застосування ст. 236 КЗпП України.

Проте повністю погодитись з таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Частиною 5 ст. 124 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню.

Згідно зі ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що з 10 серпня 1987 року по 29 серпня 2011 року ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з ПАТ «Укрнафта» і наказом від 29 серпня 2011 року № 304-к був звільнений з посади заступника начальника цеху технологічного транспорту у зв'язку з винними діями працівника, який безпосередньо обслуговує товарні цінності, що дають підстави для втрати довіри до нього.

Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 5 грудня 2012 року ОСОБА_3 було поновлено на роботі.

Наказом ПАТ «Укрнафта» від 6 грудня 2012 року № 466/к на виконання зазначеного рішення суду наказ від 29 серпня 2011 року № 304/к про звільнення ОСОБА_3 скасовано й поновлено останнього на роботі з 29 серпня 2011 року.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 8 лютого 2013 року рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 5 грудня 2012 року скасовано і у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

На виконання цього рішення наказом ПАТ «Укрнафта» від 11 лютого 2013 року 92/к наказ від 6 грудня 2012 року № 446/к про поновлення ОСОБА_3 на роботі скасовано й зазначено у наказі про те, що останнього слід вважати звільненим згідно наказу від 29 серпня 2011 року № 304/к .

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 червня 2013 року касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 8 лютого 2013 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року заяву ОСОБА_3 задоволено. Ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 червня 2013 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 листопада 2014 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 8 лютого 2013 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до апеляційного суду.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 15 січня 2015 року апеляційну скаргу ПАТ «Укрнафта» відхилено, рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 5 грудня 2012 року, яким ОСОБА_3 було поновлено на роботі, залишено без змін і це рішення в частині поновлення останнього на роботі було виконано 28 січня 2015 року.

Обґрунтовуючи заперечення проти позову та доводи апеляційної скарги, відповідач посилався на те, що затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі він не допускав, виконував всі обов'язкові для нього судові рішення в цій частині, видаючи накази про поновлення позивача на роботі та про скасування наказів про поновлення позивача на роботі відповідно до прийнятих рішень судами апеляційної та касаційної інстанцій у період, коли сторони використовували своє право на їх оскарження й просив врахувати ці обставини. При цьому вважав, що зазначений позивачем період затримки виконання рішення з часу поновлення позивача на роботі до часу виконання рішення суд про його поновлення, тобто з 6 грудня 2012 року по 28 січня 2015 року не відповідає встановленим обставинам у справі і є необґрунтованим.

У порушення ст. ст. 212-215, 315 ЦПК України апеляційний суд, зазначених положень закону не врахував, доводів відповідача не перевірив, зокрема про те, що

затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі він не допускав, виконував всі судові рішення в цій частині, видаючи накази про поновлення позивача на роботі та про скасування наказів про поновлення позивача на роботі відповідно до прийнятих рішень судами апеляційної та касаційної інстанцій, у рішенні не навів мотивів їх відхилення.

При цьому, дійшовши до висновку про затримку виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі, не вказав, коли мала місце така затримка у виконанні рішення суду, у який період, тобто було на виконанні рішення суду, що набрало законної сили, і не був виданий наказ про поновлення позивача на роботі, що має значення для правильного вирішення спору.

Отже, висновки апеляційного суду про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за період з 6 грудня 2012 року по 28 січня 2015 року є передчасним і ґрунтується на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Крім того, апеляційний суд не звернув уваги на те, що в це й же період ПАТ «Укрнафта» на виконання рішення суду виплачувало ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу і не дав оцінки тому, чи не буде в такому разі подвійного стягнення.

Разом з тим колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу стягується одночасно з рішенням суду про поновлення на роботі, оскільки предметом позовних вимог є стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі і позивач чітко послався саме на ст. 236 КЗпП України, а помилкове зазначення судом у вступній частині судового рішення про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не змінює заявлений позивачем предмет позову.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрнафта» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик