УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.,
суддів: Кадєтової О.В.,Мазур Л.М.,
Мостової Г.І.,Наумчука М.І.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання майна спільною сумісною власністю та за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання договорів дарування недійсними, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Апеляційного суду Черкаської області від 19 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2012 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що він в період з 11 листопада 1995 року по 29 липня 2011 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7, під час якого вони проживали в частині будинку АДРЕСА_1, 19/50 частин якого належить відповідачу.

В період спільного подружнього життя та для покращення житлових умов сім'ї, на земельній ділянці по АДРЕСА_1 було побудовано двоповерхову будівлю, розміром 5,5 х 10 м, яку було зареєстровано як літню кухню. Також було побудовано двоповерховий сарай розміром 3 х 7м, навіс до сараю розміром 3 х 7 м, туалет, огорожу, відмостки, виконано благоустрій території, газифікацію будинку, проведено воду, каналізацію, збудовано вигрібну яму.

Позивач вважає, що внаслідок будівельних робіт, газифікації будинку, підведення газопостачання, та інших робіт виконаних за час їхнього проживання у шлюбі, вартість частини будинку з надвірними господарськими спорудами, яка належить ОСОБА_7 істотно збільшилась у своїй вартості.

З урахуванням наведеного, просив суд визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_7 та ОСОБА_6 літню кухню «Ж-2» та сарай «З» по АДРЕСА_1.

Крім того, у січні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про визнання договорів дарування недійсними, посилаючись на те, що ОСОБА_7 передала у дар ОСОБА_8 19/50 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1 та частину земельної ділянки, на якій розміщена спірна частина житлового будинку, розміром 0,0562 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку.

Позивач вважає що він являється співвласником зазначеного домоволодіння, а тому просив суд визнати недійсним договір дарування частини житлового будинку по АДРЕСА_1 від 10 травня 2012 року, згідно якого ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_8 19/50 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, згідно якого ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_9 земельну ділянку розміром 0,0562 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та визнати за ним право власності на 1/2 частину земельної ділянки по АДРЕСА_1, згідно Державного Акту про право власності на земельну ділянку площею 0,0562 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку серії НОМЕР_2, виданого Уманським відділом земельних ресурсів 05 квітня 2003 року, кадастровий номер НОМЕР_1.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24 квітня 204 року позов ОСОБА_6 задоволено. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_7 та ОСОБА_6 літню кухню «Ж-2» та сарай «З», що розташовані по АДРЕСА_1.

Визнано недійсним договір дарування 19/50 частин житлового будинку з житловими та господарськими будівлями по АДРЕСА_1 від 10 травня 2012 року укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, посвідченого державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори Дашицькою Л.Л., зареєстрованого в реєстрі № 3-1023.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки по АДРЕСА_1 розміром 0,0562 га для обслуговування житлового будинку від 10 травня 2012 року укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, посвідченого державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори Дашицькою Л.Л., зареєстрованого в реєстрі № 3-1025. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 19 червня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7, про визнання майна спільною сумісною власністю та за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання договорів дарування недійсним відмовлено.

У касаційній скарзі заявник порушує питання про скасування рішення апеляційного суду із залишенням в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що літня кухня та сарай є спільною сумісною власністю подружжя, з огляду на що договори дарування жилого будинку і господарських споруд, а також земельної ділянки підлягають визнанню недійсними.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що сарай і літня кухня не є окремими об'єктами права власності, і як приналежність до головної речі, а саме 19/50 жилого будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1, перейшли до обдарованого. Крім того, ОСОБА_7 одержала земельну ділянку у власність в період шлюбу, шляхом приватизації, з огляду на що вказане майно є її особистою приватною власністю. Також, судом зазначено, що позивач категорично відмовився від отримання грошової компенсації.

З матеріалів справи вбачається, що 11 листопада 1995 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено шлюб, який рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 29 липня 2011 року розірвано. Дітей від шлюбу немає.

Під час перебування у шлюбі, сторони проживали в 19/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1, який було придбано відповідачем, до укладення шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу від 08 травня 1987 року.

Згідно договору дарування від 10 травня 2012 року ОСОБА_7 подарувала, а ОСОБА_10 прийняла в дар 19/50 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходяться по АДРЕСА_1.

Згідно договору дарування від 10 травня 2012 року ОСОБА_7 подарувала, а ОСОБА_10 прийняла в дар земельну ділянку площею 0,0562 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку.

Відповідно до ч. 2 ст. 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов'язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом. (ст. 186 ЦК України).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки сарай і літня кухня, які позивач просив суд визнати спільною сумісною власністю подружжя, не є самостійним нерухомим майном, а є допоміжними приміщеннями призначеними для обслуговування жилого будинку, а отже, є його приналежністю.

Вимог про визнання 19/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя внаслідок спільних трудових затрат та істотного збільшення вартості вказаного домоволодіння позивач не заявляв.

Згідно ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Керуючись ч. 1 ст. 336, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Апеляційного суду Черкаської області від 19 червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.І. Мартинюк О.В. Кадєтова Л.М. Мазур
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук