АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження № 22-ц/796/2749/2015 Головуючий у 1-й інстанції: Бартащук Л.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2015 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.Києва в складі:

Головуючого - судді Поліщук Н.В.

суддів Білич І.М., Болотова Є.В.

при секретарі Прохоровій В.С.

за участю

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, подану представником за довіреністю ОСОБА_1, на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 24 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи - Служба у справах дітей Дніпровської районної у м.Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Дарницької районної у м.Києві державної адміністрації про надання дозволу на виїзд дитини за кордон,-

УСТАНОВИЛА:

В жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України, а саме з 01 липня 2015 року по 31 серпня 2015 року до США, малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі батька ОСОБА_3 або інших осіб, уповноважених ним за нотаріально посвідченою згодою без згоди матері дитини ОСОБА_4; надання дозволу ОСОБА_3 на оформлення та виготовлення проїзних документів на право тимчасового виїзду за межі України малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, без дозволу матері ОСОБА_4

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

25 квітня 2014 року між сторонами укладено нотаріально посвідчений Договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов»язків. Згідно із цим договором, сторони домовились про місце проживання дитини разом з матір»ю, право батька проводити з сином щорічний відпочинок та обов»язок матері не перешкоджати батькові у спілкуванні з дитиною та піклування про неї.

Зазначає, що влітку 2015 року має намір виїхати на канікули разом з сином до США, розширити світогляд дитини, оздоровити її, вдосконалити знання англійської мови, відвідати парк розваг «Діснейленд».

Проте відповідач на неодноразові звернення відмовляється надати свою згоду на виїзд дитини за кордон.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 24 грудня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В апеляційній скарзі посилається на те, що висновок суду першої інстанції стосовно відсутності порушеного права, яке підлягало б судовому захисту, не ґрунтується на матеріалах справи. Так, зазначає, що його право як батька проводити час разом із дитиною відповідачем порушено у спосіб вчинення відмови у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон.

В судовому засіданні представник позивача доводи апеляційної скарги підтримала, просив її задовольнити.

Представник відповідача в судовому засідання проти доводів апеляційної скарги заперечував.

Позивач, відповідач та представники третіх осіб в судове засідання не з»явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. У відповідності до ст.305 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглядати справу за відсутності осіб, що не з»явились.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції установлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Дніпровського районного суд м.Києва від 25 липня 2014 року. У період шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дитина - син ОСОБА_6.

25 квітня 2014 року між сторонами укладено Договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків, пунктом 2.1. якого передбачено право позивача проводити з сином щорічний відпочинок, термін якого має визначатися за попередньою домовленістю між батьками, а місце відпочинку повинно бути заздалегідь (не пізніше ніж за два місяці) узгоджене з матір'ю.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що вимога позивача про надання дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди матері дитини у час і місце, які не погоджені з матір»ю, суперечить установленому п.2.1. Договору порядку надання такого дозволу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 та 3 ст.7 СК України сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства.

Відповідно до ч.1 ст.9 СК України подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім'ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства.

Як було установлено судом першої інстанції, 25 квітня 2014 року між сторонами укладено Договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов»язків.

За змістом розділу 1 цього Договору (Предмет договору) сторони, зокрема погодили, що мати не має право перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Пунктом 2.1 Договору, зокрема врегульовано, що батько має право проводити з сином щорічний відпочинок, термін якого визначається за попередньою домовленістю між батьками. При цьому місце відпочинку повинно бути заздалегідь (не пізніше ніж за два місяці) узгоджено з матір»ю.

Пунктом 2.3 Договору, зокрема передбачено, що мати бере на себе зобов»язання не перешкоджати батькові спілкуватися з дитиною і піклуватися про неї відповідно до умов цього договору.

Пунктом 3.1 Договору сторони погодили, що всі спори, що виникають в процесі виконання цього договору, та розбіжності в тлумаченні окремих положень цього договору вирішуються сторонами шляхом переговорів, а у раз недосягнення згоди - у судовому порядку відповідно до діючого законодавства України.

Відповідно до ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

З матеріалів справи убачається, що заперечуючи проти позовних вимог, відповідач, зокрема, посилається на наявність побоювань, що позивач не забезпечить повернення дитини матері. Окрім того, відповідач також заперечує можливість вимоги позивача про уповноваження сторонніх осіб супроводжувати дитину під час подорожі.

Матеріали справи не містить належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 57-59 ЦПК України на підтвердження того, що виїзд дитини за кордон має тимчасовий характер та здійснюється в інтересах дитини. Зокрема, позивачем не надано достовірних відомостей про конкретне місце проживання дитини за кордоном впродовж запланованого виїзду, доказів про можливість забезпечення матеріальних та побутових потреб дитини в цей період, а також підтвердження забезпечення дитини проїзними квитками для повернення в Україну.

Апеляційна скарга не містить обґрунтованих доводів на підтвердження виїзду дитини за межі України в інтересах дитини з дотриманням її прав та спроможність виконання батьківських обов»язків в цей період в розумінні Сімейного кодексу України.

Порушень норм процесуального права, які давали б підстави для скасування рішення суду першої інстанції, колегією суддів не установлено.

Відповідно до ст.. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги і залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану представником за довіреністю ОСОБА_1, відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 24 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - суддя Н.В. Поліщук

Судді І.М. Білич

Є.В. Болотов