АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22ц/796/5617/2015 Головуючий у 1-й інстанції - Литвинова І.В.
Доповідач - Шахова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Головачова Я.В., Поливач Л.Д.

при секретарі - Бугай О.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного управління справами Президента України, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна компанія «Антарес» про визнання ордеру недійсним, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна компанія «Антарес», ОСОБА_1, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - Державне управління справами Президента України, державний реєстратор Відділу державної реєстрації речових прав на нерухомість ОСОБА_6, про визнання договору купівлі-продажу майнових прав недійсним

за апеляційною скаргою ОСОБА_2, поданою її представником ОСОБА_7

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 лютого 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до свідоцтва про право власності від 29 березня 2013 року та витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29 березня 2013 року, він є власником квартири АДРЕСА_1, натомість відповідач ОСОБА_2 у власних інтересах та в інтересах відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5, вчиняє дії, спрямовані на їх вселення в квартиру АДРЕСА_1 на підставі Єдиного відомчого ордеру № 11 на спірне житлове приміщення, виданого 27 січня 2004 року житлово-господарським управлінням Державного управління справами на ім'я її чоловіка ОСОБА_3 Крім цього, своє право на проживання в зазначеному приміщенні відповідач ОСОБА_2 обґрунтовує рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 березня 2013 року у цивільній справі № 6-4325св13, відповідно до якого за ОСОБА_2 визнано право на проживання та вселення у квартиру № 8 згідно наявного ордеру.

Посилаючись на порушення своїх прав власника, ОСОБА_1 просив поновити строк позовної давності щодо вимог про оскарження ордеру № 11 від 27 січня 2004 року, виданого житлово-господарським управлінням Державного управління справами, визнати вказаний ордер недійсним, визнати ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 та виселити зазначених осіб зі спірної квартири без надання їм іншого жилого приміщення.

Під час розгляду справи, представником позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_8 подано заяву про залишення первісного позову без розгляду в частині вимог про визнання недійсним акту б/н від 29 грудня 2003 року, підписаного між товариством з обмеженою відповідальністю «Міжнародна компанія «Antares» (нова назва «Антарес») та Державним управлінням справами, який було зареєстровано в Державному управлінні справами Житлово-господарського управління 29 грудня 2003 року.

Ухвалою Печерського районного суд ум. Києва від 14 січня 2015 року первісний позов ОСОБА_1 в частині позовних вимог про визнання недійсним акту б/н від 29 грудня 2003 року залишено без розгляду

Заперечуючи проти позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 у серпні 2013 року звернулася до суду із зустрічним позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1, укладеного 15 березня 2013 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Міжнародна компанія «Антарес» та ОСОБА_1, посилаючись на невідповідність такого договору вимогам закону, оскільки спірна квартира та майнові права на неї належать Державному управлінню справами Президента України й розпоряджатися ними може лише власник чи уповноважена ним особа, якою не є товариство.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17 лютого 2015 року первісний позов ОСОБА_1 задоволено.

Поновлено позивачу строк для подачі позову в частині визнання недійсним ордеру № 11 від 27 січня 2004 року, виданого житлово-господарським управлінням Державного управління справами ОСОБА_3 на жиле приміщення - квартиру АДРЕСА_1.

Визнано недійсним ордер № 11 від 27 січня 2004 року, виданий житлово-господарським управлінням Державного управління справами ОСОБА_3 на жиле приміщення - квартиру АДРЕСА_1.

Визнано ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 з зазначеної квартири без надання їм іншого жилого приміщення.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні первісного позову і задоволення зустрічного позову, посилаючись на те, що судом першої інстанції порушено порядок дослідження доказів, неправильно застосовано норми матеріального права. При цьому зазначає, що судом першої інстанції неправомірно поновлено строк позовної давності та не враховано висновки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі викладені в ухвалах від 13 березня 2013 року та від 12 березня 2014 року.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представники ОСОБА_2доводи апеляційної інстанції підтримали,з підстав в ній викладених та просили її задовольнити.

Представник Державного управління справами проти апеляційної скарги не заперечувала також просила її задовольнити.

