Провадження № 22-ц/783/2814/15 Доповідач в 2-й інстанції: Тропак О. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі: головуючого Тропак О.В.,

суддів: Крайник Н.П., Федоришина А.В.,

за участю секретаря Іванової О.О.,

з участю: представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про виселення та вселення,-

в с т а н о в и л а :

В жовтні 2014 року позивач звернувся в суд з позовом, в якому просив виселити відповідачів: ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1, покликаючись на те, що 16 вересня 2009 року між ним та відповідачкою ОСОБА_3 укладено договір найму житлового приміщення, на підставі якого місце проживання відповідачки зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1, про що поставлено відповідний штамп у паспорті відповідачки 16 жовтня 2009 року. Позивач являється власником вищевказаної квартири на підставі Свідоцтва про право власності за заповітом від 04 вересня 2009 року. Оскільки в договорі найму від 16 вересня 2009 року не встановлений строк його дії, то строк дії даного договору, виходячи із статті 821 ЦК України становить п'ять років, тобто, договір припинив дію 16 вересня 2014 року. У липні та серпні 2014 року позивачем було надіслано телеграми відповідачці з проханням звільнити приміщення по закінченню дії договору. Всупереч договору та закону відповідачка і сьогодні не звільнила квартиру. Крім того, в квартирі проживає з відповідачкою малолітній син. Позивач неодноразово пропонував відповідачці дати згоду на те, щоб він придбав житло сину у якому він з матір'ю буде проживати. Однак, згоди на купівлю нерухомості для сина відповідачка не надала і він купив квартиру на своє ім'я , вказавши в договорі, що згодом подарує її сину. Зробив у придбаній для сина квартирі ремонт, обладнав її меблями, однак відповідачка із сином відмовились туди переїжджати.

20 січня 2015 року позивач подав заяву про збільшення позовних вимог, а саме просив вселити відповідачів: ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у квартиру АДРЕСА_2. Вказував, що його неповнолітній син , ОСОБА_5 був вселений як член сім'ї і залишається його сім'єю, однак не повинен розлучатися із матір'ю. Позивач не погоджується із висновком виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради щодо недоцільності зміни місця проживання дитини, оскільки житлова площа , що припадає на одного члена сім'ї в запропонованій квартирі 8, 55 кв. м., а в квартирі на АДРЕСА_3, 7 кв. м., надавши перевагу більш житловій площі.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 січня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржив позивач ОСОБА_4, і покликаючись на порушення судом норм матеріального права та обставини справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задоволити позовні вимоги повністю. Вважає, що, оскільки договір найму житлового приміщення не містить умови про строк на який його укладено, відтак строк його дії становить п'ять років і припинив дію 16 вересня 2014 року. Суд безпідставно зіслався в рішенні на недоведеність придатності наданої позивачем квартири для проживання, оскільки відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов квартири АДРЕСА_2 від 21 листопада 2014 року з чітким описом квартири та зазначено про те, що в квартирі створено належні умови для проживання та розвитку дитини. Додатково вказує про те, що біля будинку, по АДРЕСА_4 розташований дошкільний дитячий навчальний заклад № 23 "Дударик", поряд розташований гастрономічний магазин "Економ", квартира розташована в прекрасному тихому районі міста. Зазначає, що суду першої інстанції необхідно було врахувати у даному спорі постанову Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 13 листопада 2013 року у справі № 6-115цс13. Додатково зазначає про упередженість судді при ухвалені ним оскарженого рішення, оскільки позивач працює суддею Апеляційного суду Івано-Франківської області та неодноразово брав участь у судових засіданнях колегії, яка касувала ухвалені ним рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, відповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних мотивів.

Колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги про незаконність оскарженого рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про виселення відповідача ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1, з врахуванням наступних обставин.

16 вересня 2009 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 було укладено письмовий договір найму житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1, тобто з цього часу ОСОБА_3 набула правового статусу наймача ( а.с. 57) і після цього,- 16.10.2009 року була зареєстрована у цій квартирі ( а.с. 106).

За обставини набуття відповідачем ОСОБА_3 з 16.09.2009 року статусу наймача житлового приміщення , що підтверджується письмовим доказом, та обставина , що ОСОБА_3 до 16.09.2009 року була вселена і проживала у спірній квартирі в якості члена сім"ї власника житла, не давала підстав для висновку про те, що і після 16.09.2009 року ОСОБА_3 продовжувала проживати у спірній квартирі в якості члена сім"ї власника. Зважаючи на це, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції не було підстав для відмови у задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_3 з посиланням на її права як члена сім"ї наймача, та на положення ч. 2 ст. 59 СК України і ч.1 ст. 150 ЖК України, бо ОСОБА_3 як до 16.09.2009 року, так і після 16.09.2009 року не була дружиною позивача , а після 16.09.2009 року перестала бути членом сім"ї власника житлового приміщення.

Оскільки спірні правовідносини , які після 16.09.2009 року стали існувати між позивачем та відповідачем ОСОБА_3, це - правовідносини , що виникли із договору найму жилого приміщення , що належало та належить позивачеві на праві приватної особистої власності, і дитина сторін народилася після укладення договору найму , то колегія суддів вважає, що, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_3 з посиланням на норми сімейного права, а саме положення ст. 155 СК України , суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права, так як щодо спору про виселення ОСОБА_3 з підстав , передбачених ст. 169 ЖК України, норми сімейного права не підлягали застосуванню.

Згідно матеріалів цієї справи позивач бажав, щоб дитина проживала за місцем проживання матері, а відповідач ОСОБА_3 також бажала, щоб дитина проживала за місцем проживання батька, та водночас, щоб і матір проживала за місцем проживання дитини. Оскільки місце проживання дитини, яка не досягла десяти років визначається за згодою батьків, а житлові права відповідача ОСОБА_3 не виникли і не були похідними від житлових прав дитини, то відмова у задоволенні позовних вимог про виселення дитини , та задоволення позовних вимог про виселення відповідача ОСОБА_3, не може свідчити про порушення житлових прав дитини, зважаючи на те, що відповідач ОСОБА_3 фактично була згідна , щоб дитина і надалі залишалася проживати разом з батьком.

Так як правомірність укладення договору найму житла сторонами не оспорювалась, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано дійшов висновку про те, що відповідач ОСОБА_3 на момент виникнення цього житлового спору проживала у спірному житлі в якості члена сім"ї власника житла.

У відповідності до ч. 1 ст. 9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.

У відповідності до ч. 2 ст. 159 ЖК України жиле приміщення здається наймачеві на визначений строк або без зазначення строку.

Отже, у відповідності до вищезазначених норм житлового законодавства, на відміну від найму в будинках державного чи громадського житлового фонду, в яких жилі приміщення надаються громадянинові у безстрокове користування, жилі приміщення в будинку (квартирі), що належать громадянам на праві особистої власності, за їхнім розсудом, можуть здаватися в найм на визначений строк або без зазначення строку. Відтак, оскільки у договорі найму від 16.09.2009 року не зазначено строку на який його укладено, а зазначення в ньому про укладення договору найму на "постійно" не може свідчити про виникнення у відповідача права на безстрокове користування житлом, то виходячи з вищезазначених норм матеріального права, вірним буде висновок про укладення між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 договору найму житла на невизначений строк, тобто, у відповідності до ч. 1 ст. 821 ЦК України, договір найму слід вважати укладеним на п"ять років. Закінчення строку, на який було укладено договір найму, є фактом, який свідчить про припинення договору найму, а так як після припинення договору найму відповідач ОСОБА_3 відмовилася виселитися із спірного житла в добровільному порядку, то порушене право позивача підлягало судовому захисту на підставі ст. 169 ЖК України , шляхом виселення наймача ОСОБА_3 з спірного житла без надання іншого жилого приміщення.

Водночас колегія суддів не приймає до уваги доводів апеляційної скарги щодо не врахування судом першої інстанції доведеності існування належних умов для проживання та розвитку дитини у квартирі АДРЕСА_2, в яку позивач просив вселити дитину, оскільки ця обставина, не мала правового значення для вирішення цього спору, зважаючи на те, що у справі були відсутні підстави для виселення дитини сторін із квартири АДРЕСА_1, з огляду на наступне.

У відповідності до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років , є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров"я , в якому вона проживає.

Дитина сторін - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, проживає у квартирі АДРЕСА_1, і з 09.04.2010 року зареєстрований у цій квартирі, як син власника квартири ОСОБА_4 (позивача) , відтак дитина не може бути виселена з цієї квартири з підстав ст. 169 ЖК України.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з законністю і обґрунтованістю рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про виселення дитини сторін - ОСОБА_5 із квартири АДРЕСА_1, оскільки вважає, що у вищезазначеній частині оскаржене рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Так як дитина сторін не підлягала виселенню із спірного житла, то відповідно не могли бути задоволені позовні вимоги про вселення дитини в інше житло.

У відповідності до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

З врахуванням цього конституційного положення, колегія суддів погоджується також з законністю оскарженого рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про вселення відповідача ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_2. Тому колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про вселення відповідача ОСОБА_3 у вищезазначене житло.

З врахуванням вищезазначених обставин в їх об"єктивній сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржене рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про виселення відповідача ОСОБА_3 із спірного житла, ухвалено за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, висновки суду першої інстанції в цій частині не відповідають фактичним обставинам справи, крім цього у вищезазначеній частині судом першої інстанції було допущено порушення норм матеріального права, що є підставами для скасування оскарженого рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_3, та ухвалення у цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, п. п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 січня 2015 року в частині відмови у задоволенні позову до ОСОБА_3 про виселення скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов до ОСОБА_3 задовольнити частково. Виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1.

В решті рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 січня 2015 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий Тропак О.В.

Судді Крайник Н.П.

Федоришин А.В.