Єдиний унікальний номер 235/2520/15-ц Номер провадження 22-ц/775/997/2015
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2015 року

Апеляційний суд Донецької області в складі:

Головуючого - судді: Курило В.П.,

суддів: Груїцької Л.О., Корчистої О.І.,

за участю секретаря Марченко Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні місті Артемівську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Красноармійськводоканал» про зміну формулювання причини звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі, зарплати час вимушеного прогулу, моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12 жовтня 2015 року, -

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12 жовтня 2015 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Красноармійськводоканал» про зміну формулювання причини звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі, зарплати час вимушеного прогулу, моральної шкоди відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати. Вважає його незаконним та необґрунтованим. ОСОБА_1 зазначала, що 17 вересня 2014 року була присутня на робочому місці й вимагала віддати їй трудову книжку. Але трудову книжку вона не отримала. Свідок ОСОБА_2 підтвердила факт того, що директор ОСОБА_3 планував звільнити позивача за рішенням суду по факту розтрати майна. Підприємство на порушення вимог ст. 149КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення не зажадало від неї письмових пояснень. Тому вона була звільнена за прогули неправомірно, без дотримання, встановлених для застосування дисциплінарного стягнення.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду скасувати і задовольнити її позовні вимоги.

Представник підприємства просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах оскарження, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що воно ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального та процесуального законів.

Судом першої інстанції встановлено, що 11.06.2007 року позивач була прийнята до відповідача на посаду начальника відділу технічного забезпечення по переводу з ВУВКГ (наказ №1-к від 02.01.2008 р).

Наказом директора КП «Красноармійськводоканал» від 26.03.2015 року за № 24-к ОСОБА_1 звільнено з 16 вересня 2014 року за прогул без поважних причин (п.4 ст.40 КЗпП України) (а.с.6).

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до частини 3 статті 235 ЦПК України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Звертаючись в суд з позовом про зміну формулювання причин звільнення з роботи, ОСОБА_1 посилалась на те, що 16 вересня 2014 року подала заяву про її звільнення з роботи за статтею 38 КЗпП України за власним бажанням у зв'язку з порушенням трудового законодавства і більше трудових обов'язків не виконувала. Тому підприємство було зобов'язане її звільнити у відповідності до її заяви.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги не ґрунтуються на законі і не підтверджені наданими сторонами доказами.

Вказаний висновок суду першої інстанції є правильним, таким, що відповідає вимогам закону.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представник відповідача зазначив, що ОСОБА_1 16 вересня 2014 року, або у будь який інший день заяву про звільнення з роботи за власним бажанням не подавала, проте, з 17 вересня 2014 року на роботу не виходила без поважних причин. Доказів про наявність поважних причин для цього не надала. Адміністрація підприємства вживала заходів для встановлення місця знаходження ОСОБА_1 А саме, були здійснені дзвінки на її мобільний телефон, який знаходився поза зоною досяжності. Крім того, вона змінила номер телефону, про що зазначила в своєму позові. Адміністрація підприємства виїзжала за місцем проживання позивача для отримання пояснень щодо причин відсутності на роботі. Але за місцем свого проживання вона не перебувала, про що був складений відповідний акт. Підприємство зверталось і до місцевої лікарні для з»ясуваня наявності поважної причини відсутності позивача на роботі. Димитрівська центральна міська лікарня повідомила, що за період з 22 вересня 2014 року по 26 березня 2015 року ОСОБА_1 в лікарні не перебувала і за медичною допомогою не зверталась (а.с. 87,88).

Відповідно до доповідної записки старшого інспектора з кадрів ОСОБА_2, позивачка 22.09.2014 року в телефонній розмові пояснила, що вона знаходиться в м. Києві та обіцяла надати виправдувальні документи, підтверджуючи поважність причин її відсутності на роботі (а.с.42).

Сама ОСОБА_1 не заперечувала проти того, що з 17 вересня 2014 року фактично не працювала і надати докази наявності у неї поважних причин для цього не змогла.

Доводи позивача про те, що вона подавала заяву про звільнення з роботи за власним бажанням і керівництво підприємства обіцяло її звільнити з роботи нічим не підтверджені. А посилання позивача на аркуш справи 8, де знаходиться ксерокопія її заяви про звільнення, є безпідставними. Вказана копія не підтверджує факт звернення позивача з такою заявою до керівника підприємства. На ньому відсутні будь які відомості про фактичне надходження такої заяви до відповідача. Більш того, суд першої інстанції, перевіряючи доводи ОСОБА_1, дослідив книгу вхідної кореспонденції підприємства і встановив, що реєстрація заяви позивача про звільнення з 16 вересня 2014 року, з дати, що вказує ОСОБА_1, відсутня. За таких умов суд першої інстанції обгрунтованно зробив висновок про те, що звільнення ОСОБА_1 з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України за прогули є законним.

Розглядаючи справу, суд встановив, що при складані звітності за серпень 2014 року бухгалтером матеріального відділу комунального підприємства «Красноармійськводоканал» ОСОБА_4 була виявлена розбіжність між фактичними витратами паливно-мастильних матеріалів у серпні 2014 року та даними, зазначеними у «Відомості обліку роботи автомобілів, механізмів та тракторів за серпень 2014 року». Для виявлення причини розбіжностей старший диспетчер ОСОБА_5 та бухгалтер матеріального відділу ОСОБА_4 проведена звірка витрат паливно-мастильних матеріалів з січня по липень 2014р., у ході якої виявлено, що підпис старшого диспетчера ОСОБА_5 на «Відомості обліку роботи автомобілів, механізмів та тракторів за липень 2014 року» підроблена, відповідні докладні надійшли від бухгалтера та диспетчера (а.с. 36-37).

Від позивача та старшого комірника ОСОБА_6 надійшли пояснювальні записки, в яких зазначено: пояснювальна ОСОБА_1 - позивач вказала, що здала на ТНК талони бензину А-80 -12644 л., дизпаливо у кількості 4163 л та зобов'язалася погасити виявлену нестачу (а.с.39).

Позапланова інвентаризація була призначена наказом № 194 від 15.09.2014 року (а.с.46).

Після складання інвентаризаційною комісією інвентаризаційного опису товарно- матеріальних цінностей ОСОБА_6 та ОСОБА_1 не з'явилися на роботу.

Відповідно до заяви від 01.09.2014 року позивачці було встановлено неповна робоча неділя з робочими днями: понеділок, вівторок з 01.09.2014 року по 30.09.2014 року (а.с.40).

Дані обставини, окрім письмових доказів, в судовому засіданні підтвердили свідки ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_2, ОСОБА_10

Враховуючи, що ОСОБА_1 з 17 вересня 2014 року не працювала фактично, а з 22 вересня 2014 року - без поважних причин , документи, які б спростували цей висновок, відсутні, з заявою про звільнення з роботи за власним бажанням не зверталась, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що підстав для зміни формулювання причин звільнення з роботи з пункту 4 статті 40 КЗпП України за «прогули» на частину 3 статті 38 КЗпП України за власним бажанням не має.

Доводи скарги проте, що відповідач не витребував від позивача письмове пояснення про причини відсутності на роботі і порушив порядок накладання дисциплінарного стягнення також не є підставою для скасування рішення суду. Апеляційний суд вважає, що сам по собі факт не отримання відповідачем письмового пояснення щодо причин відсутності на роботі у зазначені в наказі дні не є підставою для висновку про неправомірність дій підприємства щодо звільнення працівника з роботи. Судом встановлено, що ОСОБА_1 не надала суду доказів наявності поважних причин її відсутності на роботі. Тому відсутність її пояснень відповідача з цього приводу у даному випадку є формальним.

У відповідності зі ст.237-1 ч.3 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Суд встановив, що порушень прав та інтересів позивача відповідачем при звільненні не допущено. Тому підстав для застосування правил статті 237-1 КЗпП України про відшкодування моральної шкоди у суду першої інстанції не було.

Суд також встановив, що ОСОБА_1 звільнена з роботи відповідно до наказу від 26 березня 2015 року № 24-к (а.с.6). Як видно з вказаного наказу ОСОБА_1 мала право на отримання компенсації за невикористані 67 календарних днів відпустки, що відповідає 8165.29 грн. (а.с.74). З урахуванням сум необхідних платежів та податків в розмірі 1384.83 грн., вона мала отримати чистого доходу 6486.51 грн. З цієї суми 31 березня 2015 року ОСОБА_1 отримала 3200 грн., а 3 квітня 2015 року - решту суми 3286.51 грн. Тобто з 26 березня 2015 року по 3 квітня 2015 року вона отримала повний розрахунок суми компенсації невикористаних днів відпустки. Заборгованості по заробітній платі за попередні місяці станом на 1 січня 2015 року не було.

За таких умов суд зробив правильний висновок про те, що підстав, передбачених законом, для стягнення з підприємства на користь ОСОБА_1 будь якої суми не має.

Суд першої інстанції, розглядаючи справу, правильно визначив правовідносини, які виникли між сторонами, надав їм належну правову оцінку і обґрунтовано відмовив в задоволенні позову.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції повно, всебічно і об'єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, наданим доказам дав правильну правову оцінку і правильно вирішив спір. Усі доводи апеляційної скарги були предметом дослідження суду першої інстанції, правильно визнані необґрунтованими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Рішення суду є законним і підстав для його скасування не має.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Судді: