Справа № 465/4351/13 Головуючий у 1 інстанції: Дзендзюра С.М.
Провадження № 22-ц/783/98/15 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді - Ніткевича А.В.

суддів: Павлишина О.Ф., Савуляка Р.В.,

секретаря Гацій І.І.

з участю позивача ОСОБА_2 та представника позивача ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4 та представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в АДРЕСА_1 цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 13 травня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

встановила:

В травні 2013 року позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_4, просив суд: поділити майно, що є спільною власністю подружжя, а саме квартиру АДРЕСА_1 та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_2; залишити за ним житловий будинок з господарськими спорудами за адресою АДРЕСА_2; залишити за ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача компенсацію за частку вартості квартири в сумі 44300,00 грн.

Під час розгляду справи у липні 2013 року відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 подала зустрічний позов, вимоги по якому уточнила заявою від 15.04.2014 року, просила суд визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 та право власності на 1/2 ідеальну частину будинковолодіння по АДРЕСА_2 (а.с. 99-100, 130-131).

Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 13 травня 2014 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок з господарськими спорудами за адресою АДРЕСА_2.

В решті позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржили позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_4.

Апелянт ОСОБА_4 вважає оскаржуване рішення незаконним в частині визнання права власності за ОСОБА_2 на житловий будинок по АДРЕСА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що за час перебування у шлюбі із ОСОБА_2 збудували будинок по АДРЕСА_2, тому вважає цей будинок спільною сумісною власністю подружжя в рівних частинах.

В свою чергу, після укладення шлюбу 23.09.1962 року вона вступила в члени ЖБК-40 і сама виплатила пайові внески в сумі 3907,79 крб. в кінці 1965 року. ОСОБА_2 в період з листопада 1962 року по 19.12.1965 року був призваний в ряди Радянської армії. Під час перебування в армії вони не вели спільного господарства, один про одного не піклувалися і тому вважає АДРЕСА_1 своєю приватною власністю.

Просить суд оскаржуване рішення в частині визнання права власності на будинок АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 в цілому скасувати, ухваливши нове рішення, яким визнати право власності на будинок АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 по 1/2 ідеальній частині.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вважає незаконним рішення в частині відмови у стягненні з ОСОБА_4 в його користь компенсації за частку вартості квартири в сумі 44300 грн., оскільки таке на його думку, ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Вказує на те, що у 1965 році його дружина стала членом ЖБК-40 і спільними коштами подружжя в період з 1965 року по 1982 рік сплатила пайовий внесок в сумі 3907,79 руб.

У 1988 році разом із дружиною збудували житловий будинок по АДРЕСА_2.

Він особисто проживає в АДРЕСА_2, а його колишня дружина у АДРЕСА_1.

Згідно проведеної оцінки дійсна вартість житлового будинку АДРЕСА_2 становить 259800,00 грн., а дійсна вартість квартири АДРЕСА_1 348400,00 грн.

Звертає увагу не те, що даний звіт не був оскаржений у судовому порядку, як і звіт про вартість квартири.

Відповідач по первісному позову не зверталася з клопотанням про проведення судової експертизи визначення вартості нерухомості.

Оскільки суд прийшов висновку про те, що його та дружини частки в даному майні є рівними, тому вважає незаконною відмову у виплаті компенсації за частину квартири.

Також, звертає увагу на те, що у своїй позовній заяві відповідач за зустрічним позовом просила визнати квартиру АДРЕСА_1 особистою власністю ОСОБА_4 та ставить ряд інших вимог. В свою чергу, задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції визнає за ОСОБА_4 право власності на квартиру як спільне майно подружжя, чим виходить за межі позовних вимог.

Просить суд змінити рішення Франківського районного суду м. Львова від 13 травня 2014 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 задоволити.

Визнати право власності ОСОБА_2 на житловий будинок з господарськими будівлями спорудами за адресою АДРЕСА_2.

Визнати право власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_4 в його користь компенсацію за частку вартості квартири АДРЕСА_1 в сумі 44300,00 грн.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача за первісним позовом ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 на підтримання доводів власної апеляційної скарги та заперечення апеляційної скарги відповідача, а також пояснення відповідача за первісним позовом ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5 на підтримання доводів власної апеляційної скарги та заперечення апеляційної скарги позивача ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає до задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 необхідно відхилити виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, зазначений законами України.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Колегія суддів приходить переконання, що дане рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Вирішуючи спір по суті районний суд зазначив, що первісний та зустрічний позови необхідно задовольнити частково, оскільки позивач за первісним позовом не заперечує проти визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 за відповідачкою ОСОБА_4, а тому виходячи з принципу рівності часток при поділі майна, закріпленого у ст. 70 СК України, визнав право власності ОСОБА_2 на житловий будинок з господарськими спорудами за адресою АДРЕСА_2.

При цьому, в задоволенні вимоги первісного позивача про стягнення з відповідачки в його користь 44300 грн. компенсації за частку вартості квартири відмовив, оскільки вважав, що із звіту про оцінку майна, проведеного ТзОВ "Бюро-Львів", не має можливості встановити достовірну інформацію про ринкову вартість спірного житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_2, так як інформація використовується з Інтернет ресурсу та не достатньо об'єктивно відображає ринкову вартість нерухомості.

Згідно із вимогами ст. 303 ЦПК України апеляційним судом законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції перевіряється, лише в частині незгоди апелянтів з таким.

Судом встановлено наступні юридично значимі факти та відповідні їм правовідносини.

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.09.1962 р., що підтверджується свідоцтвом про шлюб актовий запис № 17.

Рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 31.05.2012 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 4).

Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу, набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Судом встановлено, що згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 28.10.2004 р., за позивачем ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок з господарськими спорудами за адресою АДРЕСА_2, підстава реєстрації - ішення виконкому Романівської сільської ради № 16 від 10.06.2004 року (а.с. 5, 6).

В свою чергу, за відповідачем ОСОБА_4 зареєстрована на праві власності квартира АДРЕСА_1, про що видано Свідоцтво про право власності на квартиру від 06.12.2005 року та Витяг про реєстрацію НОМЕР_1 від 08.12.2005 року (а.с. 9-12).

Як роз"яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з"ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає розподілу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з обороту), незалежно від того, на ім"я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із ч.1 ст. 61 СК України, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

З огляду на наведені положення закону діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення.

Покликання відповідача ОСОБА_4 на те, що квартира по АДРЕСА_1 є її особистою власністю, оскільки вона сама виплатила пайові внески в сумі 3907,79 крб. в кінці 1965 року, є безпідставними та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Зокрема, відповідно до довідки ЖБК-40 за 2005 рік № 32, цей кооператив зареєстрований рішенням виконкому № 261 від 27.05.1965 року. Член кооперативу ОСОБА_4 повністю внесла свій пайовий внесок за вказану квартиру АДРЕСА_1 в сумі 3907,79 крб. (а.с. 11).

В свою чергу, згідно із даними довідки ЖБК-40 від 22.10.2012 року № 172 ОСОБА_4 проживає і зареєстрована в АДРЕСА_1, є членом ЖБК-40 з 1965 року по даний час, пайовий внесок сплачено в 1982 році в сумі 3907,79 крб.

Таким чином, датою створення ЖБК-40 є 1965 рік, пайовий внесок сплачено у 1982 році, що не відповідає доводам ОСОБА_4 про вступ у члени кооперативу у 1962 році, а також про виплату нею особисто пайового внеску до грудня 1965 року.

Відтак, квартира АДРЕСА_1 є об"єктом спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_2, оскільки набута ними під час шлюбу, при цьому покликання ОСОБА_4 на те, що в період з 1963 року по 1965 рік ОСОБА_2 не приймав участь у виплаті пайових внесків не позбавляє його права спільної сумісної власності на квартиру в силу приписів ст. 60 СК України, оскільки він з поважної причини не мав самостійного заробітку(служба в армії).

З наведених підстав рішення суду першої інстанції про задоволення зустрічної позовної вимоги ОСОБА_4 про визнання за нею права особистої власності на квартиру АДРЕСА_1 необхідно скасувати, та ухвали в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовної вимоги.

Окрім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що дружина і чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

Розірвання шлюбу, відповідно до ст. 68 СК України, не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу.

Згідно із ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини і чоловіка є рівними.

У п. 24 Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз'яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Колегія суддів приходить висновку, що наявне у сторін майно - квартира АДРЕСА_1 та житловий будинок з господарськими спорудами за адресою АДРЕСА_2, відповідно до ст. 71 СК України, може бути поділено в натурі, а саме позивачу ОСОБА_4 слід виділити житловий будинок в АДРЕСА_2, а відповідачу ОСОБА_4 квартиру по АДРЕСА_1, якими вони фактично користуються, а також проживають на даний час.

В свою чергу, з наданих суду позивачем Звітів про оцінку майна, складених ТзОВ "Бюро-Львів" встановлено, що станом на 14.01.2014 року вартість житлового будинку з господарськими спорудами за адресою АДРЕСА_2 становить 259 800 грн., а вартість квартири АДРЕСА_1 - 348 400 грн. (а.с. 13-55, 56-90).

Покликання суду першої інстанції на те, що із наданого Звіту про оцінку майна, проведеного ТзОВ "Бюро-Львів", немає можливості встановити достовірну інформацію про ринкову вартість житлового будинку з господарськими будівлями в с. Селисько, оскільки інформація використовується з інтернет ресурсу та не достатньо об"єктивно відображає ринкову, є безпідставним, оскільки зазначені вище звіти складені директором ТзОВ "Бюро-Львів" - оцінювачем ОСОБА_7 (Свідоцтво про реєстрацію в Державному реєстрі оцінювачем від 25.09.2002 року № 2777, сертифікат ФДМУ № 1866 від 30.09.2000 року), цей Звіт відповідає п. 29 Національного Стандарту № 2 "Оцінка нерухомого майна", при цьому, у встановленому законом порядку не оскаржувався.

На виконання вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, суд апеляційної інстанції, у зв"язку із невизнанням відповідачем оцінки вартості майна спільної сумісної власності, для встановлення фактичних обставин, які підлягають доведенню та правильного вирішення спору, роз"яснив право ОСОБА_4 звернутися із клопотанням про призначенням судової будівельно-технічної експертизи для визначення вартості спірного майна станом на час розгляду справи.

Таким чином, за клопотанням відповідача ОСОБА_4, ухвалою судового засідання від 08.07.2014 року призначено по справі судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз, на вирішення експертам поставлено питання про визначення ринкової вартості квартири АДРЕСА_1 та будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою АДРЕСА_2 станом на 08 липня 2014 року.

03.04.2015 року на адресу апеляційного суду надійшов лист Директора Львівського НДІСЕ про залишення без виконання ухвали Апеляційного суду Львівської області від 08.07.2014 року про призначення судової будівельно-технічної експертизи по цивільній справі № 465/10448/12, у зв'язку відмовою ОСОБА_4 від проведення такої.

Враховуючи те, що іншої дійсної вартості спірних квартири та будинку станом на час розгляду справи, окрім тої, яка визначена у Звіті про оцінку майна, проведеного ТзОВ "Бюро-Львів", сторонами по справі не надано, колегія суддів приходить висновку, що з відповідача ОСОБА_4 необхідно стягнути в користь позивача ОСОБА_2 44300 грн. компенсації, оскільки після реального поділу майна спільної сумісної власності вартість частки позивача ОСОБА_2 стала меншою за ідеальну.

Відтак, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України рішення суду першої інстанції необхідно скасувати як таке, що ухвалене за невідповідністю висновків суду обставинам справи, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 3 ч. 1 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 13 травня 2014 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Провести поділ майна, що є спільною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4, а саме квартири АДРЕСА_1 та житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою АДРЕСА_2.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок з господарськими спорудами за адресою АДРЕСА_2.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 44300 (сорок чотири тисячі триста) грн. 00 коп. вартості частки позивача, яка внаслідок поділу стала менша за ідеальну.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: О.Ф. Павлишин

Р.В. Савуляк