Представники ОСОБА_1проти апеляційної скарги заперечували,просили залишити рішення суду першої інстанції без змін,оскільки на їх думку рішення ухвалено з дотриманням вимог закону.

Інші особи,які беруть участь у справі до суду не з,явилися, про місце і час розгляду справи повідомлені за законом належно. Неявказазначених осіб в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи і згідно ч.2 ст. 305 ЦПК не перешкоджає розглядові справи в апеляційному суді.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб,які брали участь у справі та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Нормами ЖК України визначено, що ордер є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Відповідно до вимог ст. 59 ЖК України ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень.

Згідно зі ст.51 Житлового кодексу Української РСР жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів Рад, представників громадських організацій, трудових колективів, а ст. 52 - жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів, а у випадках, передбачених Радою Міністрів СРСР, - за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідної Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення.

При цьому, нормою ст.58 Житлового кодексу УРСР передбачено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Згідно ж ст.122 Житлового кодексу УРСР на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане жиле приміщення.

Відповідно до пунктів 16 та 21 Постанови Ради Міністрів УРСР №37 від 04.02.1988 р., якою було затверджено Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації, у віданні якої ці приміщення знаходяться, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, на території якої знаходиться відповідне підприємство, установа, організація. На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер (додаток №2), який є єдиною підставою для вселення в надане службове жиле приміщення. Ордер дійсний протягом 30 днів.

Нормою пп.8 п.б ст.30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать видача ордерів на заселення жилої площі в будинках державних та комунальних організацій, а ст.71 цього ж закону передбачено, що територіальні громади, органи та посадові особи місцевого самоврядування самостійно реалізують надані їм повноваження. Органи виконавчої влади, їх посадові особи не мають права втручатися в законну діяльність органів та посадових осіб місцевого самоврядування, а також вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до повноважень органів та посадових осіб місцевого самоврядування, крім випадків виконання делегованих їм радами повноважень, та в інших випадках, передбачених законом.

З наведених норм права прямо слідує, що правом видавати ордери громадянам для заселення жилої площі в будинках державної та комунальної власності, а також у відомче житло, наділені виключно виконавчі підрозділи органів місцевого самоврядування. При цьому законодавством України не передбачено, щоб ордери на заселення громадян до житла державної або комунальної власності, відомчого житла, видавалися іншими установами, підприємствами чи організаціями, а ніж органами місцевого самоврядування.

Статтею 117 ЖК України передбачені наслідки визнання ордеру недійсним, такі як виселення без надання іншого жилого приміщення, надання жилого приміщення, яке особа раніше займала та виселення з наданням іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст.41 Конституції України право власності набувається в порядку, визначеному законом.

Стаття ст.328 Цивільного кодексу України передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.2 ст.331 Цивільного кодексу України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту прийняття до експлуатації.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 29 жовтня 1998 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Міжнародна компанія «Антарес» та господарським управлінням Кабінету Міністрів України, правонаступником якого є Державне управління справами, було укладено договір, предметом якого є діяльність сторін по спільній реконструкції жилого будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями по АДРЕСА_1, що перебував на балансі управління.

За умовами вказаного договору внески сторін у спільну діяльність становлять: Управління - житловий будинок загальною площею квартир 2764 кв.м., виробничі, складські та адміністративно-побутові приміщення загальною площею 1280 кв.м, витрати на придбання квартир загальною площею 3400 кв.м. для відселення мешканців цього будинку та участь у спорудженні виробничих, складських та адміністративно-побутових приміщеннях для виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного управління Господарського управління Кабінету Міністрів України, виконання функцій замовника, передбачених цим договором; ТОВ «МК «Антарес» - витрати, пов'язані з проведенням проектних, будівельних та інших супроводжувальних робіт по об'єкту, витрати, що пов'язані з виконанням функцій інвестора, в межах затвердженої вартості будівництва (п.п.4.1.1., 4.1.2. договору).

