Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Є. у. № 319/208/14 Головуючий у 1 інстанції: Солодовніков Р.С.
№ 22-ц/778/2024/15 Суддя-доповідач: Боєва В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Боєвої В.В.,

Суддів Денисенко Т.С., Коваленко А.І.,

при секретарі: Хомяк К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 - опікуна відповідача ОСОБА_3 - на рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 27 січня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про повернення боргу, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним,

В С Т А Н О В И Л А :

05.03.2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про повернення боргу. Позивач зазначала, що 07 березня 2011 року вона позичила відповідачу грошові кошти в сумі 100 000 гривень, на підтвердження чого була складена розписка. За розпискою термін повернення боргу встановлений сторонами 12 грудня 2011 року. Однак, у зазначений термін відповідач грошей не повернув, свої боргові зобов'язання не виконав. Посилаючись на положення статей 1046-1048 Цивільного Кодексу України, просила стягнути з відповідача борг за договором позики в сумі 100 000 грн.

За клопотанням відповідача ОСОБА_5 ухвалою суду від 10.04.2014 року провадження в справі було зупинено - до розгляду справи № 319/287/14-ц за заявою ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_3 недієздатним та встановлення над ним опіки (а. с. 18; 22).

18.08.2014 року ОСОБА_2, яка на підставі рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 24.06.2014 року призначена опікуном ОСОБА_3, звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним. В позові зазначала, що ОСОБА_3 24.06.2014 року був визнаний судом недієздатним. Впродовж останніх 7 років виявляє ознаки деменції, а останні 3 роки хвороба значно загострилася та він виявляв неадекватні реакції при поведінці у побуті. ОСОБА_2 стверджує, що її чоловік - ОСОБА_3 ніяких грошей у ОСОБА_4 не отримував, а написав розписку на прохання ОСОБА_4 - не усвідомлюючи, що саме вчиняє, отже був навмисно введений в оману. На думку позивача ОСОБА_2, хоча ОСОБА_3 на час вчинення правочину не був визнаний недієздатним, але він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними про це зазначено у висновках судово-психіатричної експертизи № 206 від 17.04.2014 року. Посилаючись на положення статей 225, 230 ЦК України просила визнати недійсним правочин - договір позики, укладений 07.03.2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 27 січня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 борг за договором позики в сумі 100000 грн. та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1000 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 - опікун ОСОБА_3- подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 та задоволення зустрічних позовних вимог.

Заслухавши в засіданні апеляційного суду, яке відбулося 22 квітня 2015 року суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_4, ОСОБА_2 та їх представників, а також заслухавши у засіданні суду, яке відбулося 06 травня 2015 року, пояснення ОСОБА_4 та її представника, дослідивши наданий ОСОБА_4 оригінал розписки від 07.03.2011 року, виконаний ОСОБА_3 та оригінал розписки від 07.03.2011 року - виконаний ОСОБА_2 (ці оригінали розписок за ухвалою колегії суддів, постановленою на місці, долучено до матеріалів справи), перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 має бути відхилена з наступних підстав.

Згідно статті 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

У відповідності до статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

При вирішенні спору суд першої інстанції посилався на положення статей 225, 229, 230 ЦК України, на які позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 посилалася в обґрунтування своїх вимог. Так, статтею 225 ЦК України передбачені правові наслідки вчинення правочину дієздатною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, а статтями 229, 230 ЦК України визначено правові наслідки правочину який вчинено під впливом помилки або під впливом обману.

Також суд застосував до правовідносин сторін приписи статей 526, 530, 610 ЦК України якими передбачені загальні умови виконання та строк (термін) виконання зобов'язання і визначено поняття порушення зобов'язання та положення статей 1046, 1047, 1049 ЦК України якими встановлено поняття договору позики, передбачено письмову форму договору та обов'язок позичальника повернути позику.

Задовольнивши позов ОСОБА_4, суд виходив з того, що є доведеним той факт, що відповідач за первісним позовом (ОСОБА_3) уклав договір позики з позивачем (ОСОБА_4.), чим взяв на себе грошове зобов'язання, яке належним чином не виконав, прострочив зобов'язання, а тому повинен нести відповідальність, встановлену законом. Суд вважав, що позов доказано розпискою про отримання ОСОБА_3 грошей від 07 березня 2011 року.

Відмовивши ОСОБА_2 у задоволенні зустрічного позову, суд вважав цей позов недоведеним.

