Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

29 квітня 2015 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Бондаренко О. В. ,

при секретарі - Кириченко Д. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні залі суду № 4 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє також в інтересах ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4, Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду з даним позовом 25.12.2014 року мотивуючи тим, що вона із сином ОСОБА_4 є співвласниками квартири АДРЕСА_1. 05.06.2004 року син зареєстрував шлюб з відповідачем ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 в них народився син ОСОБА_3, які були зареєстровані 16.01.2007 року в зазначеній квартирі, як члени сім'ї. Сімейне життя у сина не склалось і відповідач в серпні 2013 року переїхала із дитиною до своєї матері в квартиру АДРЕСА_2, а потім до чоловіка, з яким перебуває у фактичних шлюбних відносинах, в приватний будинок по вул. Леваневського в місті Біла Церква Київської області. З моменту виїзду зі спірної квартири у серпні 2013 року і по даний час відповідач ніяким чином не цікавилась місцем свого колишнього проживання, жодного разу не з'являлась до квартири і не намагалась повернутись жити. Відносно неї ніяких перешкод у користуванні житловим приміщенням спірної квартири не чинилось. В добровільному порядку вирішити спір неможливо, тому позивач просить визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженку м. Біла Церква, адреса проживання на даний час невідома, працюючу перукарем в «Перукарні» в м. Біла Церква по вул. Леваневського,55 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1, належною на праві власності, із зняттям із реєстрації разом з дитиною ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_3.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримала та просила визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1, судові витрати залишити за нею. Зазначила, що в серпні 2015 року буде вже два роки як відповідач не проживає в спірній квартирі, житлом не цікавиться, вона вибула з квартири до іншого помешкання в серпні 2013 року, забрала свої та дитячі речі і з питанням про вселення не зверталась. Квартира належить їй та сину ОСОБА_4, комунальні послуги нараховуються на кількість зареєстрованих осіб, відповідач не сплачує за комунальні послуги, оформити субсидію не виявляється можливим, в добровільному порядку вирішити спір не можливо.

Представник позивача, адвокат за договором, ОСОБА_5 в судовому засіданні позов підтримала та просила визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила, заперчень на позов та заяв про відкладення розгляду справи до суду не надала.

Третя особа: ОСОБА_4 в судовому засіданні позов підтримав та просив визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 та зазначив, що являється співвласником спірної квартири, відповідач з серпня 2013 року в квартирі не проживає, дитина приходить до нього, він йому допомагає, в будь - якому випадку квартира в подальшому залишиться сину, а на даний час для того, щоб менше нараховували комунальних послуг необхідно виписати відповідача з дитиною.

Представник третьої особи Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради, за довіреністю у справі, ОСОБА_6 в судовому засіданні позов визнала частково, щодо визнання ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_3 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням квартири заперечила, оскільки це порушує житлові права дитини, співвласником квартири є його батько і дитина має право користуватись житлом яке належить його батькам.

Суд, заслухавши осіб, які приймають участь у справі, покази свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 являються співвласниками квартири АДРЕСА_1, що підтверджено свідоцтвом про право власності № НОМЕР_1 від 07.02.2006 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 01.03.2006 року з яких вбачається, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано в рівних частинах по 1/3 за кожним за ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_9, яка померла 27.04.2012 року, що підтверджено копією свідоцтва про смерть ( а.с.7,8,16).

Також встановлено, що ОСОБА_4 з 05.06.2004 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2, від шлюбу вони мають сина ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджено копією свідоцтва про шлюб та копією свідоцтва про народження ( а.с.14,15).

Рішенням Білоцерківського міськрайоного суду від 16.01.2015 року, яке набрало законної сили 27.01.2015 року ( а.с.37), шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було розірвано.

Як вбачається з довідки КПБМР ЖЕК № 7 від 21.11.2014 року ( а.с.9) відповідач ОСОБА_2 та неповнолітній ОСОБА_3 були зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 з 16.01.2007 року, як члени сім'ї власника житлового приміщення, що також не заперечували позивач та третя особа.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_2 з серпня 2013 року в спірній квартирі не проживає, жодної участі в утриманні квартири не приймає, її реєстрація у вказаному вище житловому приміщення створює для позивача перешкоди щодо розпорядження та користування належним їй житлом, що також підтвердили в судовому засіданні свідки, покази яких суд приймає до уваги, оскільки вони є послідовними та узгоджуються з показами позивача та третьої особи.

Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до приписів ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як встановлено судом, власником вказаної вище квартири є ОСОБА_1 та ОСОБА_4, відповідач по справі ОСОБА_2 була зареєстрована за вказаною вище адресою та набула права на користування цим житлом як член сім'ї власника житлового приміщення, однак тривалий час, з серпня 2013 року, не проживає в квартирі, участі в утриманні цього нерухомого майна не приймає, житлове приміщення залишила добровільно, що підтверджено матеріалами справи та показами свідків.

Крім того, право членів сім'ї власника житла на користування ним є похідним від прав самого власника на володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Проаналізувавши всі надані докази по справі суд дійшов висновку, що відповідач дійсно втратила право на користування вказаною квартирою, а тому вимоги позивача щодо визнання відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, підлягають до задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду ( про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Відповідно до ст.ст. 11, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу

Відповідач не надала до суду належних та допустимих доказів того, що вона не проживає за вказаною адресою більше року з поважних причин, враховуючи, що власниками квартири жодних перешкод у користуванні приміщенням квартири не чинилось, що підтверджено поясненнями сторін, показами свідків та повідомленням Білоцерківського МВ ГУМВС України в Київській області від 18.12.2014 року за № 4/16001 ( а.с.19)

Щодо вимог позивача про визнання ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_3 такими, що втратив право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 слід відмовити з наступних підстав.

Згідно ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Малолітні та неповнолітні особи не є суб'єктами житлового права, тобто самостійно від свого імені вони не мають права укладати угоди щодо відчуження чи придбання житла, найму чи піднайму житлового приміщення (ст.32 Житлового кодексу).

Дитина до 10 років проживає разом з батьками без погодження цього питання з самою дитиною. Особа з 10 років має право висловлювати свою думку щодо реалізації її права на місце проживання. З 14 років дитина самостійно має право обирати, з ким з батьків вона проживатиме (ст.160 Сімейного кодексу України).

Діти відносяться до членів сім'ї наймача житлового приміщення. Вони здійснюють права користування цим приміщенням нарівні з батьками чи особами, що їх замінюють (ст.64 Житлового кодексу України).

Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Так, держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод , гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Як встановлено в судовому засіданні, неповнолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 за місцем реєстрації батька ОСОБА_4, співвласника квартири, та матері ОСОБА_2. Дитина користується житловим приміщенням даної квартири, має в ній особисті речі, періодично проживає разом з батьком. Між батьками дитини спір щодо визначення місця проживання дитини в органах опіки та піклування чи в судовому порядку не вирішувався, що підтвердили в судовому засіданні сторони та свідки.

Крім того, позивачем не надано жодних доказів щодо порушення неповнолітнім її права власності та набуття ним права користування іншим житловим приміщенням.

Отже, суд приходить до висновку, що неповнолітній ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_3 має право користуватись житловим приміщенням вказаної квартири, користується ним і не втратив дане право в зв'язку з вибуттям його матері із спірного житлового приміщення.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково, тому визнає ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1, а в частині визнання ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_3 такими, що втратив право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 відмовляє.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, за рахунок відповідача компенсуються витрати позивача в разі задоволення позову. Однак позивач заявила клопотання про залишення судових витрат, які складають із сплачено судового збору в розмірі 243,60 грн., за нею.

Керуючись ст.ст. 29, 319, 391, 405 ЦК України, Законом України «Про охорону дитинства», ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст.10,11,60,61,88, 209,213-215, 224-228, 294,296 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1.

В частині визнання ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_3 такими, що втратив право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте Білоцерківським міськрайонним судом за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана до суду протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя О. В. Бондаренко