Відповідно в п. 4.2. та п. п. 4.2.1.1. договору б/н від 29.10.1998 р. сторони визначили, що після завершення будівельних робіт і прийняття Об'єкта в експлуатацію, Об'єкт є спільною власністю сторін, в якій: 2764 кв.м збудованої загальної площі житла і кількість машино-місць в підземній автостоянці, яка дорівнює кількості квартир Управління. Кількість квартир та машино-місць в підземній автостоянці, розміщення їх у будинку визначається за погодженням між сторонами після завершення проектування, до початку будівельних робіт, згідно акту, який буде невід'ємною частиною даного договору. Частка товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна компанія «Антарес» складає решту загальної площі об'єкту і остаточно буде визначено в акті після завершення проектування до початку будівельних робіт.

31 січня 2000 року Держаним підприємством Центральної служби «Укрінвестекспертиза» затверджено зведений комплексний висновок № 10/46 по проекту реконструкції жилого будинку по АДРЕСА_1, який в подальшому було змінено з метою збільшення площі та передбачено будівництво двох житлових будинків (секцій).

Згідно з актом від 29 грудня 2003 року, зареєстрованим у житлово-господарському управлінні Державного управління справами за № 35 від 29 грудня 2003 року, товариство з обмеженою відповідальністю «Міжнародна компанія «Антарес» передані, а Державним управлінням справами прийняті п'ять квартир загальною площею 1015,88 кв.м та п'ять машиномісць в підземній автостоянці згідно проектно-кошторисною документацією.

У вказаному акті зазначено, що передача квартир здійснюється на підставі договору від 29 жовтня 1998 року.

20 квітня 2007 року Держане підприємство Центральної служби «Укрінвестекспертиза» затверджено зведений висновок №89/10 щодо коригування проекту реконструкції житлового будинку з підземних паркінгом, корпуси А, Б по АДРЕСА_1, з якого вбачається, що з метою збільшення поверховості будинку і житлової площі, що будується, до проекту було внесено зміни, які свідчать про те, що фактично проектом передбачено будівництво не одного, а двох житлових будинків, які складаються з корпусів А і Б, та які є повністю відокремленими один від одного, в кожному - у наявності квартира за АДРЕСА_1завершено в 2010 році та в цьому ж році будинок було прийнято до експлуатації, що підтверджується актом готовності об'єкта до експлуатації від 17 березня 2010 року та сертифікатом відповідності КВ № 000138.

Розпорядженням Печерської районної у м. Києві державної адміністрації № 315 від 3 червня 2010 року, на підставі акта готовності об'єкта до експлуатації від 17 березня 2010 року та довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 7 травня 2010 року № 16247 (И-2010), житловому будинку присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_1 секція А (22 поверхи), секція Б (9 поверхів).

Після внесення у 2007 року остаточних змін до проекту реконструкції житлового будинку з підземних паркінгом, корпуси А, Б по АДРЕСА_1, так і після закінчення будівництва та прийняття будинку до експлуатації, житлові приміщення цього будинку не були розподілені між товариством з обмеженою відповідальністю «Міжнародна компанія «Антарес» та Державним управлінням справами Президента України, акт про передачу квартир загальною площею 2764 кв.м і кількість машиномісць в підземній автостоянці, які належать Державному управлінню справами Президента України, що передбачено п.п.4.2.1.1., 4.2.2. договору б/н від 19 жовтня 1998 року, не складався, отже, товариством з обмеженою від повільністю «Міжнародна компанія «Антарес» не передавалися Державному управлінню справами Президента України збудовані квартири, як об'єкти майнового права, що підтверджено листом Державного управління справами Президента України № 01-13/19.3/1813 від 16 вересня 2014 року, з якого вбачається, що квартири та машиномісця, передбачені договором б/н від 19 жовтня 1998 року, товариство з обмеженою від повільністю «Міжнародна компанія «Антарес» Державному управлінню справами не передавало.

Квартира АДРЕСА_1 до прийняття будинку в експлуатацію обліковувалася у товаристві з обмеженою від повільністю «Міжнародна компанія «Антарес» на балансовому рахунку 23 «Незавершене будівництво», а після прийняття будинку в експлуатацію - на балансовому рахунку 26 «Готова продукція». Житловий будинок АДРЕСА_1 споруджено товариством обмеженою від повільністю «Міжнародна компанія «Антарес» за рахунок власних коштів на його власній земельній ділянці, що належить товариству на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 (кадастровий номер НОМЕР_2), рішення Київської міської ради № 302/3393 від 16 березня 2006 року, договору купівлі-продажу земельної ділянки № 1556 від 30 листопада 2006 року.

15 березня 2013 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Міжнародна компанія «Антарес» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу майнових прав №К-8, відповідно до умов якого продавець в особі товариства продав, а покупець ОСОБА_1 набув майнові права на об'єкт нерухомості - квартиру АДРЕСА_1. Також сторонами за договором було складено та підписано акт прийняття-передачі майнових прав на об'єкт нерухомості, згідно якого продавець передав, а покупець отримав об'єкт інвестування - зазначену квартиру.

Право власності на квартиру, майнові права на яку ОСОБА_1 придбано у товариства, зареєстровано Реєстраційною службою Головного управління юстиції в м. Києві 29 березня 2013 року, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно індексний номер 1758451 від 29 березня 2013 року, серії НОМЕР_3.

При укладенні спірного договору № К-8 від 15 березня 2013 року товариство гарантувало, що до укладення угоди майнові права на об'єкт нерухомості - квартиру АДРЕСА_1, будь-яким третім особам не відчужено, майнові права на об'єкт нерухомості не обтяжено будь-якими обмеженнями щодо їх відчуження покупцю, внаслідок укладення цього договору не будуть порушені права та законні інтереси третіх осіб. Дійсність вказаних гарантій продавця, а відтак і права товариства на розпорядження спірною квартирою, була підтверджена тим, що під час здійснення державної реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_1 Реєстраційною службою Головного управління юстиції в м. Києві позивачу не було відмовлено у здійсненні такої реєстраційної дії з-за відсутності у будь-якої особи прав на дану квартиру, а також будь-яких обтяжень чи заборон стосовно неї.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 5 червня 2000 року № 251-р внесені зміни у Розпорядження Кабінету Міністрів України від 17 березня 1993 року № 162, яким з метою впорядкування надання житлових приміщень у будинках, що перебувають в управлінні Державного управління справами, та відповідно до ст. 42 Житлового кодексу УРСР було продовжено, як виняток, практику, що склалася, згідно з якою надання вказаних житлових приміщень окремим керівникам міністерств і відомств, народним депутатам, відповідальним працівникам Адміністрації Президента України, Секретаріату Кабінету Міністрів України та іншим громадянам, які не перебувають на квартирному обліку, провадиться за рішенням Керівника Державного управління справами.

На підставі Розпорядження «Про надання житлового приміщення ОСОБА_3», Житлово-господарським управлінням Державного управління справами Президента України, ОСОБА_3 та його сім'ї, яка складалась із чотирьох осіб (ОСОБА_3, ОСОБА_2 - дружина, ОСОБА_4 - дочка, ОСОБА_5 - батько), виданий ордер № 11 від 27 січня 2004 року на житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_1.

Розпорядженням Керівника Державного управління справами від 31 травня 2005 року № 32 «Про скасування деяких розпоряджень Керівника Державного управління справами» у зв'язку з порушенням вимог житлового законодавства України службовими особами Державного управління справами при вирішенні питань про надання жилих приміщень у будинку по АДРЕСА_1 скасовано Розпорядження Керівника Державного управління справами від 27 січня 2004 року № 27 «Про надання житлового приміщення ОСОБА_3».

29 червня 2006 року Печерським районним судом м. Києва прийнята постанова про визнання не чинним та скасування розпорядження Керівника Державного управління справами Адміністрації Президента України № 27 від 27 січня 2004 р. «Про надання житлового приміщення ОСОБА_3».

З даної постанови, залишеної без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 січня 2007 року, вбачається, що Печерський районний суд м. Києва відмовив у задоволенні позову прокурора у зв'язку з відсутністю предмету спору, оскільки Розпорядженням Керівника Державного управління справами від 31 травня 2005 року № 32 «Про скасування деяких розпоряджень Керівника Державного управління справами» було скасоване з моменту прийняття Розпорядження Керівника Державного управління справами «Про надання житлового приміщення ОСОБА_3» № 27 від 27 січня 2004 року. Встановлено, що ОСОБА_3 відповідно до вимог ст. ст. 41, 42 Житлового кодексу Української РСР та Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов та надання їм житлових приміщень в Українській РСР, затверджених Постановою Ради Міністрів Української РСР та Української республіканської Ради професійних спілок 11 грудня 1984 року № 470, не перебував на такому обліку.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Задовольняючи первісний позов суд першої інстанції виходив із наявності визначених ч.1 ст. 59 Житлового Кодексу УРСР правових підстав для визнання недійснимордеру № 11 від 27 січня 2004 року, виданого житлово-господарським управлінням Державного управління справами ОСОБА_3 на жиле приміщення - квартиру АДРЕСА_1 та вважав,що ОСОБА_3,ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підлягають визнанню такими, що втратили право користування зазначеною квартирою, без надання іншого жилого приміщення. Поновлюючи строк позовної давності, суд зазначив про необізнаність ОСОБА_1 щодо існування оскаржуваного ордеру.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції виходив із того, що станом на 29 грудня 2003 року не існувало самого майна - спірної квартири, відтак вона не могла бути передана товариством з обмеженою відповідальністю «Міжнародна компанія «Антарес» Державному управлінню справами Президента України, як об'єкт майнового права, а відтак - товариство з обмеженою від повільністю «Міжнародна компанія «Антарес», як власник новозбудованої 22 квітня 2010 року спірної квартири, станом на 15 березня 2013 року мало всі правові підстави для укладення із позивачем договору купівлі-продажу майнових прав №К-8.

Таких висновків суд першої інстанції дійшов після повного, всебічного і об'єктивного з'ясування дійсних обставин справи, перевірки доводів і заперечень сторін, належної правої оцінки зібраним у справі доказів та застосування правових норм які регулюють дані правовідносини, з огляду на що рішення суду відповідає матеріалам справи та вимогам закону, є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги про те, що у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для поновлення строку позовної давності не знайшли свого підтвердження, оскільки суд першої інстанції поновлюючи строк позовної давності надав оцінку доводам позивача про те, що такий строк пропущено з поважних причин, так як 29 березня 2013 року позивач дізнався про те, що рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 березня 2013 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Державного управління справами Президента України про визнання права проживання в квартирі та вселення, за ОСОБА_2 на підставі спірного ордеру було визнано право на проживання та вселення у жиле приміщення - спірну квартиру.

Крім того, конституційне право на судовий захист передбачає як невід'ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Судом першої інстанції належно оцінено доводи, що наведені в обґрунтування клопотання про поновлення строку позовної давності та зроблений мотивований висновок щодо поважності причин пропуску строку, який ґрунтується на матеріалах справи й відповідає вимогам закону та справедливості забезпечення ефективного поновлення в правах за допомогою правосуддя.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не враховано висновки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі викладені в ухвалах від 13 березня 2013 року та від 12 березня 2014 року, не знайшли свого підтвердження, оскільки предметом розгляду Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ не було дослідження та надання правової оцінки обставинам набуття Державним управлінням справами Президента України прав та повноважень щодо розпорядження спірною квартирою, а також фактичних та правових підстав для видачі ордеру № 11 від 27 січня 2004 року.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції безпідставно відхилив як доказ у справі акт від 29 грудня 2003 року є безпідставними, оскільки даний акт не можна вважати належним та допустимим доказом, оскільки він не відповідає критеріям, встановленим пунктом 4.2.1.1 договору від 29 жовтня 1998 року, саме: не містить вказівки, що він є додатком до договору; відповідно до умов вказаного пункту договору частка Управління справами є 2764 кв.м збудованої загальної площі, яка повинна передаватися відповідним підписаним актом про передачу обумовленої площі у збудованому об'єкті.

Інші доводи апеляційної скарги про неповне з'ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність зроблених в рішенні висновків фактичним обставинам справи на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану її представником ОСОБА_7, відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до вказаного суду.

Головуючий

Судді