Основні доводи апеляційної скарги полягають в тому, що суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_3 - психічно хворий, він виявляв ознаки хвороби раніше, а тому на момент вчинення правочину він не міг усвідомлювати свої дії. Також апелянт посилалася, що суд не врахував пояснення свідка - лікаря ОСОБА_6, який зазначав, що подібні захворювання позбавляють можливості хворого усвідомлювати свої дії не тільки на кінцевих стадіях, які характеризуються яскравими проявами, але і на попередніх стадіях, які характеризуються відносно прихованими для інших осіб діями.

Проте, ці доводи апеляційної скарги не знайшли підтвердження при апеляційному розгляді.

Позивачем ОСОБА_4 в якості письмового доказу надано ксерокопію розписки від 07.03.2011 року, написаної та підписаної власноруч ОСОБА_3 В цій розписці зазначено паспортні дані ОСОБА_3, місце його проживання, а також вказано, що він взяв позику у ОСОБА_4 в сумі 100 000 гривень терміном на 9 місяців до 12.12.2011 року (а. с. 4)

Також в матеріалах справи є розписка від 07.03.2011 року, яка була написана його дружиною ОСОБА_2 від імені самого ОСОБА_3 та підписана ним особисто. В цій розписці зазначено його паспортні дані, місце його проживання та вказано, що він взяв позику у ОСОБА_4 в сумі 100 000 гривень терміном на 8 місяців до 07.11.2011 року (а. с. 64)

Відповідно до Акту судово-психіатричної експертизи №206 від 17.04.2014 року ОСОБА_3 виявляє ознаки деменції внаслідок органічного ураження головного мозку, через що він не може розуміти значення своїх дій та керувати ними (а. с. 51-53).

Рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 24 червня 2014 року ОСОБА_3 визнано недієздатним, його опікуном призначено дружину - ОСОБА_2, яка в цій справі є його законним представником (а.с.28-29).

За змістом статті 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред'явити її опікун.

Статтею 230 ЦК України передбачено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина 1 статті 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ст. 229 ЦК України).

Згідно статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Вирішуючи спір в частині визнання недійсним правочину - договору позики від 07.03.2011 року - з підстав, визначених статтею 225 ЦК України, суд першої інстанції належним чином дослідив та оцінив надані сторонами докази щодо стану ОСОБА_3 на момент вчинення правочину, оспорюваного його опікуном.

Зокрема, суд вказав, що висновок про тимчасову недієздатність ОСОБА_3 слід робити на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину, тобто, станом на 07.03.2011 рік. Такі письмові докази, як направлення ОСОБА_3 на госпіталізацію у психіатричну лікарню від 20.03.2014 року, акт судово-психіатричної експертизи № 206 від 17.04.2014 року підтверджують наявність у ОСОБА_3 психічної хвороби на теперішній час, а всі посилання в них на наявність психічних розладів у ОСОБА_3 за минулі роки зроблені зі слів його дружини - ОСОБА_2 - вже після звернення до суду ОСОБА_4 з позовом про витребування боргу (а. с. 13; 51-53).

Оцінивши у відповідності до вимог статті 212 ЦПК України надані сторонами письмові докази та пояснення свідків, суд першої інстанції встановив також, що у медичній картці огляду водія (на ім'я ОСОБА_3) міститься запис психіатра 22.03.2010 року «здоров, годен», а відповідно до медичної довідки про проходження обов'язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів, виданою 22.03.2010 року ОСОБА_3, 1966 р. н., психічних протипоказань для виконання управління автомобілем він не мав. За показаннями свідків ОСОБА_3 мав у володінні транспортний засіб, яким керував протягом 2011 року, що не заперечувалося його опікуном - ОСОБА_2 і що свідчить про задовільний стан здоров'я ОСОБА_3 у 2011 році (а. с. 100-101).

Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи № 677 від 20.11.2014 року, прийняти остаточне рішення чи міг ОСОБА_3 розуміти значення юридичних документів, значення своїх дій та керувати ними під час правочину (написання розписки) 7 березня 2011 року не представляється можливим через суперечливість свідчень свідків і відсутності опису психічного стану на період, що інтересує суд, в наданій медичній документації (а. с. 108-117).

З огляду на вищевикладене судова колегія вважає, що висновок суду першої інстанції стосовно того, що позивачем ОСОБА_2 не доведено факту абсолютної неспроможності ОСОБА_3 на час укладення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними, а відхилення у поведінці ОСОБА_3 не є підставою для визнання правочину у відповідності до вимог частини 1 статті 225 ЦК України, відповідає обставинам справи та вимогам закону.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що існує певна правова позиція Верховного Суду України щодо застосування положень статті 225 ЦК України в аналогічних справах, висловлена в судовій справі № 6-9цс12 (Постанова від 29.02.2012 року) і яка є обов'язковою для суду (в силу вимог статті 360-7 ПК України). Так, в цій справі суд вказав, що підставою для визнання правочину недійсним по ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

При апеляційному розгляді справи (в судовому засіданні, яке відбулося 22 квітня 2015 року) позивач за первісним позовом - ОСОБА_4 пояснила суду, що, ОСОБА_3 раніше вже брав у неї позику в розмірі 25000 грн., проте повернув своєчасно. Розписка була написана його дружиною - ОСОБА_2, а підписана самим ОСОБА_3, що підтверджується ксерокопією цієї розписки від 12.02.2011 року, оскільки оригінал розписки при поверненні боргу вона віддала ОСОБА_3 (а. с. 63).

