Справа № 465/9346/12 Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я.
Провадження № 22-ц/783/1101/15 Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Курій Н.М.,

суддів: Мельничук О.Я., Копняк С.М., за секретаря Куцика І.Б.,

з участю ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3, адвоката ОСОБА_4, ОСОБА_5, представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та її представника - ОСОБА_3 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6, треті особи - ОСОБА_5, П'ята Львівська державна нотаріальна контора про визнання права власності на частину спадкового майна в порядку спадкування за законом, визнання заповіту недійсним, визнання ідеальних часток спадкового майна та їх розподіл між спадкоємцями першої черги за законом,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 06 жовтня 2014 року у задоволенні вищезазначеного позову відмовлено.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_2 та її представник - ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, на основі неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

ОСОБА_2 стверджує, що вона особисто здійснювала догляд за своєю хворою матір'ю, проживала із своєю матір'ю на одній частині будинку та вели спільне господарство та після смерті матері разом із своєю сім'єю залишилися проживати в будинку матері, в якому вона прописана та проживає з народження, користується усіма предметами домашнього вжитку, тобто фактично вона прийняла у спадок майно своєї покійної матері.

ОСОБА_2 зазначає, що вона чітко знала, що покійна матір заповіту не залишала і тому вона звернулася в нотаріальну контору для прийняття спадщини.

Апелянт наголошує на тому, що наявність заповіту покійної матері практично двадцятирічної давності абсолютно не відповідало її вільному волевиявленню.

Апелянт стверджує, що суд дійшов помилкового висновку про те, що не було доведено жодної із підстав для скасування заповіту як правочину.

Апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити з таких підстав.

Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 належав на праві власності матері сторін - ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу вівд 07.09.1966 року та реєстраційного посвідчення від 24.09.1966 року, виданого Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації.

Відповідно до договору дарування від 22.06.1988 року, ОСОБА_8 подарувала 2/10 частки зазначеного будинку дочці - ОСОБА_5, яка право власності на зазначену частку будинку зареєструвала в установленому порядку, що підтверджується реєстраційним посвідченням від 24.06.1988 року. Цим же договором було визначено приміщення, які переходять у користування обдарованої ( а.с.104-106).

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 16.01.2012 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 як співвласниками будинку був проведений реальний його розподіл з виділенням кожному із співвласників конкретних приміщень. З урахуванням рішення суду про реальний розподіл будинку, обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" від 09.02.1912 року були визначені реальні частки в будинку між співвласниками відповідно до виділених кожному приміщень, зокрема, приміщення, виділені ОСОБА_8 складають 9/25 ідеальних часток від усього будинку, а ОСОБА_5 - 16/25 ідеальних часток. ( а.с.88).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_8, спадкоємцями за законом є її діти, сторони у справі, в рівних частинах ( по 1/3).

Матеріалами справи також встановлено, що 22.06.1992 року ОСОБА_8 склала заповіт, яким належні їй 7/10 частин житлового будинку разом з відповідною частиною господарських будівель і споруд, що знаходяться в АДРЕСА_1 заповіла дочці - ОСОБА_6, відповідачці у справі.( а.с.97).

Відповідно до ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Як встановлено матеріалами справи та вбачається із копії спадкової справи, відповідачка після смерті матері, 01.06.2012 року подала заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини за заповітом, який на день відкриття спадщини не був відмінений чи скасований заповідачем, відтак, право на спадкування за законом у позивачки як спадкоємця першої черги, не виникає.

Відповідно до ст.48 ЦК України (в редакції 1963 року), яка діяла на час складення заповіту 22.06.1992 року, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі, ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Зі змісту зазначеної норми вбачається, що недійсна угода - це угода, яка не відповідає вимогам закону і тому не породжує тих правових наслідків, яких бажала сторона при здійсненні цієї угоди, але породжує інші права і обов'язки, яких сторона не бажала, але які прямо вказані в законі. Тобто недійсними визнаються всі угоди, які не відповідають вимогам чинного законодавства і в яких порушена хоча б одна з умов дійсності угоди, зокрема, правомірність угоди або збіг волі і волевиявлення, відсутність вад в утворенні волі, дотримання форми угоди в тих випадках, коли її недотримання викликає недійсність угоди.

Згідно зі ст.59 ЦК України ( 1963 року), угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним заповіту з підстав невідповідності його вимогам закону, суд правильно виходив з того, що позивачкою не доведено та не представлено жодних доказів у підтвердження відсутності волевиявлення спадкодавця щодо розпорядження належним їй майном на випадок своєї смерті саме укладенням заповіту на користь своєї дочки - відповідачки у справі. При цьому, суд правильно врахував і те, що з часу укладення спадкодавцем заповіту - 22.06.1992 року і до дня смерті - 29.03.2012 року остання не змінила свого волевиявлення та наміру іншим чином розпорядитися належним їй майном, що спростовує посилання позивачки на відсутність волевиявлення спадкодавця щодо розпорядження належною їй часткою житлового будинку АДРЕСА_1 саме таким чином.

Та обставина, що відповідно до висновків судово-почеркознавчої експертизи №4734 від 18.02.2014 року встановити, ким виконані підписи від імені ОСОБА_8 в графі "підпис" на примірнику заповіту від 22.06.1992 року від її імені, не виявилось можливим, не може бути підставою для визнання цього заповіту недійсним, оскільки позивачкою не представлено достатніх доказів, а судом вичерпані можливості у збиранні об'єктів для експертного дослідження підпису ОСОБА_8, крім тих, які були представлені для експертного дослідження.

Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Будь-яких доказів у підтвердження відсутності волевиявлення ОСОБА_8 на укладення 22.06.1992 року заповіту щодо розпорядження належною їй часткою будинку на користь дочки - ОСОБА_6 позивачкою не представлено.

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним заповіту від 22.06.1992 року, укладеного матір'ю сторін - ОСОБА_8

Оскільки наявний заповіт, від прийняття спадщини за яким спадкоємець не відмовилась та вступила в спадкові права, відтак, суд обґрунтовано відмовив позивачці як спадкоємцю за законом, у визнанні за нею права власності на частку у спадковому майні.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

За наведених вище обставин, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам у справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні й апеляційну скаргу на оскаржене рішення необхідно відхилити.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст. 308, п.1 ч.1 ст. 314, ст. 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та її представника - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий: Курій Н.М.

Судді: Мельничук О.Я.

Копняк С.М.