Апеляційний суд Житомирської області
Справа №288/249/14-ц Головуючий у 1-й інст. Зленко А. В.
Категорія 48 Доповідач Шевчук А. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Заполовського В.Й.,

з участю секретаря судового засідання: Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання ? частини житлового будинку спільною сумісною власністю

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3

на рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 03 червня 2015 року -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 Просила визнати її особистою приватною власністю 1/2 частину будинку АДРЕСА_1. В обґрунтування позову посилалася на те, що 13 серпня 2008 року, в період шлюбу з відповідачем, вона зі своїм неповнолітнім сином ОСОБА_4 за особисті кошти придбала спірний будинок та на даний час являється власником ? його частини. Кошти на придбання будинку вона отримала від продажу майна, яке частково належало їй та її синові.

У березні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 Просив визнати 1/2 частину спірного житлового будинку спільною сумісною власністю його та ОСОБА_1, мотивуючи тим, що будинок придбаний під час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя. Перед підписанням договору купівлі-продажу ним було підписано заяву про свою згоду на купівлю нерухомості дружиною. Також, за час перебування у шлюбі, він, в інтересах сім'ї, брав у кредит грошові кошти, які банківським установам повернув.

Ухвалою Попільнянського районного суду Житомирської області від 19 березня 2014 року зустрічний позов об'єднано в одне провадження з первісним позовом.

Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 03 червня 2015 року в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено повністю. Визнано 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по вул. Леніна, 37, у с. В. Лісівці Попільнянського району Житомирської області, спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу. Просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким первісний позов задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову відмовити. Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, посилається на те, що спірний будинок придбаний ОСОБА_1 за особисті кошти, отримані від продажу будинку, що частково належав їй та її сину. Фінансова частина належного їм майна складала 175 000 грн., що підтверджується договором від 12 березня 2008 року. Розмір заробітної плати ОСОБА_2 складав у середньому 1 500 грн. і за ці кошти він мав утримувати дружину, доньку, дитину від попереднього шлюбу та себе. Крім того, відповідач мав декілька позик у різних фінансових установах, повернення яких потребувало значних фінансових витрат. Доказів того, що ОСОБА_2 мав певні заощадження, які б дали йому можливість взяти фінансову участь у придбанні спірного будинку суду не надано, а про відсутність коштів у нього свідчить заборгованість по сплаті аліментів на утримання дитини від попереднього шлюбу.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову та задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив із того, що законодавцем презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, а тому обов'язок із доведення того, що ? спірного житлового будинку придбана за особисті кошти ОСОБА_1 покладається на неї. Однак, та обставина, що ОСОБА_1 гроші від продажу іншого майна витратила на придбання спірної частини будинку не підтверджується належними та допустимими доказами.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних міркувань.

Матеріалами справи доводиться та судом установлено, що з 16 лютого 2008 року по 19 лютого 2011 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копіями свідоцтва про шлюб та рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 09 лютого 2011 року про розірвання шлюбу, яке набрало чинності 19 лютого 2011 року (а.с.30,32).

Відповідно до договору купівлі-продажу будинку, укладеного 13 серпня 2008 року між ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_6, яка діяла від власного імені та імені малолітнього сина ОСОБА_4, покупці прийняли у власність по ? ідеальній частині кожний житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: Житомирська область, Попільнянський район, село Великі Лісівці, вулиця Леніна, будинок №37 (а.с.4). Договір посвідчено нотаріально та зареєстровано в електронному Реєстрі власності на нерухоме майно 19 вересня 2008 року (а.с.4).

Таким чином, ? частина спірного житлового будинку набута сторонами за час шлюбу.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності відповідно до змісту ст.60 СК України. Це означає, що сторони не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на ? частину спірного житлового будинку, набутого у шлюбі, оскільки ця частина житлового будинку належить сторонам на праві спільної сумісної власності незалежно від того на чиє ім'я колишнього подружжя здійснена реєстрація прав (а.с.5).

Презумпція права спільної сумісної власності на ? частину спірного житлового будинку була б спростована, якщо б ОСОБА_1 довела, що ? частина спірного житлового будинку, хоча була придбана за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто.

За змістом ст.ст.10,11,60,212 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, із копії договору від 12 березня 2008 року вбачається, що ОСОБА_1 зобов'язується після продажу об'єкту нерухомості, а саме, будинку АДРЕСА_2, отримати суму у розмірі 175 000 грн. (а.с.6). Договір укладено на майбутнє без будь-яких застережень придбання за ці кошти іншого нерухомого майна.

Таким чином, у матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 кошти одержала та використала їх для купівлі ? частини спірного житлового будинку.

Одночасно з цим, у матеріалах справи є докази того, що ОСОБА_2 з 03 жовтня 2003 року по 08 травня 2012 року працював машиністом різальних машин у ТОВ «Компанія «Юнівест Маркетинг» (а.с.35). Одержував у банках кошти у кредит. Зокрема, 20 травня 2008 року у АТ «Індустріально-експортний банк» ОСОБА_2 одержав кредитні кошти у сумі 10 000 грн. (а.с.38,66,76). Відповідно до п.4 договору купівлі-продажу будинку від 13 серпня 2008 року, який не визнано у встановленому законом порядку недійсним, продаж всього житлового будинку АДРЕСА_1 вчинена за ціною 5 000 грн. Окрім того, ОСОБА_2 заявою від 13 серпня 2008 року, справжність підпису якого засвідчена нотаріально, давав згоду ОСОБА_1 на купівлю житлового будинку АДРЕСА_1 та ствердив, що договір купівлі-продажу укладається в інтересах сім'ї.

Таким чином, доводи апеляційної скарги відносно того, що спірний будинок у с. Великі Лісівці був придбаний після продажу іншого будинку в смт. Попільня та зареєстрований на ОСОБА_1 та її сина, не змінюють висновків суду першої інстанції, оскільки у сукупності з іншими доказами не свідчать про придбання частини спірного будинку за особисті кошти ОСОБА_1, а спростовуються викладеним вище та додаткового правового обґрунтування не потребують.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що заробіток ОСОБА_2 складав весь сімейний дохід та використовувався на утримання ОСОБА_1, яка перебувала у відпустці по догляду за дитиною, доньки, дитини від колишнього шлюбу та нього, відсутність заощаджень також не спростовують висновків суду першої інстанції з огляду на те, що ОСОБА_2 мав інші джерела доходу, зокрема, одержував кредити у банківських установах, сума яких перевищила ціну продажу. Апеляційний суд не може прийняти до уваги ринкову вартість спірного будинку (а.с.50), оскільки із змісту договору купівлі-продажу будинку від 13 серпня 2008 року не вбачається, що він проданий за цією ціною, а у матеріалах справи відсутні докази визнання відповідного договору, або його окремих пунктів, недійсними.

Заборгованість ОСОБА_2 по сплаті аліментів на утримання дитини від попереднього шлюбу свідчить про те, що батько дитини не виконував своїх обов'язків щодо її утримання та переймався інтересами нової сім'ї, нехтуючи колишню. Таку позицію підтверджує й заповіт від 27 вересня 2008 року, яким ОСОБА_2 на випадок своєї смерті заповідав все своє майно ОСОБА_6 (а.с.79-80).

Решта доводів апеляційної скарги також ґрунтується на переоцінці доказів.

Таким чином, суд першої інстанції повно встановив обставини справи, висновки їм відповідають, правильно застосував норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду відносно недоведеності ОСОБА_1 належними та допустимими доказами придбання половини спірного будинку за особисті кошти, не спростовують, а тому рішення суду, згідно ст.308 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду залишає без змін.

Рішення законне та обґрунтоване. Підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,308,313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 03 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: