У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кафідової О.В.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_6 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 3 листопада 2014 року, ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 16 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути з відповідача на його користь заборгованість по кредитному договору, яка, станом на 28 липня 2014 року, становить 9700,67 грн та складається з: 8762,57 грн - заборгованість за кредитом, 500 грн - штраф фіксована частина та 438,10 грн - штраф процентна складова.

Позов мотивовано тим, що 11 січня 2006 року між сторонами був укладений кредитний договір, згідно умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 5000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 48% на рік (з розрахунку 360 днів на рік) на суму залишку заборгованості. Згідно Умов та правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою, договір укладений на строк 12 місяців з моменту підписання, якщо на протязі цього строку жодна із сторін не проінформувала іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк. Відповідач несвоєчасно та не у повному обсязі вносив кошти на погашення заборгованості за кредитом з відсотками та іншими витратами (штрафами), у зв'язку із чим, станом на 28 липня 2014 року, виникла заборгованість у розмірі 9700,67 грн, яку банк просив стягнути з відповідача на підставі ст. ст. 526, 527, 530, 1050, 1054 ЦК України та умов договору.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 3 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 16 грудня 2014 року позов задоволено. Стягнуто з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 9700,67 грн, з яких: 8762,57 грн - заборгованість за кредитом, 500 грн - штраф фіксована частина та 438,10 - штраф процентна складова.

Відповідач, не погоджуючись з даними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати з передачею справи до місцевого суду на новий розгляд.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов банку про стягнення заборгованості по кредитному договору виходив з того, що ОСОБА_5 порушила умови договору, взяті на себе зобов'язання не виконувала, передбачені умовами договору платежі не вносила, внаслідок чого, станом на 28 липня 2014 року, утворилась заборгованість, яка за розрахунком банку становить суму 9700,67 грн та складається з нарахованих на прострочену заборгованість процентів за користування кредитом у розмірі 8762,57 грн, штраф (фіксована частина) - 500 грн, штраф (процентна складова) - 438,10 грн. З наданої позивачем інформації про кредитну карту відповідача судом встановлено, що банк продовжив строк її дії до липня 2014 року. ОСОБА_5 до позивача з письмовою заявою про припинення дії кредитного договору або закриття карткового рахунку не зверталась. Таким чином, пролонгація договору між сторонами полягає у продовженні його строку зі збереженням тих умов, на яких його було укладено, якщо інше не передбачено договором.

Згідно висновків суду першої інстанції, оскільки жодна зі сторін не заявляла про його припинення, строк договору між позивачем та відповідачем був продовжений на тих умовах, на яких його було укладено і на даний час договір не припинений.

Суд дійшов висновку, що при зверненні до суду із даним позовом у серпні 2014 року позивачем строк позовної давності у три роки не був пропущений.

Залишаючи без змін рішення місцевого суду апеляційний суд погодився з висновками останнього та виходив з їх законності і обґрунтованості.

З такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з неправильним застосуванням норм матеріального права, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що 11 січня 2006 року відповідач ОСОБА_5 звернулася до ПАТ КБ «Приватбанк» із заявою про надання кредиту у розмірі 5000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку із сплатою відсотків за користування кредитом 4% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з розрахунку 360 днів на рік.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява клієнта разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг складає між нею і банком кредитний договір, відповідно до п.9.12 строк його дії визначений сторонами 12 місяців з моменту підписання, якщо на протязі цього строку жодна із сторін не проінформувала іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується та той самий строк.

Банк надав відповідачу 11 січня 2006 року кредит на суму 5000 грн, шляхом встановлення кредитного ліміту на платіжну картку, відкриту на ім`я відповідача відповідно до умов та тарифів установи банку зі сплатою 48% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, та сплатою банку штрафу при порушенні строків платежів по якомусь грошовому зобов`язанню більше ніж на 30 днів у розмірі 500 грн та 5% від суми позову.

Судовим наказом Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 липня 2008 року з відповідача на користь банку стягнуто заборгованість по кредитному договору у розмірі 1813,61 грн.

У серпні 2014 року банк подав до суду позов про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка за розрахунком банку станом на 28 липня 2014 року становить суму 9700,67 грн та складається з нарахованих на прострочену заборгованість процентів за користування кредитом у розмірі 8762,57 грн, штраф (фіксована частина) - 500 грн, штраф (процентна складова) - 438,10 грн.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України визначено свободу договору, а саме: відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

За умовами п. п. 3.1.1, 3.1.3 Розділу II Умов строк дії картки зазначений на лицьовій стороні картки (місяць і рік). Карта дійсна до останнього календарного дня указаного місяця. За закінченням строку дії відповідна картка продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту карти з новим строком), якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії) не надійшло письмової заяви держателя про закриття картрахунку, а також за умови наявності грошових коштів на картрахунку для оплати послуг із виконання розрахункових операцій за картрахунком (в передостанній день місяця закінчення строку дії) і при дотриманні інших умов продовження, передбачених договором.

Відповідно до п. 9.4 Умов вбачається, що у разі наявності перевитрати платіжного ліміту по картці та непогашення його клієнтом на протязі шести місяців, картка закривається, подальше поновлення дії карти можливо лише після повного погашення заборгованості клієнтом.

За висновками Верховного Суду України про застосування ст. 257 ЦК України до правовідносин, у яких використовуються платіжні картки як спосіб надання/отримання кредитних коштів, викладеними у постанові від 19 березня 2014 року № 6-14цс14, яка, відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України, за таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вказаних обставин та норм не врахував, не визначився з правовідносинами, які виникли між сторонами та нормою закону, яка підлягає застосуванню, не надав належної оцінки змісту укладеного між сторонами правочину та погодженим у ньому умовам. Не встановлено строк дії картки, виданої відповідачу, обставин щодо її закриття та обґрунтованості нарахування заборгованості по кредиту після погашення заборгованості.

В ході розгляду даної справи апеляційним судом не дотримано вимог ч.4 ст.10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не надано належну оцінку зібраним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності.

Апеляційним судом не надано мотивування усім доводам сторін у справі, зокрема доводам апеляційної скарги відповідача, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Відповідач, зокрема посилалася на пропуск строку позовної давності та припинення зобов'язань за кредитним договором шляхом погашення заборгованості у поному обсязі по судовому наказу у 2009 році.

Зазначене вище свідчить про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до поверхового вирішення спору.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд належним чином не перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги. Свої висновки належним чином не мотивував.

За таких обставин, ухвалене судом апеляційної інстанції рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим, відповідно до ст.338 ЦПК України його слід скасувати з передачею справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 16 грудня 2014 року скасувати.

Справу передати до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Кафідова
судді В.С. Висоцька
М.К. Гримич
О.В. Умнова
І.М. Фаловська