АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 534/2461/14-ц Номер провадження 22-ц/786/604/15Головуючий у 1-й інстанції Окунь Т. В. Доповідач ап. інст. Дряниця Ю. В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого - судді : Дряниці Ю.В.

суддів: Карнауха П.М., Пилипчук Л.І.,

при секретарі: Ткаченко Т.І.

з участю: представника відповідача Дробот І.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 10 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про зобов'язання виконання умов договору про банківський строковий вклад (депозит) та притягнення до відповідальності за порушення грошового зобов'язання.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача апеляційного суду Полтавської області Дряниці Ю.В., -

в с т а н о в и л а :

Позивач у вересні 2014 року звернулася до місцевого позову з позовом до відповідача, в якому просила зобов'язати ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до виконання умов договору про депозитний вклад № 24657/370-13 від 22 серпня 2013 року шляхом видачі готівкових коштів з депозитного вкладу в розмірі 42000 доларів США з нарахованими відсотками за порушення виконання грошового зобов'язання з розрахунку 14 % річних. В подальшому зменшила позовні вимоги до суми 37 450 доларів США та до 12,5 % річних.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що нею з відповідачем 22 серпня 2013 року було укладено договір про депозитний вклад № 24657/370-13 строком на один рік, сума вкладу становить 42000 доларів США. 26 та 27 серпня 2014 року вона зверталася до відділення Банку із заявою про отримання суми вкладу, однак повністю повернути вклад їй було відмовлено з причин відсутності коштів у Банку та необхідністю виконання Банком постанов правління НБУ. Враховуючи те, що їй частково було повернуто вклад, просила зобов'язати відповідача повернути залишок невиплаченого вкладу в розмірі 37450 доларів США із виплатою відсотків та стягнути 12,5 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 10 грудня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Зобов'язано ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі начальника відділення № 30 повернути ОСОБА_3 залишок коштів з Вкладного рахунку НОМЕР_1 шляхом видачі готівкою 37450 доларів США за ставкою з розрахунку 3% річних на день видачі вкладу із здійсненням перерахунку процентів, нарахованих за фактичний термін розміщення вкладу в порядку, як він передбачений п.2 договору № 24657/370-13.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

На користь держави стягнуто з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі начальника відділення № 30 судовий збір в розмірі 3 654 грн.

В апеляційній скарзіПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» просить рішеннямісцевого суду змінити та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити частково, зобов'язати АТ «Банк «Фінанси та Кредит» повернути ОСОБА_3 залишок суми вкладу в розмірі 36050 доларів США в межах до 15000 грн. на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом НБУ, в решті позовних вимог відмовити. Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи, з'ясувавши межі апеляційного оскарження, колегія суддів приходить до необхідності частково задоволення апеляційної скарги та зміни рішення з підстав, визначених п. 4 ч.1 ст.309 ЦПК України - порушення або неправильне застосування норм процесуального права.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 22 серпня 2013 року між ОСОБА_3 та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі начальника відділення № 30 філії «Придніпровське регіональне управління ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») був укладений договір про банківський строковий вклад № 24657/370-13, відповідно до якого ОСОБА_3 внесла, а Банк прийняв грошові кошти в іноземній валюті на депозитний рахунок НОМЕР_1 в сумі 42000 доларів США на строк з 22 серпня 2013 року по 27 серпня 2014 року.

27 серпня 2014 року позивач звернулась до відповідача із заявою про повернення банківського вкладу, в задоволенні якої їй було відмовлено.

В запереченнях на позовну заяву Банк, не заперечуючи права позивачки на отримання вкладу, посилається на те, що повністю одночасно не має можливості повернути вклад, оскільки 02.09.2014 року набула чинності постанова правління НБУ за № 540 від 29.08.2014 року «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютного ринків України», відповідно до якої банки зобов'язані обмежити видачу готівкових коштів у національній валюті через каси та банкомати в межах до 150000 грн. на добу на одного клієнта, а також зобов'язані обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах до 15000 грн. на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом НБУ. Також зазначає, що аналогічні вказівки закріплено в постанові НБУ № 328 від 30.05.2014 року, яка припинила свою дію 01.09.2014р., а з 03.12.2014р. діє постанова НБУ № 758 від 01.12.2014р.

Колегія суддів вважає, що задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції вірно провів аналіз норм чинного законодавства, врахувавши всі встановлені фактичні обставини по справі, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до вимог ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Тобто, ця норма законодавства України визначає, що вкладом (депозитом) є виключно кошти, які розміщені на іменних рахунках клієнтів (вкладників) у банку.

Згідно ч.1 ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Частиною 2 ст. 1060 ЦК України визначено, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім випадків, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

Частиною п'ятою статті 1061 ЦК України закріплено, що проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Відповідно до абз. 2 ч.6 ст. 1061 ЦК України, у разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти.

Таким чином, проценти за користування вкладом повинні бути виплачені вкладникові на момент видачі вкладу, тобто з врахування також і періоду прострочення виконання строку, визначеного в договорі.

Пунктом 2 Договору про банківський вклад визначено, що за час користування коштами Вкладу протягом строку, визначеного п. 1 цього договору (з 22.08.2013р. по 27.08.2014р.) Банк нараховує і виплачує Вкладникові проценти за ставкою 9,60 % річних.

Згідно з положеннями статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунками за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

За приписом статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Місцевим судом вірно було встановлено, що строк дії договору про банківський строковий вклад (депозит) закінчився 27.08.2014 року та позивачем 26.08.2014р. і 27.08.2014р. була пред'явила вимога про повернення вкладу в повному обсязі, однак Банком в цьому їй було відмовлено, а видача готівки здійснюється частково в незначних розмірах. Вказані обставини не заперечуються сторонами. Станом на дату розгляду справи місцевим судом, залишок невиплаченого вкладу становить 37450 доларів США.

Норма ч.2 ст.625 ЦК України визначає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів вважає, що місцевий суд, врахувавши те, що банк допустив прострочення у видачі вкладу, правомірно застосував до нього правові наслідки прострочення грошового зобов'язання в розмірі 3% річних, оскільки інший розмір відповідальності за порушення грошового зобов'язання не було визначено договором.

Доводи апеляційної скарги про те, що як на момент виникнення спору так і на даний час діють постанови НБУ, якими обмежено порядок видачі грошових коштів, в тому числі й з депозитних (вкладних) рахунків, колегія суддів не бере до уваги, оскільки будь-які розпорядження НБУ, викладені в постановах чи інших процесуальних документах є за своїм характером підзаконними нормативними актами та не можуть суперечити закону або змінювати його зміст. В разі, якщо підзаконні нормативно-правові акти не відповідають нормі Закону, то їх застосування до вирішення спірних правовідносин є недопустимим.

Ці доводи апеляційної скарги фактично направлені на переоцінку доказів та ґрунтуються на довільному тлумаченні норм права, а тому не підлягають задоволенню.

Також не підлягають задоволенню доводи апелянта про незрозумілість порядку виконання рішення суду, оскільки нормами цивільно-процесуального кодексу визначено право на звернення до суду із заявою як про роз'яснення рішення суду, так і про встановлення способу і порядку його виконання.

Доводи апеляційної скарги щодо невірного зобов'язання Банку в особі начальника відділення № 30 є обґрунтованими та такими що підлягають частковому задоволенню.

Так, встановивши відповідальність Банку за порушення умов договору про банківський вклад, суд зобов'язав виконати зобов'язання Банк в особі начальника відділення № 30, який від імені Банку підписав укладений договір. При цьому, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що стороною договору є не начальник відділення (посадова особа Банку), а безпосередньо Банк, а тому неправильно визначився з особою щодо якої підлягає задоволенню пред'явлений позов.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про необхідність зміни рішення суду з підстав, визначених п. 4 ч.1 ст.309 ЦПК України - порушення або неправильне застосування норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ч.1 п. 4, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» - задовольнити частково.

Рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 10 грудня 2014 року змінити, виключивши із другого та четвертого абзаців резолютивної частини слова «в особі начальника відділення № 30».

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: (підпис) Ю.В.Дряниця

Судді: (підпис) П.М.Карнаух

(підпис) Л.І.Пилипчук

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області Ю.В.Дряниця