Позивач вказала, що згодом, у березні місяці подружжя ОСОБА_3 звернулося до неї з проханням позичити 100000 грн., оскільки вона була впевнена, що вони також повернуть і цю суму в строк, тому вирішила надати позику ОСОБА_3 Під час укладення договору позики від 07.03.2011 року ОСОБА_3 прийшов до неї разом із своєю дружиною - ОСОБА_2. Спочатку він написав розписку власноручно, в якій вказав строк повернення позики до 12.12.2011 року та зазначив винагороду - 10% щомісячно (а. с. 4).

Потім сторони дійшли іншої згоди - позика надавалася без винагороди, але на менший строк - до 07.11.2011 року. Тому ОСОБА_2 власноручно написала новий текст розписки, а ОСОБА_3 підписав цю розписку (а. с. 64).

Тобто, його дружина знала про те, що він бере значну суму грошей в борг, була присутньою при цьому і не перешкоджала своєму чоловікові здійснити такий правочин, хоча зараз посилається на те, що він не розумів значення своїх дій. В судовом засіданні апеляційного суду існування таких обставин опікун відповідача ОСОБА_2 не заперечувала. Крім того, як пояснила ОСОБА_4, якщо ОСОБА_3 і був визнаний недієздатним (вже після того, як вона подала позов про стягнення боргу), проте, відсутні докази щодо його недієздатності раніше, оскільки він був депутатом сільської ради, брав активну участь у громадській роботі.

На вимогу суду апеляційної інстанції в судовому засіданні, яке відбулося 06.05.2015 року, позивачем ОСОБА_4 надано суду оригінал розписки від 07.03.2011 року, написаної і підписаної власноручно ОСОБА_3 та оригінал розписки від 07.03.2011 року - написаної ОСОБА_2 та підписаної самим ОСОБА_3. Ці оригінали розписок за ухвалою колегії суддів, постановленою на місці, долучено до матеріалів справи (а. с. 163-164).

Також є таким, що відповідає обставинам справи та вимогам діючого законодавства висновок суду першої інстанції щодо недоведеності позовних вимог ОСОБА_2 стосовно введення в оману ОСОБА_3 щодо істотних обставин та умов за договором позики - як-то нею заявлялося - у відповідності до статті 230 ЦК України.

Вирішуючи спір за позовом ОСОБА_4, суд першої інстанції посилався на положення статті 1046 ЦК України якою передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом частини 2 статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Факт отримання грошових коштів ОСОБА_3 за договором позики та наявність між сторонами грошового зобов'язання підтверджується відповідною розпискою, отже між сторонами був укладений договір позики (а. с. 4).

Згідно пояснень позивача ОСОБА_4 в засіданні суду апеляційної інстанції та які не спростовані опікуном відповідача - ОСОБА_2 - під час укладення договору позики від 07.03.2011 року ОСОБА_3 прийшов до неї разом із своєю дружиною - ОСОБА_2, яка і написала своєю рукою текст розписки, а ОСОБА_3 підписав цю розписку, тобто, його дружина знала про те, що її чоловік бере в борг значну грошову суму.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу. Статтею 530 ЦК України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватись в строк, що передбачений умовами Договору, за змістом статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_4 та стягнувши на її користь з ОСОБА_3 борг за договором позики в сумі 100000 грн. та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1000 грн., суд першої інстанції дійшов вірного висновку про доведеність позовних вимог ОСОБА_4 щодо укладення нею з відповідачем ОСОБА_3 договору позики, в зв'язку з чим ОСОБА_3 взяв на себе грошове зобов'язання, яке належним чином не виконав, прострочив зобов'язання, а тому повинен нести відповідальність, встановлену законом, а оскільки позовні вимоги заявлялися лише в обсязі суми позики, то суд першої інстанції правильно стягнув з боржника ОСОБА_3 грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права. За таких обставин судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 - опікуна відповідача ОСОБА_3 - має бути відхилена з залишенням без змін оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - опікуна відповідача ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 27 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: