Номер провадження: 22-ц/785/4176/15
Головуючий у першій інстанції Прохоров П. А.
Доповідач Бабій А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.04.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Бабія А. П.

суддів Варикаші О. Д., Ступакова О. А.

при секретарі Стадніченко А. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Другого Київського відділу Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, Публічного акціонерного товариства "Марфін Банк", ОСОБА_4 про визнання права власності на майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, виключення майна з-під арешту та зобов'язання вчинити певні дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 10. 02. 2015 р.,

в с т а н о в и л а:

06. 06. 2014 р. ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, Другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, ПАТ "Марфін Банк", ОСОБА_4 "про визнання права власності на майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, про виключення майна з-під арешту" з проханням:

1. визнати право спільної сумісної власності подружжя на 1/2 частину домоволодіння по АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 та ОСОБА_2;

2. зобов'язати державну виконавчу службу виконувати умови ч. 1 ст. 73 СК України;

3. запобігти неправомірним діям державної виконавчої служби щодо накладення стягнення на майно, що належить позивачу та її неповнолітнім дітям;

4. ухвалити рішення про зняття арештів, які порушують спільні майнові права подружжя.

В обґрунтування позову вказала, що 22. 01. 2014 р. державним виконавцем Другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції було відкрито виконавче провадження ВП № 42490871 на підставі заяви ПАТ "Марфін Банк" та судового наказу № 2-н-2082/2009, який набрав законної сили 25. 01. 2010 р., яким передбачено накладення стягнення у солідарному порядку на майно, що належить її чоловіку ОСОБА_3 і ОСОБА_4 - колишній дружині її чоловіка, ОСОБА_3 Вказує, що в рамках зведеного виконавчого провадження арешт накладається на 1/2 частину домоволодіння по АДРЕСА_1 і, що вона з 25. 09. 2009 р. знаходиться в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 і у цьому шлюбі народилося 2 дітей, які разом з ними та 2 дітьми від попереднього шлюбу мешкають у будівлі по АДРЕСА_1 і 3 дітей є неповнолітніми. Зазначає, що у 2012 р. рішенням апеляційного суду Одеської області було визнано право власності на домоволодіння, у якому мешкає їх родина і до судового наказу про стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ "Марфін Банк" вона не має ніякого відношення тому, що у 2005 р. за кредитним договором ОСОБА_4 стала позичальником, а ОСОБА_3 - поручителем. Вказує на те, що оскільки право власності на 1/2 частку домоволодіння за її чоловіком було визнано у шлюбі, то це майно належить і їй на праві спільної сумісної власності, а інша 1/2 частка домоволодіння згідно рішення суду належить колишній дружині її чоловіка ОСОБА_3 і на факти винесення державними виконавцями 07. 09. 2010 р. постанови про арешт майна ОСОБА_3 у вигляді земельної ділянки площею 0,03 га за вказаною адресою, 13. 10. 2010 р. арешту й опису майна ОСОБА_3 у вигляді земельної ділянки площею 0,03 га та розташованій на ній будівлі за вказаною адресою, 02. 12. 2011 р. проведення арешту й опису 1/2 частки земельної ділянки, яка на думку державного виконавця належить ОСОБА_3 Вважає, що діями державної виконавчої служби ігноруються її права, визначені Сімейним кодексом України, а саме право спільної сумісної власності на 1/2 частку домоволодіння і, що арешти проведені з порушенням умов ч. 1 ст. 73 СК України, що за зобов'язанням одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги ОСОБА_2 визнав і проти їх задоволення не заперечував, а ОСОБА_4 і представник ПАТ "Марфін Банк" проти задоволення позову заперечували з тих підстав, що питання про право власності на зазначене домоволодіння вже вирішувалось судом і відповідачем ОСОБА_3 таке право було набуто до укладення шлюбу з позивачем - у період сумісного проживання з ОСОБА_4 З листа в. о. начальника Другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 22. 01. 2015 р. видно, що у задоволенні позову в частині зняття арештів з майна ОСОБА_3 відділ заперечує і просить розглядати справу без участі представника відділу.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10. 02. 2015 р. у задоволенні вказаного позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення, яким визнати право спільної сумісної власності на все майно набуте подружжям за час шлюбу, у тому числі на 1/2 частину домоволодіння по АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 і ухвалити рішення про зняття арештів накладених державною виконавчою службою, які порушують спільні майнові права подружжя. Зазначила, що вважає, що при розгляді даної справи суд припустився порушення матеріальних норм права, що призвело до прийняття неправильного рішення по справі, причиною чого є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи. Посилається на те, що суд у рішенні не правильно зазначив предмет спору - адресу будинку; не розглянув питання про спільне сумісне право власності на все інше майно, яке знаходиться у спірному домоволодінні та було придбано під час шлюбних відносин; вказує, що необхідність звернення до суду з позовом про визнання права власності на майно виникла у ОСОБА_2 після невизнання такого права державною виконавчою службою при проведенні дій, спрямованих на накладення стягнення на 1/2 частину вказаного домоволодіння з посилання на ч. 1 ст. 73 СК України, главу 8 СК України "Право спільної сумісної власності подружжя", ч. 2 ст. 331 ЦК України. Вважає з посиланням на відповідь відділу державної виконавчої служби, в якій є посилання на Єдиний реєстр заборони відчуження об'єктів нерухомого майна та Державний реєстр іпотек, доведеним у суді, що будинок АДРЕСА_2 не є предметом застави та/або іпотеки і тому вирішення питання власності на 1/2 частину вказаного домоволодіння не порушує інтереси іпотекодержавця земельної ділянки, яким є ПАТ "Марфін Банк"; що свідчить про невідповідність висновків суду обставинам справи. Стосовно посилання в рішенні суду на обставини, встановлені рішенням апеляційного суду Одеської області від 29. 10. 2012 р. про визнання за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по 1/2 частині спірного домоволодіння зазначено про відсутність ОСОБА_3 при розгляді справи та прийняття цього рішення і, що ОСОБА_2 не була стороною в цій справі і її інтереси взагалі не розглядалися. Посилається на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 30. 11. 2011 р. згідно якого рішення Одеської міської ради від 26. 05. 2009 р., яке надали позивачі у підтвердження права власності ОСОБА_3 на вищевказану будівлю не може бути належним доказом його права власності, оскільки під час виконання такого рішення вже існував інший порядок введення в експлуатацію новостворених будівель, який позивачем не був дотриманий, та на відсутність висновку суду щодо цього факту. Зазначає, що стороною позивача було доведено суду, що позов про визнання права власності на майно, що є спільною сумісною власністю подружжя не порушує матеріальні права інших сторін тому, що для відповідача ОСОБА_4 1/2 частина домоволодіння залишається таким самим її правом власності, іпотекодержатель ПАТ "Марфін банк" має в іпотеці земельну ділянку, а домоволодіння не є предметом застави і тому визнання права власності в інших долях на житловий будинок не несе за собою порушення його матеріальних прав; відповідач ОСОБА_5 позов про визнання права спільної сумісної власності подружжя в рівних долях від 1/2 частини домоволодіння, тобто по 1/4 за кожним та на інше майно, набуте під час шлюбних відносин, визнав, так як і до подання цього позову був впевнений, що відповідно до положень СК України воно так і є. Посилається на те, що позивач ОСОБА_2 з літа 2009 р. проживає за адресою спірного домоволодіння, 25. 09. 2009 р. були зареєстровані шлюбні відносини між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 і до кредитних зобов'язань перед "Марфін Банком" позивач не має відношення, оскільки ОСОБА_4 отримала кредит під залог земельної ділянки при поручительстві ОСОБА_3, але має пряме відношення до майна, яке було набуте подружжям у шлюбі. Вважає, що оскільки судовими рішеннями у 2012 р. було визнано право власності на частину спірного домоволодіння за ОСОБА_3 і реєстрація об'єкта нерухомого майна відбулася 30. 10. 2013 р., тобто під час знаходження ОСОБА_3 у шлюбі з позивачем, то це майно є спільною сумісною власністю подружжя у відповідності до ст. 60 СК України.

В судовому засіданні Пушкарська О. В., представник ПАТ "Марфін Банк", і ОСОБА_4 пояснили, що вважають рішення суду правильним.

Відповідно до ст. 305 ЦПК України неявка в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши доводи скарги і перевіривши матеріали справи в межах апеляційної скарги та позовних вимог, судова колегія приходить до наступного.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні вказаного позову ОСОБА_2 про визнання права власності на майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, виключення майна з-під арешту та зобов'язання вчинити певні дії виходив з відсутності фактичних та правових підстав для визнання за позивачем права власності на частину домоволодіння АДРЕСА_2, що є визначальним для вирішення справи по суті.

Висновок суду відповідає обставинам справи та грунтується на вимогах закону з таких підстав.

Статтею 57 СК України визначено майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, в тому числі майно набуте нею, ним до шлюбу; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто та інше.

За положеннями ст. 60 ч. 1 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Ст. 73 ч. 1 СК України за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі.

Ст. 60 ч. 1 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Судом встановлено, що за даними технічного паспорту від 06. 09. 2007 р., виготовленого КП "Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості", по АДРЕСА_2 знаходяться житлові будинки літ. "А" (ОСОБА_7.) і літ. "Д" (ОСОБА_3.) з відміткою про наявність Державних актів на право власності на земельну ділянку від 26. 08. 2005 р. на 300 кв. м. на ОСОБА_3 і від 25. 10. 2000 р. на 309 кв. м. на ОСОБА_7

Рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 26. 05. 2009 р. № 573 враховуючи, що згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку від 26. 08. 2005 р. № 28 ОСОБА_3, співвласник - ОСОБА_4, належить земельна ділянка, площею 0,0300 га, за адресою АДРЕСА_2 для будівництва й обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, затверджено акт державної приймальної комісії від 18. 12. 2008 р. про готовність закінченого будівництвом жилого будинку АДРЕСА_1 і ухвалено видати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 свідоцтво про право власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2.

Постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 07. 09. 2010 р. державного виконавця другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-850 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання дитини накладено арешт на земельну ділянку, площею 0,0300 га, по АДРЕСА_2 і відсутні дані про накладення арешту на житловий будинок АДРЕСА_1.

За актом опису й арешту майна від 13. 10. 2010 р., складеним державним виконавцем другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції при примусовому виконанні судового наказу № 2-н-2082/2009, виданим 02. 02. 2010 р. Київським районним судом м. Одеси про стягнення солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ВАТ "Морський транспортний банк" грошових коштів, описано та накладено арешт на земельну ділянку, площею 0,0300 га, по АДРЕСА_2, на якій є будинок і описане майно прийняв на зберігання ОСОБА_3

За позовом ОСОБА_4 рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30. 09. 2011 р. зі змінами, зміненим рішенням апеляційного суду Одеської області від 29. 10. 2012 р. з урахуванням ухвал апеляційного суду Одеської області від 11. 12. 2012 р., встановлено факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з лютого 2004 р. по серпень 2009 р., визнано за ОСОБА_4 право на майно, придбане за час сумісного проживання, як належне на праві спільної сумісної власності, визначивши розмір часток в спільній сумісній власності по 1/2 частки кожному; поділено спільно нажите сторонами майно, в тому числі визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину домоволодіння під АДРЕСА_1 за кожним і ОСОБА_4 вселена у вказане домоволодіння.

При цьому, рішенням апеляційного суду Одеської області від 29. 10. 2012 р. встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 03. 09. 1993 р. по 05. 06. 2002 р., мають сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, і після розірвання шлюбу з лютого 2004 р. по серпень 2009 р. продовжували проживати однією сім'єю, виховувати сина, спільно будували будинок за адресою: АДРЕСА_2.

Одночасно у цьому ж рішенні апеляційного суду зазначено, що з урахуванням того, що за рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради № 573 від 26. 05. 2009 р. спірний будинок за адресою: АДРЕСА_2 був прийнятий до експлуатації, останній виступає об'єктом права власності, а посилання апелянта ОСОБА_3 на перебування його у відносинах з іншою жінкою - ОСОБА_2, серйозність яких підтверджена народженням дитини та реєстрацією шлюбу, правового значення немає оскільки шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстрований 25. 09. 2009 р. та згідно відібраних пояснень ОСОБА_2 вона перебуває в Одесі з 13. 08. 2009 р. та підтримує відносини з ОСОБА_3 приблизно 2 місяці.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 30. 10. 2013 р. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є власниками по 1/2 частині домоволодіння під АДРЕСА_1 за кожним з вказівкою про здійснення реєстрації 18. 10. 2013 р.

Постановою головного державного виконавця другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 22. 01. 2014 р. відкрито виконавче провадження ВП № 42490871 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ "Марфін Банк" у солідарному порядку грошової суми у розмірі 28311,06 доларів США, 4719,78 грн., 850 грн. та 30 грн. за судовим наказом № 2-н-2082/2009, виданим 02. 02. 2010 р. Київським районним судом м. Одеси.

За свідоцтвом про шлюб від 12. 09. 2013 р. (виданим повторно Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції) ОСОБА_3 та ОСОБА_2 знаходяться в зареєстрованому шлюбі з 25. 09. 2009 р.

Вказані фактичні обставини підтверджені матеріалами справи і не спростовані сторонами.

При виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин згідно зі ст. 214 ч. 2, ст. 360-7 ЦПК України апеляційний суд враховує висновок Верховного Суду України, викладений у постанові Верховного Суду України від 02. 10. 2013 р. у справі № 6-79цс13, що є обов'язковим для застосування, який полягає в наступному.

Стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою.

Що стосується даної справи, то у позовній заяві ОСОБА_2 в частині вимог про визнання права спільної сумісної власності подружжя на 1/2 частину домоволодіння по АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в обґрунтування їх зазначається лише факт визнання судом права власності за ОСОБА_3 і знаходження його у шлюбі з позивачем.

У позові ОСОБА_2 і в матеріалах справи відсутні дані та не надані позивачем докази того, що джерелом набуття вказаної спірної частини домоволодіння з боку ОСОБА_3 є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 під час знаходження їх у шлюбі, що виключає застосування у даному випадку ст. 60 ч. 1 СК України, на яку посилається позивач, і виключає визнання за позивачем права спільної сумісної власності на спірне майно.

При цьому апеляційний суд також виходить з того, що відповідно до ст. 61 ч. 3 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

В цьому контексті суд першої інстанції обґрунтовано прийняв як встановлені рішенням апеляційного суду Одеської області від 29. 10. 2012 р. обставини, в тому числі, про встановлення факту проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з лютого 2004 р. по серпень 2009 р., визнання за ОСОБА_4 права на майно, придбане за час сумісного проживання, як належне на праві спільної сумісної власності, визначення розміру часток в спільній сумісній власності по 1/2 частки кожному; поділ спільно нажитого сторонами майна, в тому числі визнання за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права власності на 1/2 частину домоволодіння під АДРЕСА_1 за кожним.

Тобто, за цими встановленими судом обставинами вже до розгляду даної справи встановлена рішенням суду спільна сумісна власність на домоволодіння під АДРЕСА_1, але за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в розмірі 1/2 частини цього домоволодіння за кожним з них.

Тому, самі по собі факти вказаного визнання права власності на домоволодіння під АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 і знаходження у шлюбі позивача ОСОБА_2 з ОСОБА_3 не є підставою для задоволення позову ОСОБА_2 в частині визнання права спільної сумісної власності подружжя на 1/2 частину домоволодіння по АДРЕСА_2.

Державна реєстрація об'єкта нерухомого майна - житлового будинку АДРЕСА_2 за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відбулася 18. 10. 2013 р., тобто під час знаходження ОСОБА_3 у шлюбі з позивачем, але з урахуванням викладеного вище само по собі це не є підставою для задоволення позову ОСОБА_2 щодо визнання право спільної сумісної власності подружжя на 1/2 частину домоволодіння по АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за відсутності даних про спільні сумісні кошти або спільну працю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 під час знаходження їх у шлюбі для набуття спірного домоволодіння, у зв'язку з чим не має правового значення у даній справі і посилання на ст. 331 ч. 2 ЦК України.

Стосовно інших позовних вимог у справі суд першої інстанції вказав, що позовні вимоги про усунення перешкод у реалізації права власності позивача щодо спірного домоволодіння є похідними від вимог про визнання такого права власності і тому задоволенню не підлягають, що не суперечить закону та матеріалам справи.

Крім того, апеляційний суду на підставі матеріалів справи та змісту рішення суду першої інстанції у справі відмічає, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, ПАТ "Марфін Банк", ОСОБА_4 "про визнання права власності на майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, про виключення майна з-під арешту та зобовязання вчинити певні дії" і, що усі свої вищевикладені позовні вимоги у справі ОСОБА_2 виклала у позові під назвою - "про визнання права власності на майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, про виключення майна з-під арешту".

Якщо ж ОСОБА_2 вважає, що стосовно якої-небудь її позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення, то апеляційний суд відмічає, що з цього приводу вона вправі на підставі ст. 220 ЦПК України звернутися до суду першої інстанції з відповідною заявою з питання ухвалення додаткового рішення суду.

Вищенаведені в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_2 вищевикладене не спростовують.

До того ж доводи апелянта щодо не розгляду судом першої інстанції питання про спільне сумісне право власності на все інше майно, яке знаходиться у спірному домоволодінні та було придбано під час шлюбних відносин, не мають значення у справі тому, що такі вимоги позивачем не заявлялися, а суд в силу ст. ст. 10, 11 ЦПК України розглядає справу лише в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Твердження апелянта, що вирішення спору не порушує інтересів ПАТ "Марфін Банк" і ОСОБА_4 спростовуються, зокрема, як наявністю судового наказу Київського районного суду м. Одеси від 25. 11. 2009 р. про солідарне стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ВАТ "Морський транспортний банк" (на теперішній час - ПАТ "Марфін Банк") грошової суми у розмірі 28311,06 доларів США, 4719,78 грн., 850 грн. та 30 грн. і відкритого 22. 01. 2014 р. виконавчого провадження з цього приводу, так і встановленням права спільної сумісної власності за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на домоволодіння під АДРЕСА_1 в розмірі 1/2 частини цього домоволодіння за кожним з них.

Посилання на те, що суд у рішенні не правильно зазначив предмет спору - адресу спірного будинку апеляційний суд не приймає до уваги тому, що за змістом рішення судом першої інстанції вирішувалися питання, досліджувалися докази і робилися висновки саме щодо домоволодіння "Д" по АДРЕСА_2, стосовно якого має місце спір між сторонами у справі.

Відповідно ж до вимог ст. ст. 10, 11, 303, 307 ч. 1 п. 1, 308 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

За викладених обставин судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень норм матеріального та процесуального права не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи висновки суду не спростовують, в зв'язку з чим рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Київського районного суду м. Одеси від 10. 02. 2015 р. залишити без змін.

Судове рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області А. П. Бабій

О. Д. Варикаша

О. А. Ступаков