У х в а л а

28 травня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

суддів:Сеніна Ю.Л., Романюка Я.М., Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4, ОСОБА_5 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 березня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_10 про усунення перешкод у користуванні об'єктом права власності, виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулись до суду із зазначеною заявою про перегляд судових рішень.

У заяві ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зазначають, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 26 листопада 2014 року, постановлено усунути перешкоди ОСОБА_6 у користуванні об'єктом права власності та виселити відповідачів із нежитлового приміщення, що розташоване по АДРЕСА_1; у задоволенні зустрічного позову відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 березня 2015 року зазначені вище судові рішення залишено без змін.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просять скасувати ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 березня 2015 року й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов - задовольнити, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, зокрема статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей», статей 203, 215, 224 Цивільного кодексу України.

На підтвердження своїх доводів ОСОБА_4 і ОСОБА_5 наводять ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 серпня 2012 року, від 8 серпня 2013 року,

від 25 грудня 2013 року, від 10 грудня 2014 року, а також рішення цього ж суду від 12 лютого 2014 року

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що підстави для відкриття провадження у справі відсутні.

Відповідно до статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ; встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні даної справи судом; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_6, суд першої інстанції, з висновками якого погодились суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив із того, що відповідно до статті 4 Житлового кодексу України нежитлове приміщення не входить до житлового фонду, факт реєстрації відповідачів у нежитловому приміщенні не змінює його статусу на житлове, останні створюють позивачці перешкоди у користуванні об'єктом права власності, зокрема проведення ремонту, незаконно користуються електроенергією, водою, газом та земельною ділянкою для обслуговування будівлі. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки правочин було вчинено щодо нежитлового приміщення, право власності на яке чи право користування яким неповнолітні ОСОБА_9 та ОСОБА_5 не мали, тому їх права чи законні інтереси порушені не були, а тому підстави для визнання договору купівлі-продажу приміщення відсутні.

У наданих для порівняння ухвалах та рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ суд касаційної інстанції, виходив із того, що оскільки неповнолітні діти були належним чином зареєстровані та проживають в спірних житлових приміщеннях (квартирах, будинках) і згоди на укладення правочинів щодо відчуження/обтяження вказаного житла орган опіки та піклування не надавав, тому вказані договори необхідно визнати недійсними/нікчемними.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, яке переглядається, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховним Судом України справи за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_10 про усунення перешкод у користуванні об'єктом права власності, виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу за заявою ОСОБА_4, ОСОБА_5 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 березня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Л. Сенін
Я.М. Романюк
А.Г. Ярема