Номер провадження: 22-ц/785/2384/15
Головуючий у першій інстанції Споришева Н. І.
Доповідач Гайворонський С. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.03.2015 року м. Одеса

Судова колегія судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Гайворонського С.П.

суддів Кононенко Н.А.

Сегеди С.М.

при секретарі Сілуковій В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовною заявою публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа на стороні відповідача орган опіки та піклування Любашівської районної державної адміністрації Одеської області про звернення стягнення та виселення за апеляційною скаргою Шуліка Аліни Володимирівни (в інтересах публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк", далі ПАТ КБ "Приватбанк") на рішення Любашівського районного суду Одеської області від 11 грудня 2014 року,

встановила:

ПАТ КБ "Приватбанк" звернулось до суду з позовом (надалі уточненим) до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа на стороні відповідача орган опіки та піклування Любашівської районної державної адміністрації Одеської області про звернення стягнення та виселення.

В обґрунтування позову ПАТ КБ "Приватбанк" послалось на те, що відповідач ОСОБА_3 отримав грошові кошти, та за договором іпотеки надав в іпотеку нерухоме майно - свій будинок, розташований в АДРЕСА_1, але своєчасно грошові кошти не повернув і так як неможливо реалізувати предмет іпотеки та відновити свої порушені права, у зв'язку з тим, що в указаному будинку фактично проживають відповідачі по справі, позивач звернувся до суду з наведеним позовом.

Позивач просив суд звернути стягнення на будинок та виселити відповідачів з указаного будинку.

В судовому засіданні:

- представник позивача не з'явилась, надала суду письмову заяву про розгляд справи за відсутності представника банку, позовні вимоги підтримала в повному обсязі;

- відповідач ОСОБА_3 та третя сторона орган опіки та піклування Любашівської районної державної адміністрації Одеської області в судове засідання не з'явились, надали суду письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечували, мотивуючи відмову тим, що в разі задоволення позову вони залишаться без житла;

- відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 в судове засідання не з'явились;

- представник органу опіки та піклування надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, проти виселення неповнолітньої ОСОБА_7 та її матері - ОСОБА_5, орган опіки заперечував.

Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 11 грудня 2014 року в задоволенні позову ПАТ КБ "Приватбанк" відмовлено.

В апеляційній скарзі Шуліка А.В. (в інтересах ПАТ КБ "Приватбанк") просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ПАТ КБ "Приватбанк" в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне її відхилити.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні,в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

У п.п. 2, 3, 8 Постанови № 14 Пленуму Верховного України від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" роз'яснено, що рішення є законним тоді, коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Як вбачається з положень ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій ст. 215 ЦПК України, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні вищевказаного позову, суд першої інстанції на підставі Закону України "Про іпотеку", ст.ст. 9, 109, 132-2 ЖК України, правильно виходив з наступного.

25 грудня 2007 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до якого банк надав йому кредит в розмірі 50 тис. грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом, на строк до 25 грудня 2014 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 25 грудня 2007 року позивач та ОСОБА_3 уклали договір іпотеки, відповідно до якого останній надав в іпотеку нерухоме майно, яке належить йому на праві власності, а саме: житловий будинок по АДРЕСА_1 Одеської області. Проте, позивач не має можливості реалізувати предмет іпотеки та відновити свої порушені права, у зв'язку з тим, що в указаному будинку фактично проживають відповідачі по справі.

ПАТ КБ "Приватбанк" відповідачам було надано письмове повідомлення про можливе примусове виселення з будинку, АДРЕСА_1 який є предметом іпотеки (а.с. 66-72).

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Однак, позивач не надав (відомості) інформацію про житло та з якого фонду воно має бути надано відповідачам по справі, в разі їх виселення. Крім того, з відповідачами можливо погодити більший строк для вирішення даного питання, так як строк на який було видано кредит - до 03 липня 2015 року, ще не збіг.

Оскільки, на час ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні виконання імперативно-диспозитивних приписів, встановлених ч. 2 ст. 40 Закону України "Про іпотеку", та ч. 3 ст. 109, 132-2 ЖК України, щодо примусового виселення за рішенням суду мешканців житлового приміщення, таке недотримання процедури є підставою для відмови у позові про виселення мешканців житлового приміщення, що є предметом іпотеки і на яке звертається стягнення.

Колегія суддів звертає увагу, що згідно з частинами 1, 2 ст. 40 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на передану в іпотеку квартиру є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їхніх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Під час розгляду позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке.

Згідно з ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК України, ст.ст. 39, 40 Закону України "Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення.

При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Суд першої інстанції вищевикладені положення врахував при ухваленні рішення.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як па підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57 - 60 ЦПК України.

Судова колегія вважає, що позивач не довів ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог щодо вищевказаного позову, що є обов'язком сторін згідно з засадами змагальності процесу за ст. 10 ЦПК України.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до невірного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу Шуліка Аліни Володимирівни (в інтересах публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк") - відхилити.

Рішення Любашівського районного суду Одеської області від 11 грудня 2014 року по цивільній справі за позовною заявою публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа на стороні відповідача орган опіки та піклування Любашівської районної державної адміністрації Одеської області про звернення стягнення та виселення - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді С.П. Гайворонський

Н.А. Кононенко

С.М. Сегеда