У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів: Дем'яносова М.В., Коротуна В.М.,Парінової І.К., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Джулай Світлана Володимирівна, про визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна недійсними, виселення та вселення, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2014 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 25 грудня 2014 року, та за касаційною скаргою ОСОБА_8 на рішення апеляційного суду Одеської області від 25 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 17 серпня 1998 року, укладеного між ОСОБА_12, ОСОБА_6 та ОСОБА_10, та договору купівлі-продажу нерухомого майна від 4 серпня 2005 року, укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_8, виселення ОСОБА_8, ОСОБА_7 та ОСОБА_13 із домоволодіння АДРЕСА_1 та вселення його до спірного домоволодіння.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 25 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу Ѕ частини будинку АДРЕСА_1 укладений 17 серпня 1998 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_10

Визнано недійсним договір купівлі-продажу Ѕ частини будинку АДРЕСА_1 укладений 4 серпня 2005 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_8

Вселено ОСОБА_6 у будинок по АДРЕСА_1.

У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Не погодившись із вищезазначеними судовими рішеннями, ОСОБА_6 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову повністю, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Не погодившись з рішенням апеляційного суду, ОСОБА_8 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню на таких підставах.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту свого порушеного права, оскільки порушені права позивача підлягають захисту шляхом пред'явлення до ОСОБА_8 віндикаційного позову про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні частково позовні вимоги ОСОБА_6, апеляційний суд дійшов висновку, що правочини щодо відчуження спірного нерухомого майна не відповідають вимогам, встановленими ст. ст. 203, 215 ЦК України, а тому є частково недійсними, у зв'язку із відсутністю у позивача вільного волевиявлення щодо відчуження належної йому на праві власності Ѕ частини спірного домоволодіння. Крім того, апеляційний суд вважав, що відповідно до вимог ст. 383 ЦК України, позов в частині вселення позивача до домоволодіння є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Проте з такими висновками судів повністю погодитись не можна, оскільки вони зроблені при неповному з'ясуванні обставин справи та з порушенням норм процесуального та матеріального закону.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак висновки судів не відповідають вимогам матеріального та процесуального закону, з наступних підстав.

Судами встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 12 червня 1997 року ОСОБА_12 (мати позивача) та ОСОБА_6 є власниками домоволодіння АДРЕСА_1 ( т. 1 а. с. 19-21).

Із довідки південної виправної колонії управління в Одеській області (№ 51) від 28 травня 2010 року та форми № 5 Державного департаменту України з питань виконання покарань вбачається, що позивач відбував покарання у виправній колонії в період з 3 липня 1998 року по 7 серпня 2001 року та в період з 1 липня 2003 року по 30 квітня 2008 року (т. 1 а. с. 15, 112).

17 серпня 1998 року на Одеській універсальній товарній біржі «Джип» між ОСОБА_12, ОСОБА_6 та ОСОБА_10 було укладено договір купівлі-продажу спірного домоволодіння (т. 1 а. с. 16-18).

На підставі рішення Великомихайлівського районного суду Одеської області від 15 квітня 2004 року вищезазначений договір купівлі-продажу домоволодіння визнано дійсним (т. 1 а. с. 22-23).

Із довідки з реєстру прав власності на нерухоме майно від 25 червня 2005 року вбачається, що ОСОБА_10 на підставі вищезазначеного рішення суду є власником спірного домоволодіння (т. 1 а. с. 12).

Рішенням Великомихайлівського районного суду Одеської області від 21 червня 2005 року визнано ОСОБА_12 та ОСОБА_6 такими, що втратили прав користування домоволодінням АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 24).

4 серпня 2005 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу спірного домоволодіння (т. 1 а. с. 11).

Із довідки голови Великомихайлівського районного суду Одеської області вбачається, що протягом 2004 року ОСОБА_10 до суду із позовом про визнання дійсними договору купівлі-продажу нерухомого майна не зверталась, зазначена цивільна справ в картотеці суду не значиться. Також протягом 2005 року ОСОБА_10 не зверталась до суду із позовом про визнання ОСОБА_12 та ОСОБА_6 такими, що втратили прав користування домоволодінням АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 26).

В уточненій позовній заяві ОСОБА_14 зазначав, що договір купівлі-продажу нерухомого майна від 17 серпня 1998 року вони не укладали, спірне домоволодіння вибуло з його та матері володіння поза їх волею, а тому посилаючись на положення ст. ст. 330, 388 ЦК України, просив суд визнати недійсними договори купівлі-продажу спірного домоволодіння.

Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що у разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісне придбання згідно зі ст. 388 ЦК України можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно.

Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст.ст. 215, 216 ЦК України.

Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Вирішуючи спір щодо недійсності договорів купівлі-продажу домоволодіння від 17 серпня 1998 року та від 4 серпня 2005 року, суд апеляційної інстанції вищезазначених положень норм матеріального закону не врахував, не визначився із нормою матеріального закону, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин, не звернув уваги на те, що позивач не був стороною у зазначених правочинах, а тому помилково застосував до спірних правовідносин положення ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Також підлягає скасуванню рішення суду першої інстанції з наступних підстав.

Частиною 1 статті 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання

На порушення вищезазначених норм процесуального закону, суд першої інстанції не звернув уваги,

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_6, суд першої інстанції не звернув уваги, що у позовній заяві позивач посилався на положення ст. ст. 330, 388 ЦК України, а тому на порушення вимог процесуального закону не роз'яснив позивачу його права та обов'язки, не попередив про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і не сприяв здійсненню його прав.

За таких обставин судові рішення першої та апеляційної інстанції не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 336, ч. 2 ст. 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2014 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 25 грудня 2014 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Демяносов

В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Ступак