Ухвала

іменем україни

11 листопада 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, Дев'ята Київська державна нотаріальна контора, реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Оленцевич Олена Анатоліївна, про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, визнання договору купівлі-продажу неукладеним, визнання права власності та витребування майна, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду м. Києва від 21 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_7 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 05 квітня 1995 року вона склала заповіт на ім'я ОСОБА_4 і ОСОБА_8 в рівних частках. 24 вересня 2003 року ОСОБА_7 склала заповіт на ім'я позивача. ІНФОРМАЦІЯ_1 року заповідач померла. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 30 березня 2005 року визнано недійсним заповіт, складений ОСОБА_7 24 вересня 2003 року. На підставі судового рішення та заповіту від 05 квітня 1995 року ОСОБА_4 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 22 грудня 2008 року. 28 жовтня 2010 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_4 відчужила квартиру ОСОБА_5 Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 04 серпня 2011 року рішення Подільського районного суду м. Києва від 30 березня 2005 року скасовано у зв'язку з нововиявленими обставинами та рішенням цього ж суду від 05 лютого 2013 року, яке набрало законної сили, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання недійсним заповіту від 24 вересня 2003 року.

Посилаючись на те, що заповіт від 24 вересня 2003 року є дійсним, позивач вчасно звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_7, тому вона просила задовольнити її позовні вимоги та визнати недійсним і скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 22 грудня 2008 року на ім'я ОСОБА_4, визнати неукладеним договір купівлі-продажу квартири від 28 жовтня 2010 року, визнати за нею право власності на квартиру, витребувати її із незаконного володіння відповідачів шляхом виселення їх разом з членами їх сімей зі зняттям із реєстрації та вселення її до квартири.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 16 липня 2013 року позов задоволено: визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 22 грудня 2008 року на ім'я ОСОБА_4, визнано неукладеним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладений 28 жовтня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, визнано за ОСОБА_3 право власності на зазначену квартиру, витребувано квартиру з незаконного володіння ОСОБА_4 та ОСОБА_5 шляхом їх виселення разом з членами їхніх сімей та вселення ОСОБА_3

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 21 травня 2015 року рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 16 липня 2013 року в частині визнання неукладеним договору купівлі-продажу квартири від 28 жовтня 2010 року, визнання за ОСОБА_3 права власності на цю квартиру, витребування квартири з незаконного володіння ОСОБА_4 та ОСОБА_5 шляхом виселення їх та членів їх сімей та вселення ОСОБА_3, а також стягнення з відповідачів в рівних частках судових витрат скасовано, та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих вимог ОСОБА_3, в решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга заявника підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні її позовних вимог про визнання неукладеним договору купівлі-продажу квартири від 28 жовтня 2010 року, визнання за нею права власності на цю квартиру, витребування квартири з незаконного володіння ОСОБА_4 та ОСОБА_5 шляхом виселення їх та членів їх сімей та вселення ОСОБА_3, а також стягнення з відповідачів в рівних частках судових витрат, суд апеляційної інстанції виходив з того, що оскільки рішення Подільського районного суду м. Києва від 30 березня 2005 року, ухвалене в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту від 24 вересня 2003 року, та на підставі якого визнано недійсним спірний заповіт, є чинним, тому є чинними і заповіт ОСОБА_7, укладений 05 квітня 1995 року на ім'я ОСОБА_4 і ОСОБА_8, і свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане на ім'я ОСОБА_4 Встановивши вказані обставини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_4 вірно розпорядилася квартирою і відчужила її ОСОБА_5, тому відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_3

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до пункту 2 частини першої статті 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неправильно встановлені фактичні обставини справи, що полягає у неповному з'ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи (стаття 309 ЦПК України).

Установлено, що ОСОБА_7 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1

05 квітня 1995 року ОСОБА_7 склала заповіт, згідно з умовами якого заповіла все своє майно ОСОБА_4 та ОСОБА_8 в рівних частках кожному.

24 вересня 2003 року ОСОБА_7 склала заповіт на ім'я ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 померла.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 30 березня 2005 року визнано недійсним заповіт від 24 вересня 2003 року, укладений ОСОБА_7 на ім'я ОСОБА_3

22 грудня 2008 року ОСОБА_4 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

На підставі договору купівлі-продажу від 28 жовтня 2010 року ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_5 придбав квартиру АДРЕСА_1

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 04 серпня 2011 року, постановленою в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту від 24 вересня 2003 року, задоволено заяву ОСОБА_3 про перегляд рішення Подільського районного суду м. Києва від 30 березня 2005 року у зв'язку з нововиявленими обставинами, рішення Подільського районного суду м. Києва від 30 березня 2005 року у зв'язку з нововиявленими обставинами скасовано та за результатами розгляду цієї справи судом ухвалено нове рішення від 05 лютого 2013 року, яким відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 05 лютого 2015 року задоволено заяву ОСОБА_5, ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 04 серпня 2011 року, рішення цього ж суду від 05 лютого 2013 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 грудня 2013 року скасовано, відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_3 про перегляд рішення Подільського районного суду м. Києва від 30 березня 2005 року у зв'язку з нововиявленими обставинами.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Згідно зі статтею 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (частина перша статті 11 ЦПК України).

Вирішуючи спір і зазначаючи, що оскільки рішення Подільського районного суду м. Києва від 30 березня 2005 року про визнання недійсним заповіту від 24 вересня 2003 року, укладеного ОСОБА_7 на ім'я ОСОБА_3, є чинним, тому є чинним і свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 22 грудня 2008 року, видане на ім'я ОСОБА_4, у зв'язку з чим відсутні підстави для визнання цього свідоцтва недійсним, та визнання за ОСОБА_3 права власності на спірну квартиру, суд апеляційної інстанції всупереч вимогам статей 11, 14 ЦПК України не звернув уваги, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 серпня 2014 року рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 16 липня 2013 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 27 березня 2014 року скасовано в частині позовних вимог ОСОБА_3 про визнання неукладеним договору купівлі-продажу квартири від 28 жовтня 2010 року, визнання за нею права власності на цю квартиру, витребування квартири з незаконного володіння ОСОБА_4 та ОСОБА_5 шляхом виселення їх та членів їх сімей та вселення ОСОБА_3, а також стягнення з відповідачів в рівних частках судових витрат, а в частині визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 22 грудня 2008 року на ім'я ОСОБА_4, судові рішення залишено без змін.

Таким чином, висновок апеляційного суду про те, що зазначене свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 22 грудня 2008 року є чинним не ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах справи, оскільки на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, спірне свідоцтво про право на спадщину за заповітом визнано недійсним.

Крім того, відхиляючи доводи ОСОБА_3, що на підставі рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 29 січня 2015 року за нею визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 тому вона як власниця має право на задоволення позовних вимог в цій частині, суд апеляційної інстанції зазначив, що саме в справі, яка розглядається, предметом розгляду є її вимоги про визнання права власності на квартиру, тому вищевказане судове рішення не може братися до уваги.

Проте порушуючи норми процесуального права, суд апеляційної інстанції не обґрунтував належним чином своїх висновків в цій частині, не дав належної оцінки судовому рішенню від 29 січня 2015 року та не зазначив, якими нормами матеріального чи процесуального права він керувався.

Відповідно до пунктів 11, 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК). У мотивувальній частині кожного рішення має бути наведено також посилання на закон та інші нормативно-правові акти матеріального права (назва, стаття, її частина, абзац, пункт, підпункт закону), у відповідних випадках - на норми Конституції України, на підставі яких визначено права та обов'язки сторін у спірних правовідносинах, на статті 10, 11, 60, 212 та 214 ЦПК (статті 224 - 226 ЦПК при ухваленні заочного рішення) й інші норми процесуального права, керуючись якими суд установив обставини справи, права та обов'язки сторін.

Всупереч вказаним вимогам постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» в мотивувальній частині рішення суду апеляційної інстанції не зазначено про встановлені судом обставини, не надано їм оцінки, не надано оцінки зібраним доказам, а є лише одна обставина про скасування судових рішень, не вмотивовано відмови в задоволенні всіх позовних вимог ОСОБА_3

Отже суд апеляційної інстанції не врахував, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 22 грудня 2008 року на ім'я ОСОБА_4, скасовано на підставі судового рішення, яке є чинним, ОСОБА_3 є власником спірної квартири, а справа про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами в частині визнання недійсним заповіту ще не розглянута, тому суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3

Оскільки порушення норм матеріального та процесуального права призвело до неправильного вирішення спору і ці порушення допущені судом апеляційної інстанції при розгляді справи, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а справа передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 336 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2128/ed_2012_05_24/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 338, 345 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2012_05_24/pravo1/T041618.html?pravo=1>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 21 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська