УХВАЛА

іменем україни

18 листопада 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 12 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 19 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 7 травня 1975 року її батько - ОСОБА_5 був власником 4/5 ідеальних часток, а її тітка - ОСОБА_4 - 1/5 ідеальних часток житлового будинку АДРЕСА_1. ОСОБА_6 звернувся до відповідачки із заявою про поділ вказаного майна в натурі, проте суд йому відмовив у зв'язку з неможливістю виділу в натурі 1/5 ідеальної частини будинку. 22 серпня 1994 року ОСОБА_5 подарував їй належні йому 4/5 частини вказаного будинку і вона зареєструвала за собою право власності на це нерухоме майно. Зазначала, що відповідачка тривалий час не користується належною їй частиною будинку та має з нею неприязні стосунки, що унеможливлює спільне користування будинком. Згідно висновку експертизи вартість всього будинку становить 8 986 грн, частка відповідачки становить 1 468 грн.

Ураховуючи наведене, позивачка просила припинити право відповідачки на 1/5 частку спірного будинку та перерахувати кошти за цю частку з депозитного рахунку суду, визнати її право власності на 1/5 частину зазначеного будинку.

Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 12 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 19 березня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Припинено право власності ОСОБА_4 на 1/5 ідеальної частки житлового будинку АДРЕСА_1. Перераховано грошову компенсацію за 1/5 ідеальної частки вказаного будинку на користь ОСОБА_4 у розмірі 1 468 грн. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/5 ідеальну частку зазначеного будинку, яка належала на праві власності ОСОБА_4

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що частка відповідачки у спірному будинку є незначною, а позивачка внесла на депозитний рахунок суду вартість цієї частки, тому є всі підстави для припинення права на частку у спільному майні.

Апеляційний суд погодився з такими висновками. Також апеляційний суд виходив із того, що спірний житловий будинок має одну кімнату, іншої житлової кімнати, яка б відповідала частці ОСОБА_4 у вказаному будинку не існує і їй неможливо виділити в натурі ізольовані жилі приміщення та підсобні приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири, отже, наявні підстави для припинення права власності відповідачки на частку в спільному майні.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 7 травня 1975 року її батько - ОСОБА_5 був власником 4/5 ідеальних часток, а її тітка - ОСОБА_4 - 1/5 ідеальних часток житлового будинку АДРЕСА_1. ОСОБА_6 звернувся до відповідачки із заявою про поділ вказаного майна в натурі, проте суд йому відмовив у зв'язку з неможливістю виділу в натурі 1/5 ідеальної частини будинку. 22 серпня 1994 року ОСОБА_5 подарував їй належні йому 4/5 частини вказаного будинку і вона зареєструвала за собою право власності на це нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст. 317 цього Кодексу власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не випливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

У ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 365 цього Кодексу право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Зі змісту вищевказаної статті випливає, що припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених пп. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України умов та з урахуванням того, чи таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об'єкта, який є спільним майном.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року № 6 - 81 цс 11, від 15 травня 2013 року № 6 - 37 цс 13 та від 2 липня 2014 року № 6 - 68 цс 14, які в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для усіх судів України.

У порушення наведеної обов'язкової правової позиції Верховного Суду України апеляційний суд зазначив, що для застосування ст. 365 ЦК України достатньо хоча б одної з передбачених чотирьох підстав для припинення права власності, що є неправильним.

Отже, апеляційний суд не врахував вимоги ст. 57-59, ч. 4 ст. 60, ст. 64, 315 ЦПК України про те, що рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має мотивувати це, що апеляційним судом зроблено не було.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено, його судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 19 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик