У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_3, заінтересовані особи: публічне акціонерне товариство «Піреус Банк МКБ», відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві, на постанову від 06 вересня 2013 року про закінчення виконавчого провадження, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Піреус Банк МКБ» на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2015 року, ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду зі скаргою на постанову про закінчення виконавчого провадження №21349872 від 06 вересня 2013 року, прийняту головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві - Крайчинським С.С., посилаючись на те, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 3 червня 2010 року його позовні вимоги до ПАТ «Піреус Банк МКБ» задоволено та на його користь з відповідача стягнуто 7 733 998,50 грн. Рішення набрало законної сили. На підставі виконавчого листа №2-4928/2010, виданого Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська 8 вересня 2010 року, підрозділом примусового виконання рішень Відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві 15 вересня 2010 року відкрито виконавче провадження №21349872. Разом з тим, зазначене виконавче провадження по стягненню з ПАТ «Піреус Банк МКБ» на його користь 7 733 998,50 грн, постановою державного виконавця Підрозділу примусового виконання рішень ВДВС ГУЮ у м. Києві від 21 січня 2011 року закінчено. Підставою для закінчення виконавчого провадження став меморіальний ордер боржника від 22 грудня 2010 року про перерахування суми на поточний рахунок ОСОБА_3 у ПАТ «Піреус Банк МКБ». Постанова про закінчення виконавчого провадження від 21 січня 2011 року була оскаржена до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, який ухвалою від 27 квітня 2011 року у справі №4с 19/11 її скасував.

У постанові про закриття виконавчого провадження від 6 вересня 2013 року державний виконавець посилався на той же меморіальний ордер, що і в постанові про закриття виконавчого провадження від 21 листопада 2011 року. Кошти у сумі 7 733 998,50 грн, що належить стягнути з ПАТ «Піреус Банк МКБ» на його користь, він не отримував, отже підстав для винесення постанови про закінчення виконавчого провадження відсутні, тому просив скасувати зазначену постанову державного виконавця від 6 вересня 2013 року.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2015 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2015 року, скаргу задоволено. Постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві Крайчинського С.С. від 6 вересня 2013 року про закінчення виконавчого провадження № ВП № 21349872 скасовано.

ПАТ «Піреус Банк МКБ», не погоджуючись з даними ухвалами судів першої та апеляційної інстанцій подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права просить їх скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні скарги.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Задовольняючи скаргу та скасовуючи постанову державного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що державним виконавцем не було вжито передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів примусового виконання рішення суду, боржник не виконав рішення суду у встановлений для добровільного виконання строк, присуджені ОСОБА_3 кошти не були вилучені у АТ «Піреус Банк МКБ», а Котвушенко О.О. не отримав і не набув у власність кошти у сумі 7733998,50 грн.

Залишаючи без змін ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд погодився з висновками останнього та виходив з того, що після перерахування коштів меморіальним ордером від 22 грудня 2010 року № 10548341, кошти у сумі 7 333 998,50 грн залишились у володінні АТ «Піреус Банк МКБ», а перерахування цих коштів меморіальним ордером не є належним доказом набуття ОСОБА_3 коштів у його власність. Крім того, державний виконавець не навів в оскаржуваній постанові про закінчення виконавчого провадження № 21349872 від 06 вересня 2013 року жодних доказів фактичного отримання вказаних коштів стягувачем, а зазначена операція з перерахування коштів меморіальним ордером відбулась не з волі ОСОБА_3 як власника рахунку № НОМЕР_1 у АТ «Піреус Банк МКБ». Також, здійснений переказ стягнутих сум за меморіальним ордером суперечить рішенню Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 3 червня 2010 року у справі № 2-4928/10, яке носить не зобов'язальний характер щодо здійснення певних дій, зокрема, перерахування коштів з одного рахунку на інший, а яким вирішено саме стягнути кошти, тобто вилучити їх у АТ «Піреус Банк МКБ» на користь ОСОБА_3

Вказані висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають фактичним обставинам справи та зібраним у справі доказам, узгоджуються з нормами матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що виконавче провадження № 21349872 відкрите 15 вересня 2010 року підрозділом примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві на підставі виконавчого листа №2-4928/2010, виданого Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська від 8 вересня 2010 року у справі № 2-4928/2010.

Вказаним рішенням суду було задоволено позов ОСОБА_3 про стягнення з АТ «Піреус Банк МКБ» депозитного вкладу в сумі 7 733 998,50 грн., яке залишено без змін судами усіх судових інстанцій.

Виконавче провадження № 21349872 по стягненню з боржника на користь ОСОБА_3 7 733 998,50 грн було закінчене постановою державного виконавця підрозділу примусового виконання рішень ВДВС ГУЮ у м. Києві від 21 січня 2011 року. Підставою закінчення виконавчого провадження був меморіальний ордер боржника від 22 грудня 2010 року про перерахування АТ «Піреус Банк МКБ» 7 733 998,50 грн на поточний рахунок ОСОБА_3, відкритий у цьому ж банку.

Постанова про закінчення виконавчого провадження від 21 січня 2011 року була оскаржена ОСОБА_3 до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська та ухвалою цього суду від 27 квітня 2011 року, залишеною без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій, скасована.

У постанові про закриття виконавчого провадження від 06 вересня 2013 року державний виконавець посилається на меморіальний ордер, що і в постанові про закінчення виконавчого провадження від 21 січня 2011 року, яким на рахунок стягувача, відкритий у ПАТ «Піреус Банк МКБ», були внесені кошти у сумі 7 773 998 грн. 50 коп.

Положеннями статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів - це сукупність дій органів і посадових осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконання судових рішень - це заключна стадія цивільного процесу, а саме заключний етап у процесі реалізації захисту цивільних прав.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини для визначення розумного строку розгляду справи включається період із надходження до суду позовної заяви й закінчується виконанням рішення суду.

Завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом, тому перевірка вчинення таких дій державним виконавцем є фактично перевіркою дотримання положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду й належного виконання рішення суду.

Відповідно до положень пункту 8 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Рішення суду, яке ухвалене на користь ОСОБА_3, належним чином не було виконане, останній не отримав кошти, визначені рішенням суду, і вільно їх отримати не може. Присуджені ОСОБА_3 кошти не були вилучені у боржника та фактично залишилися у володінні останнього.

За таких обставин висновок державного виконавця про фактичне виконання виконавчого листа з посиланням на меморіальний ордер є передчасним, оскільки, заявник коштів не отримав і ними не міг розпоряджатися.

Суди дійшли правильних висновків про те, що державний виконавець своєчасно не здійснив усіх передбачених законом дій щодо примусового виконання рішення суду.

При встановлені фактичних обставин справи судами першої та апеляційної інстанцій не було порушено норми процесуального права, а при постановленні ухвал правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених в мотивувальних частинах оскаржуваних ухвал. При вирішенні даної скарги судами правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

За таких обставин, відповідно до ст.337 ЦПК України касаційну скаргу слід відхилити і залишити оскаржувані ухвали судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 344 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Піреус Банк МКБ» відхилити.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2015 року, ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
судді В.С. Висоцька
В.М. Колодійчук
О.В. Умнова
І.М. Фаловська