Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/915/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Шевченко І. М.
Доповідач Чельник О. І.
РІШЕННЯ

іменем України

21.05.2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого: Чельник О.І.

суддів: Белінської І.М., Франко В.А.,

при секретареві: Постоєнко А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кіровограді цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 13 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення частини доходу, отриманого в ході комерційного використання майна, яке знаходиться у спільній сумісній власності, -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення з відповідача частини доходу, отриманого в ході комерційного використання майна, яке знаходиться у спільній сумісній власності, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що згідно з договором оренди земельної ділянки від 27.11.2003 року №383 та додаткової угоди до зазначеного договору від 15.01.2004 року №7 орендарями земельної ділянки на розі вулиць Великої Пермської та Садової під розміщення об'єкту роздрібної торгівлі та наданню послуг населенню є приватні підприємці - вона та відповідач. Відповідно до свідоцтва на нерухоме майно від 26.03.2008 року вона та відповідач на правах приватної спільної сумісної власності на зазначеній земельній ділянці володіють комплексом нежитлових приміщень, якому присвоєна адреса: АДРЕСА_1. Даний комплекс будівель використовувався відповідачем в комерційних цілях - автомийка, роздрібна торгівля, надання в оренду вільних приміщень. За взаємною згодою отриманий від комерційної діяльності на об'єкт спільної сумісної власності дохід, за вирахуванням необхідних виробничих витрат, як то орендна плата за землю, плата єдиного податку та соціального внеску приватного підприємця, комунальні платежі, обслуговування комплексу будівель тощо, співвласники повинні були розподіляти між собою. Проте, відповідач за час проведення господарської діяльності на даному комплексі по травень 2014 року отриманим прибутком не ділився, відмовлявся надавати кошти на орендну плату за землю, тому вона з особистих коштів оплачувала половину орендної плати в розмірі 290,89 грн. на місяць, що з червня 2011 року по травень 2014 року складає 11126,78 грн. Посилаючись на вказані обставини просила стягнути з відповідача вказану суму коштів та половину доходу, отриманого відповідачем в період з серпня 2011 року по травень 2014 року в ході комерційного використання майна, яке знаходиться у спільній сумісні власності.

У судовому засіданні позивач неодноразово уточнювала позовні вимоги в частині стягнення доходу, отриманого відповідачем в ході комерційного використання майна. З урахуванням уточнених позовних вимог просила стягнути з відповідача на її користь в рахунок компенсації оплати за землю кошти в сумі 11126,78 грн. та половину доходу, отриманого відповідачем в ході комерційного використання майна, яке знаходиться у спільній сумісній власності за період з серпня 2011 року по травень 2014 року в сумі 39185,75 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 13 лютого 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 частину доходу в сумі 34049,25 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та закрити провадження у справі. Зокрема, зазначив, що сторони є приватними підприємцями, позовні вимоги стосуються господарської діяльності, тому дані правовідносини є господарськими і їх належить розглядати у порядку господарського судочинства.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню в частині стягнення доходу у сумі 34049,25 грн. з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується письмовими доказами по справі, що відповідно до свідоцтва на нерухоме майно від 26.03.2008 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Кіровоградської міської ради від 12.03.2008 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності володіють комплексом нежитлових приміщень, якому присвоєна адреса: АДРЕСА_1. Згідно з договором оренди земельної ділянки від 27.11.2003 року №383 та додаткової угоди до зазначеного договору від 15.01.2004 року №7 орендарями земельної ділянки на розі вулиць Великої Пермської та Садової під розміщення об'єкту роздрібної торгівлі та наданню послуг населенню є приватні підприємці - ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення частини доходу, отриманого в ході комерційного використання майна суд виходив з того, що відповідно до вимог ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Частиною 1 ст.369 ЦК України визначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. А тому є підстави для стягнення з відповідача частини доходів від використання цього майна.

Проте, повністю погодитись з таким висновком суду колегія суддів не може.

Той факт, що комплекс будівель по АДРЕСА_1 належить сторонам на праві спільної сумісної власності підтверджується матеріалами справи та ними не заперечується.

Дійсно цивільне законодавство передбачило, що співвласники майна, яке є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_3 не надала суду жодних належних та допустимих доказів перешкоджання зі сторони відповідача у володінні і користуванні спільним майном. Натомість з письмових пояснень позивача убачається, що починаючи з 2011 року по травень 2014 року вона комерційну діяльність не проводила (а.с.82-84).

Як свідчить договір оренди землі від 27.11.2003 року №383, укладений між територіальною громадою в особі заступника Кіровоградського міського голови та ОСОБА_2 т(а.с.7-11) та додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки від 18.02.2008 року, укладеного між Кіровоградською міською радою та ОСОБА_2 і ПП ОСОБА_3 площа земельної ділянки, яка надана в оренду складає 311,69 кв.м. Відповідно до податкової декларації з плати за землю ОСОБА_3 внесла у 2014 році орендну плату за 155,00 кв.м (а.с.91), тобто за ? частину орендованої земельної ділянки.

З аналізу норм цивільного законодавства випливає, що продукцією, плодами та доходами є все те, що виробляється, добувається, одержується з речі або приноситься річчю. Доходи - це те, що приносить річ, перебуваючи в експлуатації і цивільному обороті. Продукція, плоди та доходи належить власникові речі, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.189 ЦК України).

Як свідчить податкова декларація за 2011 рік ОСОБА_3 зареєстрована як фізична особа-підприємець за видом діяльності 50.20.0 (технічне обслуговування та ремонт автомобілів) та доходу не одержувала (а.с.104).

Власне, звертаючись із зазначеним позовом ОСОБА_3 і посилалася на ті обставини, що за спірний період підприємницьку діяльність не здійснювала і доходу від цієї діяльності не одержувала. Проте, з яких причин вона не здійснювала таку діяльність, та що їй перешкоджало її здійснювати не зазначила. У позові вказала, що за взаємною згодою отриманий від комерційної діяльності на об'єкті спільної сумісної власності дохід ОСОБА_2 повинен був розподіляти порівну між співвласниками. Проте, жодного доказу досягнення такої згоди матеріали справи не містять.

Цивільне законодавство України передбачило можливість обрання організаційно-правової форми спільної діяльності учасників без створення юридичної особи. В цьому разі відносини, що виникають між учасниками оформляються у договорі про спільну діяльність, який є юридичним фактом або підставою виникнення зобов'язання за спільною діяльністю і містить усі істотні та інші умови взаємовідносин сторін. На відміну від інших видів зобов'язань, де відбувається перехід майна від одного власника до іншого, у зобов'язаннях за спільною діяльністю майно частіше за все об'єднується у спільну власність. Спільна діяльність для досягнення загальної мети вимагає від учасників чіткої організації, отже має чіткий організаційний характер.

Статтею 1130 ЦК України передбачена можливість для сторін (учасників) укладення договору про спільну діяльність, за яким вони зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності (ст.1131 ЦК).

Укладення між сторонами такого договору для використання спільного майна у судовому засіданні не встановлено.

За таких обставин вимагати від іншого співвласника доходів від використання спільного майна на думку колегії суддів неможливо за недоведеністю досягнення будь-якої домовленості сторін.

Частина 2 ст.369 ЦК України передбачає здійснення розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

Тобто, протилежне, а саме, що згоди інших співвласників на вчинення правочинів не було, слід довести.

Тому, позивач мала б довести у судовому засіданні те, що договори оренди спільного майна, укладені відповідачем з іншими особами є недійсними, такими, що укладені за відсутності необхідних повноважень з боку позивача. Проте, позивач з такими вимогами не зверталась.

Як свідчить технічний паспорт на спірну будівлю площа нежитлової будівлі всього складє 150,1 кв.м , площа мийки -106,6 кв.м (а.с.20).

Зі змісту договорів оренди нежитлового приміщення, укладених між ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_4 15.09.2011 року строком на 1 рік (а.с.25, 101), та між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 від 29.08.2012 року строком з 29.08.2012 по 25.08.2013 року, убачається, що в оренду надається 30 кв. м та 36,7 кв. м відповідно (а.с.26, 99), тобто в оренду надається частина нежитлової будівлі загальною площею 30 кв. м та 36,7 кв. м. За відсутності встановленого режиму користування майном, що знаходиться у спільній сумісній власності сторін, встановити, кому з них виділено в користування вказану у договорах оренди площу неможливо.

При цьому, матеріали справи містять договір оренди майна від 25.04.2014 року, укладений між позивачем та ОСОБА_6 строком на один рік у розмірі частки позивача від загальної площі 150,1 кв. м. За відсутності виділених часток встановити, яка ж саме частина майна передана в оренду також неможливо (а.с.133).

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позовні вимоги є безпідставними, оскільки не доведені жодними належними та допустимими доказами. Підстави для стягнення частини доходу, отриманого відповідачем у ході комерційного використання майна відсутні. Висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позову за відсутності в матеріалах справи доказів будь-яких домовленостей про спільну діяльність між сторонами є недоведеним та ґрунтується на припущеннях.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції розглянув позов, який слід розглядати у порядку господарського судочинства.

Колегія суддів вважає, що даний позов розглядається у порядку цивільного судочинства, оскільки позивач звернулася в суд як фізична особа, яка доходу від господарської діяльності згідно з даними податкової декларації про майновий стан і доходи не отримувала.

Частиною 3 ст.303 ЦПК України встановлено, що апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Керуючись ст.ст.303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 13 лютого 2015 року скасувати в частині задоволення позовних вимог.

У позовних вимогах ОСОБА_3 відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: