Справа № 307/2638/13-ц
У Х В А Л А

Іменем України

08 травня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Джуги С.Д.,

суддів - Боднар О.В., Кеміня М.П.

при секретарі: Маринець Д.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тячівського районного суду від 02 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Грушівської сільської ради про скасування рішення Грушівської сільської ради та свідоцтва про право власності на нерухоме майно, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Грушівської сільської ради про скасування рішення Грушівської сільської ради та свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

В обґрунтування позову посилалася на те, що згідно рішення Тячівського районного суду від 14.05.2012 року за нею визнано право власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що побудували її дід ОСОБА_5 та баба ОСОБА_6, за адресою АДРЕСА_1.

В будівельному паспорті діда ОСОБА_5 зазначено, що під забудову виділена земельна ділянка площею 0,18 га, однак зі схеми забудови вбачається, що конфігурація цієї земельної ділянки прямокутної форми, ширина становить 18 м, а довжина - 125 м, тобто фактично за цим будинком числилася (рахувалася) та перебувала в користуванні земельна ділянка площею 0,2250 га.

Відповідачі є суміжними землекористувачами і рішенням Грушівської сільської ради №422 від 27.06.2012 року надано відповідачам дозвіл на виготовлення технічної документації щодо передачу їм у спільну сумісну власність земельної ділянки площею 0,1646 га. На підставі даного рішення видано відповідне свідоцтво про право власності на нерухоме майно.

Вона не згідна з даним рішенням та свідоцтвом, оскільки відповідачі самовільно зайняли частину її земельної ділянки площею 0,03 га, порушили межові знаки, які існували на момент забудови ділянки її дідом та бабою. Тому земельна ділянка приватизована відповідачами незаконно.

На підставі наведеного просила суд задовольнити позов.

Рішенням Тячівського районного суду від 02 лютого 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, а його висновки не відповідають фактичним обставинам справи. Зокрема зазначає, що згідно схеми забудови земельної ділянки її діда вбачається, що в його користуванні була земельна ділянка площею 0,225 га. Суд не врахував, що додатковою експертизою встановлено, що відповідачка на даний момент користуються земельною ділянкою площею 0,19 га, а не 0,1646 га, як це вказано у їхньому свідоцтві. Розширення меж земельної ділянки відповідачів відбулося за рахунок 0,03 га її земельної ділянки. Вважає необґрунтованим висновок суду про відмову в позові з тих підстав, що схема забудови з площею 0,2250 га не відповідає рішенню виконкому Грушівської сільської ради, згідно якої діду виділено 0,18 га, оскільки схема забудови відповідає загальній площі земельної ділянки, а в рішенні Грушівської сільської ради зазначена тільки площа сільськогосподарських земель, яка надані для обслуговування будинку.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частино. 1 ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Матеріалами справи встановлено, що згідно рішення виконкому Грушівської сільської ради №7 від 21.08.1965 року та свідоцтва про забудову садиби в сільських населених пунктах ОСОБА_5 виділено земельну ділянку для будівництва житлового будинку в с.Грушево площею 0,18 га (Т.1 а.с.9, 11).

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 14 травня 2012 року визнано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (Т.1 а.с.12).

Також з матеріалів справи вбачається, що рішенням Грушівської сільської ради № 422 від 27 червня 2012 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 змінено розмір земельної ділянки з 0,19 га на 0,1646 га та надано дозвіл на виготовлення технічної документації щодо передачі у сумісну власність даної земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку в АДРЕСА_2 (Т.1 а.с.16).

На підставі даного рішення відповідачам видано свідоцтво про право власності, згідно якого земельна ділянка АДРЕСА_2, площею 0,1646 га, належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (Т.1 а.с.17).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо порушення його прав чи інтересів оспорюваним рішенням та свідоцтвом.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.ст. 58, 59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В даному випадку судом вірно зазначено, що площа земельної ділянки, яка була надана діду позивачки для будівництва житлового будинку визначена саме в рішенні виконкому Грушівської сільської ради та свідоцтві про забудову і така становить 0,18 га. Судом обґрунтовано не взято до уваги схему забудови даної земельної ділянки (Т.1. а.с.8), згідно якої площа земельної ділянки фактично становить 0,2250 га, оскільки така схема не узгоджується з вищезазначеним рішенням. При цьому належним документом який підтверджує розмір земельної ділянки, що виділяється під забудову є саме рішення органу місцевого самоврядування, а не схема, яка є фактично додатком до такого рішення, а відтак не може йому суперечити. Колегія суддів відхиляє доводи апеляції про те, що в схемі забудови вказана загальна площа, а в рішенні лише площа сільськогосподарських земель для обслуговування даного будинку, оскільки в рішенні виконкому від 21.08.1965 року та свідоцтві про забудову чітко вказано про те, що земельна ділянка площею 0,18 га виділяється для будівництва житлового будинку. Про наявність земель сільськогоподарського призначення у даному рішенні жодним чином не зазначено.

За таких обставин, суд першої інстанції вірно виходив з того, що належним доказом, який підтверджує розмір земельної ділянки, що була надана під забудову житлового будинку позивачки визначений саме рішенням виконкому, а не схемою на яку посилається апелянт у своїй апеляційній скарзі. Така схема не є належним та допустимим доказом по справі, а відтак правомірно не взята судом до уваги.

Також підлягають відхиленню доводи апеляційної скарги з приводу обставин встановлених додатковою експертизою.

Зокрема висновком № 214 додаткової експертизи жодним чином не встановлювалося, що у користуванні відповідачів перебуває земельна ділянка площею 0,19 га, а не 0,1646 га (Т.1 а.с.206-220). Дане посилання апелянта є безпідставними та не ґрунтується на матеріалах справи.

З приводу п. 2 висновку додаткової експертизи, згідно якого в результаті зміни конфігурації земельної ділянки ОСОБА_2 змінилися лінійні розмір та площа, а саме зменшена із сторони земельної ділянки відповідачів на 0,0306 га, то колегія суддів констатує, що даний висновок експертом зроблено виходячи з того, що конфігурація земельної ділянки ОСОБА_8 визначена схемою забудови, яка як уже було вищезазначено не є належним та допустимим доказом по даній справі, а відтак даний висновок додаткової експертизи не може братися до уваги.

Натомість згідно п.6 висновку № 199 первісної судової земельно-технічної експертизи, не має місця збільшення площі земельної ділянки відповідачів за рахунок зменшення земельної ділянки, якою користується на даний час ОСОБА_2, відповідно до рішення виконкому Грушівської сільської ради від 21.08.1965 року №7 та свідоцтва на забудову садиби в сільських населених пунктах, згідно яких ОСОБА_9 виділена земельна ділянка під забудову площею 0,18 га (Т.1 а.с.164-173).

Тобто даним висновком, зробленим на підставі рішення виконкому про надання земельної ділянки під забудову, спростовується твердження позивачки про те, що відповідачами захоплена частина земельної ділянки, що перебувала в її користуванні.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та правильно засновано норми матеріального права, у зв'язку з чим суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, що відповідно до приписів ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги та залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Тячівського районного суду від 02 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції

Суддя-доповідач

Судді