Справа № 464/1220/13 Головуючий у 1 інстанції: Борейко С.В.
Провадження № 22-ц/783/1676/15 Доповідач в 2-й інстанції: Зверхановська Л. Д.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Гацій І.І.

з участю: представника позивача - ОСОБА_2, відповідачів:

ОСОБА_3, ОСОБА_4 та його представника - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 23 грудня 2014 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 23 грудня 2014 року відмовлено у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішення суду оскаржив позивач Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк".

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним та необгрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним встановленням обставин, які мають значення для справи, та неналежною оцінкою доказів по справі. Вказує на те, що судом першої інстанції належним чином не досліджено розрахунок заборгованості за кредитним договором №107-0211005/ФКВ від 29.08.2008 року станом на 02.10.2014 року. Не погоджується з висновком районного суду щодо того, що позивачем не наведено достатніх підстав та не надано достатніх доказів на підтвердження позовних вимог, адже даний кредитний договір підписаний сторонами та нотаріально посвідчений, а відтак він є дійсним і цей факт ніким не оспорювався. Також вказує, що неправильним є висновок суду про те, що позивачем не доведено права вимоги за основним та за забезпечувальними зобов'язаннями. Апелянт вважає також незаконним рішення суду в частині відмови у зверненні стягнення на предмет іпотеки. Посилається на те, що майновим поручителем не надано належних доказів, які б підтверджували, що дане нерухоме майно є єдиним житлом та використовується як постійне місце проживання іпотекодавця. Крім того зазначає, що судом першої інстанції в порушення вимог ст. 217 ЦПК України не взято до уваги заяву представника позивача про відстрочення виконання рішення суду на час дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ПАТ "Дельта Банк" задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи із наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення не відповідає даним вимогам.

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що позивачем не доведено підставність стягнення заборгованості у розмірі 1342536,82 грн. та неможливо звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, беручи до уваги положення Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як вони зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утримуватися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст.ст.526, 530, 611, 612 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

З матеріалів справи вбачається та районним судом встановлено, що 29 серпня 2008 року між ТзОВ "Український промисловий банк" та відповідачем ОСОБА_3 укладено кредитний договір №107-0211005/ФКВ-08, згідно умов якого банк зобов'язувався надати позичальнику кредит на споживчі потреби в розмірі 75 000 доларів США під 13,8% річних з кінцевим терміном погашення кредиту до 28 серпня 2023 року, а позичальник протягом цього строку зобов'язувався повертати кредит та сплачувати відсотки за користування ним шляхом внесення щомісячних фіксованих платежів, а саме 416,67 доларів США.

Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором у той же день між ТзОВ "Український промисловий банк" та ОСОБА_4 укладено договір поруки №107-0211005/Zфпор-08.

29 серпня 2008 року між ТзОВ "Український промисловий банк" та ОСОБА_6 укладено іпотечний договір №107-0211005/Zфквіп-08 також для забезпечення зобов'язань за кредитним договором №107-0211005/ФКВ-08 від 29.08.2008 року, згідно якого предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ст.1054 ч.3 ЦК України).

Згідно ст.553 ч.1 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до ст.1052 ЦК України у разі невиконання позичальником обов'язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов'язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсилідарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.ч.1,2 ст.554 ЦК України).

Відповідно до нотаріально посвідченого договору про передачу активів та кредитних зобов'язань Укрпромбанку на користь Дельта Банку від 30 червня 2010 року, укладеного між ПАТ "Дельта Банк", ТОВ "Український промисловий банк" та Національним банком України, в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором Укрпромбанк передає (відступає) Дельта Банк права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, що забезпечують виконання кредитних зобов'язань перед Національним банком України, внаслідок чого Дельта Банк замінює Укрпромбанк як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях, внаслідок передачі Укрпромбанк Дельта Банк прав вимоги до боржників, Дельта Банк переходить (відступається) право вимагати (замість Укрпромбанк) від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Зокрема, згідно вищевказаного договору про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ "Український промисловий банк" передало АТ "Дельта Банк" право вимоги по кредитному договору №107-0211005/ФКВ-08 від 29 серпня 2008 року та за забезпечувальними договорами по ньому.

Вказаний договір є чинним, він у встановленому законом порядку не припинений та не визнаний недійсним.

Відповідно до Додатку №2 до договору про передачу активів та кредитних зобов'язань Укрпромббанку на користь Дельта Банку (перелік кредитних та забезпечувальних договорів) фактичний розмір невиконаного грошового зобов'язання за згаданим кредитним договором станом на 01 червня 2010 року становить 88710,26 доларів США, що становить 646 135,81 грн.

Актом звірки №1 від 01.07.2010 року деталізовано даний розмір заборгованості.

Саме з розміру заборгованості по кредитному договору, яка існувала на час укладення договору про передачу активів та кредитних зобов'язань Укрпромбанку на користь Дельта Банку від 30 червня 2010 року, позивач визначив розмір заборгованості станом на 02 жовтня 2014 року, що складає 1342 536,82 грн., з яких: тіло кредиту - 928 083,42 грн., відсотки - 390 715,02 грн.; комісія за ведення кредиту - 23738,38 грн., що стверджується розрахунком заборгованості, поданим при уточненні позовних вимог 09.10.2014 року.

Твердження відповідача ОСОБА_3 про те, що вона повністю погасила кредит, є голослівними, всупереч вимогам ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України нею на підставі належних та допустимих доказів не доведено даних обставин та не спростовано розміру заборгованості за кредитним договором, який визначений позивачем.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що заборгованість у розмірі 1342 536,82 грн. і слід стягнути із позичальника ОСОБА_3

Відповідно до договору поруки №107-0211005/Zфпор-08 від 29.08.2008 року відповідач ОСОБА_4 поручається за виконання боржником ОСОБА_3 обов'язків, які виникли на підставі кредитного договору.

Пунктом 10 договору поруки від 29.08.2008 року встановлено, що даний договір діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором боржником чи поручителем.

Відповідно до ч.1 ст.251, ч.1 ст.252 ЦК України строком є певний період у часі, зі сплином якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення і визначається він роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а не посилається на подію, яка має настати. Вказівкою на подію, яка має неминуче настати, визначається термін - певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення(ч.2 ст.251, ч.2 ст. 252 ЦК України).

Таким чином, умова договору поруки про припинення поруки після повного виконання своїх зобов'язань позичальником за кредитним договором не може вважатися встановленим сторонами договору поруки строком припинення поруки.

Отже, зазначення замість строку, обчисленого датою, терміну припинення договору поруки(події, з якою пов'язується таке припинення) не дає підстав не застосовувати ч.4 ст.559 ЦК України.

Такий правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постановах від: 21.05.2012 року у справах №6-48цс11, №6-68цс11; 23.05.2012р. у справі №6-33цс12; 18.07.2012р. у справі №6-78цс12.

Згідно ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Строки дії поруки, які передбачені ч.4 ст.559 ЦК України, не є строками захисту порушеного права, а строками існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

У постанові Верховного Суду України від 17.09.2014 року за результатами розгляду справи №6-53цс14 зроблено такий правовий висновок: виходячи з положень другого речення ч.4 ст.559 ЦК, вимога до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинна бути пред'явлена у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч.2 ст.1050 ЦК, або із дня настання строку виконання основного зобов'язання(у разі, якщо кредит має бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Згідно ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом(судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно - правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Оскільки за умовами кредитного договору, укладеного із ОСОБА_3, вона зобов'язана погашати кредит періодичними платежами згідно графіку, узгодженому сторонами, ці умови нею не виконувались, а тому з часу укладення договору про передачу активів та кредитних зобов'язань Укрпромбанку на користь Дельта Банку від 30 червня 2010 року у позивача виникло право протягом шести місяців пред'явити вимогу до поручителя ОСОБА_4, однак із позовом до суду ПАТ "Дельта Банк" звернулося лише 11.02.2013 року, а тому колегія суддів приходить до висновку про те, що порука відповідача ОСОБА_4 припинилася, а тому у задоволенні позову до нього про стягнення заборгованості за кредитним договором слід відмовити.

Згідно ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 572 ЦК України передбачено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником(заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом(право застави).

Частиною першою ст.575 ЦК України визначено, що одним із видів застави є іпотека, тобто застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Більш детально відносини по іпотеці регулюються Законом України "Про іпотеку".

Згідно ст.1 даного Закону іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів судом визначені ст.16 ЦК України. Крім перелічених у ч.2 цієї статті способів захисту, також зазначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів по договору іпотеки в судовому порядку визначений Законом України "Про іпотеку".

Відповідно до ч.1 ст.33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 39 Закону України "Про іпотеку" передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду.

Оскільки ОСОБА_3 не виконувала своїх зобов'язань за кредитним договором, то у ПАТ "Дельта Банк" виникло право на захист своїх порушених прав і способом захисту таких щодо відповідача ОСОБА_6 він обрав - звернення стягнення на предмет іпотеки.

7 червня 2014 року набув чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" №1304-VII від 03 червня 2014 року, згідно з пунктом 1 статті 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: воно використовується як місце постійного проживання, загальна площа його не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна квартира АДРЕСА_1, яка є предметом договору іпотеки, використовується як постійне місце проживання ОСОБА_6, у її власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно.

Разом з тим, мораторій у юридичному розумінні має значення відстрочки виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта.

Відтак, прийняття Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" №1304-VII не може бути підставою для відмови у задоволенні позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому позовні вимоги ПАТ "Дельта Банк" підлягають задоволенню, однак рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії даного Закону.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 23 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3(ІН НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" () заборгованість за кредитним договором №107-0211005/ФКВ-08 від 29.08.2008 року в розмірі 1342536,82 грн., з яких: тіло кредиту - 928 083,42 грн., відсотки - 390 715,02 грн.; комісія за ведення кредиту - 23738,38 грн.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №107-0211005/ФКВ-08 від 29 серпня 2008 року в розмірі 1342536,82 грн., з яких: тіло кредиту - 928 083,42 грн., відсотки - 390 715,02 грн.; комісія за ведення кредиту - 23738,38 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором №107-0211005/Zфквіп-08 від 29.08.2008 року - квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 82,7 кв.м., шляхом продажу вказаного предмету іпотеки на публічних торгах в межах процедури виконавчого провадження за ціною продажу предмета іпотеки, встановленою незалежним експертом - оцінювачем, а саме ринкової вартості нерухомого майна на момент реалізації.

Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" №1304-VII від 03 червня 2014 року.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на користь Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" по 1720,50 грн. судового збору з кожного.

У решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: