Провадження № 22-ц/780/2774/15 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко Н. В.
Категорія 26 26.05.2015
УХВАЛА

Іменем України

26 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Кашперської Т.Ц., Фінагєєва В.О,

при секретарі : Лопатюк В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 3 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 26 червня 2014 року вона дала ОСОБА_2 у борг грошові кошти у сумі 6 944 грн. строком до 30 червня 2014 року, про що була складена розписка. 27 червня 2014 року відповідач знову отримала у боргу грошові кошти в сумі 20 160 грн. строком до 27 липня 2014 року, про що складено розписку. Однак до цього часу гроші не повернуто. Посилаючись на те, що відповідач не виконала своїх зобов`язань, ОСОБА_3 просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь 27 104 грн. боргу за договором позики та понесені витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 3 березня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики в сумі 27 104 грн.Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що грошові кошти їй не передавалися, а спірні суми виникли внаслідок накладення штрафу податковими органами на підприємство, з яким вона перебувала в трудових відносинах. Вказує про те, що розписки були вчинені під впливом насильства, оскільки відповідач як власник цього підприємства вирішила покласти завдані збитки на відповідача незаконним шляхом.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушила умови взятого на себе зобов'язання щодо своєчасного повернення суми боргу за договором позики.

Поруч з цим, суд не взяв до уваги доводи відповідача про те, що вона не отримувала грошових коштів за розписками, так як вони не підтвердженні належними та допустимими доказами.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, на підтвердження вимог названого закону відповідач видав позивачу розписку про позичені гроші. Така форма надана договору за бажанням сторін.

ОСОБА_3 надала суду розписку від 26 вересня 2006 року, за умовами якої ОСОБА_2 взяла у неї в борг 6 944 грн., із зобов'язанням повернути зазначену суму до 30 червня 2014 року.

Крім того, ОСОБА_3 надала суду розписку від 27 червня 2014 року, за умовами якої ОСОБА_2 взяла у неї в борг 20 160 грн., із зобов'язанням повернути зазначену суму 27 липня 2014 року.

Таким чином наявні в матеріалах справи завірені копії розписок на підтвердження укладеного договору позики, містить зобов'язання ОСОБА_2 повернути ОСОБА_3 визначену суму грошей, що становить основний зміст та істотні обставини позичкового зобов'язання, передбаченого ч. 1 ст. 1046 ЦК України і є належним доказом укладення між сторонами позики вказаної грошової суми.

Судом встановлено та не заперечувалося сторонами, що у визначений в договорі строк відповідач отримані нею грошові кошти не повернула.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що під час укладення оспорюваного договору позики були дотримані вимоги ч. 1 ст. 1047 ЦК України щодо письмової форми договору позики і що складання позичальником розписки або іншого документу, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми є правом, а не обов`язком сторін договору позики і відсутність такого документу за наявності письмового договору позики не є безумовною підставою для висновку про безгрошовість договору позики.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 листопада 2014 року провадження у справі було зупинено до вирішення досудового розслідування кримінального провадження за заявою ОСОБА_2 про невиплату заробітної плати, погрози фізичною розправою та вимагання коштів з боку ОСОБА_3

Встановлено, що постановою начальника СВ Білоцерківського МВ ГУМВС України в Київській області від 11 лютого 2015 року кримінальне провадження закрито у зв'язку з відсутністю у діях ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 175 КК України.

На час ухвалення рішення судом першої інстанції, інших процесуальних документів щодо вищевказаного кримінального провадження матеріали справи не містили. При цьому, суд доречно врахував, що відповідач звернулася до правоохоронних органів лише після пред'явлення до неї позову про стягнення боргу за договором позики.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Ніхто не може бути визнаний винним у вчиненні злочину інакше як за вироком й відповідно до закону (ст. 15 КПК України).

Зважаючи на викладене доводи ОСОБА_2 про те, що грошові кошти їй не передавалися, а розписки були вчинені під впливом погрози фізичною розправою не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи, оскільки не підтвердженні належними доказами, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору полягає у вільному виявленні волі сторін на вступ у договірні відносини.

Волевиявлення учасників договору передбачає відсутність жодного тиску з боку контрагента або інших осіб.

За правилами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту, або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилами ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, та самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з урахуванням наведених норм закону, дійшов правильного висновку, що відповідачем порушено зобов'язання щодо своєчасного повернення боргу за договором позики, а тому з неї на користь позивача підлягають до стягнення грошові кошти в сумі, яка дорівнює загальному розміру зобов'язання.

Докази та обставини, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

За таких обставин судом першої інстанції не було порушено норм процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленими обставинами справи й не може бути скасоване з підстав викладених в апеляційній скарзі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307-308, 313 - 315, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 3 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: