АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7495/15 Справа № 206/1504/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Сухоруков А. О. Доповідач - Кочкова Н.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2015 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

Головуючої - судді Кочкової Н.О.,

Суддів: Каратаєвої Л.О., Григорченка Е.І.,

При секретарі: Левцунову І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, який діє у власних інтересах та інтересах малолітньої доньки ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи - Орган опіки та піклування Самарської районної у м. Дніпропетровську ради, головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про усунення перешкод в користуванні і розпорядженні житловим будинком та виселення, за апеляційними скаргами ОСОБА_5, ОСОБА_2 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30 червня 2015 року, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що 16.01.2015 року між нею та відповідачем ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1, та договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0442 га, кадастровий номер НОМЕР_1 за цією ж адресою. Зазначені договори посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бунякіною О.В. за реєстровими №№ 51, 54. Право власності зареєстровано за нею, що підтверджується витягами з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.01.2015р. На момент укладання договорів в домоволодінні були зареєстровані відповідачі - ОСОБА_5, 1985р.н. та ОСОБА_3, 1980р.н. 15.01.2015р. вона оглядала домоволодіння, в ньому ніхто не мешкав. 17.01.2015р. вона дізналася від ОСОБА_5, що 14.01.2015р. Апеляційним судом Дніпропетровської області прийнято рішення про вселення ОСОБА_3 та про заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 31.07.2014р., яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.03.2015р. про вселення його малолітньої доньки ОСОБА_4, 26.04.2014р.н. Згідно акту про не проживання від 27.01.2015р. ОСОБА_3 та його сім'я не проживали в домоволодінні АДРЕСА_1 в період з 31.01.2014р. по 27.01.2015р. включно. ОСОБА_5 та його сім'я також не проживають в домоволодінні, що підтверджується актом про непроживання від 27.01.2015р. Крім того, ОСОБА_3 та його сім'я мають постійне місце проживання по АДРЕСА_2, що підтверджується актами від 24.07.2014р. та від 19.11.2014р. Відповідачам відомо про зміну власника домоволодіння, але вони добровільно не знімаються з реєстрації, а навпаки ОСОБА_3 вселився разом з малолітньою донькою ОСОБА_4 в домоволодіння без її згоди, що підтверджується актом державного виконавця від 20.02.2015р. Наразі відповідачі - сторонні їй люди -продовжують користуватися належним їй домоволодінням, чим порушують її право користування та розпорядження власністю. В домоволодінні вони не мешкають вже більше одного року. Вважає, що право користування ОСОБА_3 та його доньки ОСОБА_4 домоволодінням припинилось у зв'язку з переходом права власності від ОСОБА_5 до неї. Враховуючи вищевикладене, з урахуванням уточнень, просила усунути їй перешкоди у володінні, користуванні, розпорядженні домоволодінням по АДРЕСА_1, шляхом позбавлення права користування домоволодінням та виселення ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4 (а.с.3-7,54-58).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30 червня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково. Визнано ОСОБА_5, таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 із зняттям з реєстраційного обліку, у решті позовних вимог відмовлено (а.с.83-86).

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на необґрунтованість рішення суду та невідповідність нормам матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду в частині відмови в усуненні ОСОБА_2 перешкод у володінні, користуванні, розпорядженні домоволодінням шляхом позбавлення ОСОБА_3, ОСОБА_4 права користування домоволодінням та їх виселення, в решті рішення суду залишити без змін (а.с.91-96).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення суду, неповне та необ'єктивне з'ясування обставин справи, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі (а.с.98-101).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити частково, апеляційну скаргу ОСОБА_5 - задовольнити повністю з наступних підстав.

Установлено, що 16 січня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1, загальною площею 79,2кв.м. Договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бунякіною О.В. за реєстровим № 51 (а.с.8-9). 16 січня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки АДРЕСА_1 площею 0,0442 га, кадастровий номер НОМЕР_1, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бунякіною О.В. за реєстровим № 54 (а.с.12-13). Право власності на домоволодіння та земельну ділянку по АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень (а.с.10-11, 14-15).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про позбавлення права користування домоволодінням та виселення ОСОБА_3 та його доньки ОСОБА_4 суд 1 інстанції посилався на те, що під час укладення договору купівлі-продажу від 16 січня 2015 року продавцем було умисно приховано від покупця ОСОБА_2 наявність судових спорів щодо вказаного домоволодіння.

Однак, із вказаним висновком погодитись неможливо з наступних підстав. Так, відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи у рамках заявлених позовних вимог.

Із матеріалів справи вбачається, що договори купівлі продажу як домоволодіння, так і земельної ділянки від 16 січня 2015 року ніким не оспорювались, і цих обставин відповідач ОСОБА_3 не заперечував у судовому засіданні апеляційного суду. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За таких обставин рішення суду від 30 червня 2015 року підлягає скасуванню на підставі п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення.

У пунктах 34, 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз'яснено, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. /

Застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки (п.33 названої постанови).

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Таким чином виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком. Таким чином права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника.

Передбачаючи право власника жилого будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) на відміну від договору найму (оренди) житла - ст. ст. 810, 814 ЦК України.

Частина ж 4 ст. 156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.

З огляду на вищевикладене, колишній власник даного домоволодіння ОСОБА_5 втратив право власності на домоволодіння, продавши його позивачці, а отже відповідач ОСОБА_3 та його малолітня донька ОСОБА_4 (родичі бувшого власника), втратили право користування даним будинком та підлягають виселенню.

Доводи про те, що на момент ухвалення рішення ОСОБА_3 та його малолітня донька ОСОБА_4 у будинку фактично не проживають, - не являються підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 не згоден з тим, що він не має права проживати у спірному домоволодіння, тобто для позивача є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

У частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_5, таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 із зняттям з реєстраційного обліку рішення суду не оскаржується, тому апеляційним судом не ревізується.

Керуючись ст.307, 309 ЦПК України, апеляційний суд,-

В И Р І Ш И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково, апеляційну скаргу ОСОБА_5 - задовольнити повністю.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30 червня 2015 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення. Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити. Усунути ОСОБА_2 перешкоди у володінні, користуванні, розпорядженні домоволодінням по АДРЕСА_1, шляхом виселення ОСОБА_3 та його малолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, без надання іншого житлового приміщення.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: