У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справ за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - орган опіки і піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником - ОСОБА_5, на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 2 квітня 2015 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 2 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з 8 грудня 2007 року до 13 квітня 2012 року вона з ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який після розірвання шлюбу проживає з нею. Син навчається у першому класі Івано-Франківської загальноосвітньої школи № 3 з поглибленим вивченням англійської та польської мов. У школі протягом навчального року для закріплення мовних навичок, а також з метою оздоровлення дітей систематично організовуються поїздки за кордон. У 2012 - 2014 роках відповідач надавав дозвіл на виїзд дитини за кордон. Дія останнього дозволу закінчується у березні 2015 року, однак у подальшому ОСОБА_4 відмовився надавати такий дозвіл.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просила суд надати їй дозвіл на виїзд до Болгарії, Туреччини, Єгипту, Польщі, Греції, Італії, Угорщини, Іспанії, Великобританії, Австрії, Чехії, Словаччини, Словенії, Хорватії, Чорногорії, Румунії, Франції, Німеччини, Бельгії, Нідерландів, Португалії, Кіпру з 1 травня 2015 року до 1 жовтня 2016 року неповнолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди та супроводу батька ОСОБА_4

Також просила надати дозвіл їй або її офіційному представнику без згоди батька ОСОБА_4 оформлювати документи для тимчасового виїзду (паспорт громадянина України для виїзду за кордон або проїзного документа дитини тощо) або супроводу неповнолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України до досягнення ним повноліття.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 2 квітня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Надано дозвіл ОСОБА_3 на виїзд до Болгарії, Туреччини, Єгипту, Польщі, Греції, Італії, Угорщини, Іспанії, Великобританії, Австрії, Чехії, Словаччини, Словенії, Хорватії, Чорногорії, Румунії, Франції, Німеччини, Бельгії, Нідерландів, Португалії, Кіпру з 1 травня 2015 року по 1 вересня 2016 року неповнолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди та супроводу батька ОСОБА_4 Дозволено ОСОБА_3 без згоди батька ОСОБА_4, оформлювати документи для тимчасового виїзду (паспорт громадянина України для виїзду за кордон або проїзного документа дитини тощо) або супроводу неповнолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України. У решті позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 2 червня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині визначення строку надання дозволу ОСОБА_3 на виїзд за межі України неповнолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди батька ОСОБА_4 змінено, визначено строк з 1 травня 2015 року до 31 грудня 2015 року. У решті - рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі представника - ОСОБА_5, просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального й процесуального права, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції, врахувавши положення Закону України «Про охорону дитинства», Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та Конвенції про права дитини, виходив із того, що виїзд дитини за кордон на оздоровлення та відпочинок не порушує прав батька.

Апеляційний суд з урахуванням положень ст. 141 СК України змінив рішення суду першої інстанції, визначивши строк надання дозволу ОСОБА_3 на виїзд за межі України неповнолітнього сина без згоди батька з 1 травня 2015 року до 31 грудня 2015 року.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій установлено, що з 8 грудня 2007 року до 13 квітня 2012 року ОСОБА_3 з ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, який після розірвання шлюбу проживає з матір'ю.

Відповідач відмовляється надати дозвіл на тимчасовий виїзд сина за кордон, посилаючись на те, що ОСОБА_3 повідомила його про свій намір виїхати за кордон на постійне місце проживання в пошуках роботи за кордоном.

Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

У підп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Проте апеляційний суд не врахував, що позивачем не зазначено, в яку конкретно країну світу вона бажає виїхати з дитиною.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.

Разом з тим апеляційний суд залишив поза увагою, що після виїзду дитини за кордон у визначений ним період з 1 травня 2015 року до 31 грудня 2015 року, ОСОБА_4 буде повністю позбавлений спілкування з дитиною, а дитина буде позбавлена навчання в школі.

Отже, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України апеляційний суд не визначився з правовою підставою надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька, не зазначив конкретну країну, до якої дозволяється виїзд дитини без згоди батька; не врахував визначеної ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» можливості ухвалення судом рішення на разовий виїзд без згоди батька, не позбавленого батьківських прав та, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, чим фактично позбавив батька дитини можливості брати участь у його вихованні та можливості спілкування з ним.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 2 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик