Справа № 462/7984/14 Головуючий у 1 інстанції: Колодяжний С.Ю.
Провадження № 22-ц/783/2739/15 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Приколоти Т.І.

суддів: Тропак О.В., Федоришина А.В.

при секретарі: Івановій О.О.

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Державного дорожнього науково-дослідного інституту імені М.П. Шульгіна в особі філії «Львівський регіональний науково-технічний центр» на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 12 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Державного дорожнього науково-дослідного інституту імені М.П. Шульгіна в особі філії "Львівський регіональний науково-технічний центр", про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати,-

в с т а н о в и л а :

Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 12 лютого 2015 року частково задоволено позов ОСОБА_5 до Державного дорожнього науково-дослідного інституту імені М.П. Шульгіна в особі філії "Львівський регіональний науково-технічний центр", про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати.

Стягнуто із Державного дорожнього науково-дослідного інституту імені М.П. Шульгіна в особі філії "Львівський регіональний науково-технічний центр" на користь ОСОБА_5 5934,06 грн. середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати - за період з 13 червня 2014 року по 14 листопада 2014 року.

В решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржив Державний дорожній науково-дослідний інститут імені М.П. Шульгіна в особі філії «Львівський регіональний науково-технічний центр». В апеляційній скарзі апелянт просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Зазначає, що відповідачем в грудні 2014 року здійснено погашення заборгованості перед ОСОБА_5 згідно рішення Залізничною районного суду м.Львова від 25 червня 2014 року в розмірі 11000,31 грн., решта суми, яка підлягає стягненню, не виплачена не з вини відповідача, оскільки кошти для виплати накопичено на арештованому рахунку відповідача, але не списані органом ДВС з вини позивача. На підставі його заяви Залізничним ВДВС Львівського МУЮ завершене виконавче провадження. Стверджує, що наданий позивачем розрахунок середнього заробітку за час затримки є некоректним, оскільки в такому не враховано, що починаючи з 1 січня 2014 року, згідно наказу № 27 від 1 листопада 2013 року, у зв'язку з важким фінансовим становищем у Філії "Львівський регіональний науково-технічний центр" Державного дорожнього науково-дослідного інституту імені М.П. Шульгіна, встановлено неповний робочий час при п'ятиденному робочому тижні, чергуючи трьохденний робочий тиждень з дводенним.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Встановлено, що позивач ОСОБА_5 з 10 квітня 2006 року до 10 грудня 2013 року працював на посаді інженера-механіка в філії "Львівський регіональний науково-технічний центр", та був звільнений за угодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпії України. Позивачу при звільненні не виплачено заробітну плату за період з 1 лютого 2012 року по 10 грудня 2013 року в сумі 19473,99 грн., заборгованість по підзвітних сумах становила 7166,26 гри.

З матеріалів справи, а саме з рішення Залізничного районного суду м.Львова від 25 червня 2014 року вбачається, що позов ОСОБА_5 задоволено частково, стягнуто з Державного дорожнього науково-дослідного інституту імені М.П. Шульгіна в особі філії "Львівський регіональний науково-технічний центр" 18096,76 грн. заробітної плати, 7166,26 грн. заборгованості по підзвітних сумах, 6376,51 грн. середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за період з 11 грудня 2013 року по 12 червня 2014 року, а всього 31639,53 грн., в задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди відмовлено за безпідставністю.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 статті 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

21 липня 2014 року державним виконавцем Залізничного ВДВС Львівського МУЮ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 44084412 з примусового виконання виконавчого листа, виданого на виконання вказаного рішення суду .

Встановлено, що 12 вересня 2014 року державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника, накладено арешт на рахунки Філії "Львівський регіональний науково-технічний центр" Державного дорожнього науково-дослідного інституту імені М.П. Шульгіна.

Згідно постанови державного виконавця від 23 жовтня 2014 року вказане виконавче провадження за заявою стягувача від 22 жовтня 2014 року закінчене, виконавчий лист направлено для виконання до відповідного відділу державної виконавчої служби за місцезнаходженням Державного дорожнього науково-дослідного інституту імені М.П. Шульгіна.

У відповідності до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ст.117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Як вбачається із роз'яснень, даних в пункті 20, частині 5 пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», не проведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи, - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таке ж роз'яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу.

Встановлено, що 13 серпня 2014 року відповідачем здійснено часткове погашення заборгованості по заробітній платі працівникам, в тому числі ОСОБА_5 в сумі 1268,85 грн.. 29 вересня 2014 року державним виконавцем здійснено часткове списання коштів з арештованого рахунку відповідача, відкритого у АТ «Банк «Фінанси та кредит», у сумі 3354,95 грн., а 4 грудня 2014 року відповідачем здійснено погашення середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 6376,51 грн., як визначено Залізничним районним судом м.Львова у рішенні від 25 червня 2014 року.

Відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності, а часткова сплата боргу в серпні і грудні 2014 року свідчить про безпідставність таких тверджень.

Аналіз наведених положень ст.117 КЗпП України свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, які належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

На підставі аналізу наявних у справі доказів суд прийшов до вірного висновку, що відповідач порушив вимоги ст.117 КЗпП України, оскільки що й після ухвалення рішення суду від 25 червня 2014 року не виплатив позивачу належні йому суми при звільненні.

Розрахунок належних до виплат позивачеві сум судом проведено відповідно до п.п. 2, 5, 8 порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (зі змінами та доповненнями).

З наданого позивачем розрахунку середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за період з 13 червня 2014 року по 14 листопада 2014 року вбачається, що вказана кількість робочих днів у цьому періоді - 109, виходячи з цього, середній заробіток, згідно розрахунку, складає 9800,19 грн.

Однак, згідно наказу № 27 від 1 листопада 2013 року в філії «Львівський регіональний науково-технічний центр» Державного дорожнього науково-дослідного інституту імені М.П. Шульгіна з 1 січня 2014 року змінено істотні умови праці та встановлено неповний робочий час при п'ятиденному робочому тижні, чергуючи трьохденний робочий тиждень з дводенним і, надалі, з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу для працівників філії, виходячи зі встановлених їм посадових окладів і тарифних місячних ставок.

Таким чином, в червні 2014 року було 15 робочих днів, в липні 2014 року - 9, у серпні 2014 року- 10, в вересні 2014 року - 11, у жовтні 2014 року - 11, в листопаді - 10, всього - 66 робочих днів за період з 13 червня 2014 року по 14 листопада 2014 року.

З огляду на наведене, середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 13 червня 2014 року по 14 листопада 2014 року складає 5934,06 грн.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції ґрунтуються на аналізі наявних у справі доказів.

З висновками суду належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстави для скасування рішення суду відсутні, а тому апеляційну скаргу належить відхилити.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1, ст.307, ст.ст. 308, 313, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державного дорожнього науково-дослідного інституту імені М.П. Шульгіна в особі філії «Львівський регіональний науково-технічний центр» відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 12 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: