Справа № 425/2887/14-ц
Провадження № 22ц/782/218/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2015 року, травня місяця, 20- дня колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Луганської області в складі: головуючого судді Яреська А.В., суддів: Борисова Є.А., Коновалової В.А., при секретарі : Коротенко С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Сєвєродонецьку цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Рубіжанського міського суду Луганської області від 20 квітня 2015 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, зацікавлена особа Управління Пенсійного фонду України м. Рубіжне у Луганській області -

встановила:

ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Просила суд визнати "юридичний факт відсутності у неї статусу застрахованої особи в участі загальнообов′язкового державного пенсійного страхування як пенсіонера за віком з 11.12.1997 року і відповідно до цього: також факт відсутності статусу платника податків єдиного внеску за себе", у наданій письмовій заяві уточнила підстави заявлених вимог, визначила зацікавлену особу: Управління Пенсійного фонду України м. Рубіжне у Луганській області

По заяві ОСОБА_1 ухвалою суду від 23.03.2015 р. було відкрито провадження, справу було призначено до розгляду, ухвалою від 20 квітня 2015 року заяву ОСОБА_1 було залишено без розгляду у зв'язку із наявністю спору про право.

З ухвалою про залишення заяви без розгляду ОСОБА_1 не погодилась та подала на неї апеляційну скаргу, у якій посилалась на грубе порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати оскаржувану нею ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і вирішити питання по суті вимог за її заявою.

Вислухавши доповідача, пояснення представника апелянта, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні у матеріалах справи, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступних висновків.

Залишаючи заяву ОСОБА_1 без розгляду суд першої інстанції виходив з того, що "із заяви ОСОБА_1, уточнень до неї та пояснень представника заявника вбачається, що заявник оспорює дії УПФУ в м. Рубіжному щодо нарахування та стягнення з ОСОБА_1 заборгованості із сплати єдиного внеску, оскільки ОСОБА_1 не має статусу застрахованої особи в участі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, оскільки є пенсіонером. Одночасно представник заінтересованої особи проти задоволення заяви ОСОБА_1 заперечує з посиланням на фактичні дані про наявність у ОСОБА_1 статусу страхувальника та статусу платника страхових внесків до Пенсійного фонду". За таких обставин суд першої інстанції дійшов до висновків про те, що у правовідносинах між ОСОБА_1 та Управлінням ПФУ в м. Рубіжному вбачається спір про право, а тому дана заява ОСОБА_1 підлягає залишенню без розгляду.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Посилання апелянта на те, що інших вимог у її заяві крім встановлення юридичного факту немає, а відповідно і немає, на її думку, і підстав для визначення судом, згідно ч. 6 ст. 235 та ч. 4 ст. 236 ЦПК спору про право - на увагу не заслуговують, адже як роз′яснено у Постанові Пленуму Верховного суду України N 5 від 31.03.95 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право". Отже, при вирішенні питання щодо наявності чи відсутності спору про право суд першої інстанції повинен оцінювати заявлені вимоги та підстави, на які посилається заявник у цілому, а не виходячи тільки з фактичного текстового змісту резолютивної частини заяви про встановлення факту.

Посилання апелянта на те, що оскаржуваною нею ухвалою суду вона була позбавлена судового захисту, а саме права щодо розгляду її заяви від 25.11.2014 року про встановлення без будь якого обґрунтування і роз′яснення - на увагу теж не заслуговують, адже заявниця наполягає на розгляді її вимог шляхом саме визнання судом певного юридичного факту - розгляд саме таких вимог може бути здійснено судом лише у порядку окремого провадження за певними процесуальними нормами. Наявність спору про право унеможливлює розгляд вимог у порядку окремого провадження за заявою про встановлення юридичного факту, адже якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов'язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз'яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах. У мотивувальній частині ухвали судом першої інстанції було роз′яснено заявниці ОСОБА_1 її право звернутись до суду з позовом на загальних підставах.

У самій апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що "фактично оспорювали "бездіяльність УПФУ, ВДС, ОГНІ у м. Рубіжне і безрезультатно в адміністративних судах і надані копії Постанов адміністративних судів, які вступили в дію" (а.с. 129). Твердження апелянта про те, що надані нею копії рішень суддів не стосуються по суті мети її заяви про встановлення юридичного факту, а є тільки поясненням мети і обґрунтувань в її намірі підтвердження своїх конституційних прав по закону - теж не спростовує висновків суду щодо неможливості розгляду заявлених вимог у порядку окремого провадження через встановлені законодавцем обмеження у ст. 256 ЦПК.

Судом першої інстанції дійсно було помилково відкрито провадження за заявою ОСОБА_1, призначено справу до розгляду - проте після виявлення тих обставин, що встановлення підвідомчого судові факту пов'язане з вирішенням спору про право - суд першої інстанції обгрунтовано виніс ухвалу про залишення заяви без розгляду. У п. 3 ППВСУ N 5 від 31.03.95 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" щодо подібних випадків зазначено, що "у тому разі, коли буде виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту пов'язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і роз'яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах". Щодо доводів у апеляції про певні некоректні посиланні у тексті оскаржуваної ухвали, то статтею 308 ЦПК є передбачено, що не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань. Судом було вірно визначено юридичну природу спірних правовідносин та правильно застосовано процесуальний закон - ч. 1 п. 1 ст. 312 ЦПК є передбаченим, що розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

З огляду на викладене вище та керуючись ст. ст. 303,304,307,308,313, 314,315-317,319 ЦПК України, судова колегія ,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Ухвалу Рубіжанського міського суду Луганської області від 20 квітня 2015 року - залишити без змін.

Ця ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після ії проголошення.

Головуючий:

Судді: