Апеляційний суд Житомирської області
Справа №278/1787/15-ц Головуючий у 1-й інст. Баренко С.Г.
Категорія 59 Доповідач Павицька Т. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Трояновської Г.С., Миніч Т.І.,

при секретарі судового

засідання Ковальській Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариста «Укрсиббанк» про визнання недійсним договору, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 21 серпня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Укрсиббанк» про визнання недійсним договору. В обґрунтування позову посилалась на те, що 24 грудня 2007 року між ним та акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсиббанк», був укладений договір про надання споживчого кредиту №0, згідно якого йому було надано кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 36 020 доларів США, що на день укладання кредитного договору еквівалентно сумі 181 901 грн., зі строком повернення до 22.12.2028 року зі сплатою 12,4 % річних. Вважає, що вказаний договір укладений всупереч вимогам закону, оскільки у банку відсутня індивідуальна ліцензії на видачу кредитних коштів у валюті - доларах США, посилаючись на те, що грошовою одиницею України є гривня. Крім того, кредитний договір порушує ряд його прав як споживача, зокрема, не надано інформації про валютні ризики, орієнтовну вартість кредиту. Враховуючи вищевикладене, просив визнати недійсними договір про надання споживчого кредиту №0 від 24 грудня 2007 року, укладений між ним та АКІБ «Укрсиббанк».

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 21 серпня 2015 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 24 грудня 2007 року між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту №0. Відповідно до умов даного договору, банк зобов'язався надати позичальнику однією сумою, а позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит в іноземній валюті в сумі 36 020 доларів США, що на день укладання кредитного договору еквівалентно сумі 181 901 грн., зі строком повернення до 22.12.2028 року зі сплатою 12,4 % річних.

Позивач обґрунтовуючи свій позов вказував, що кредитний договір підлягає визнанню недійсним, оскільки банком здійснено валютну операцію в порушення норм чинного законодавства та за відсутності індивідуальної ліцензії. При цьому міститься посилання на норми ст.99 Конституції України, ст.ст.524,533 ЦК України, ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання та валютного контролю".

Відповідно до ст. ст. 192, 524, 533 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно із роз'ясненнями Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеними в п. п. 11, 13 постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року, у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним.

Враховуючи, що кредитний договір було укладено до набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», суд дійшов до вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог щодо визнання оспорюваного договору про надання споживчого кредиту в іноземній валюті недійсним.

Укладаючи кредитний договір № 0 від 24.12.2007 року, банк діяв згідно з вимогами діючого законодавства на момент його укладання, на підставі банківської ліцензії №75 від 24.12.2001 року на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», виданої АКІБ «УкрСиббанк», Національним банком України.

Крім того, безпідставним є посилання апелянта на те, що він не отримав інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки, як вбачається з п.10.13 договору про надання споживчого кредиту №0 від 24.12.2007 року, підписання данного договору позичальником свідчить про те, що перед підписанням данного договору позичальником отримано вищевказаний інформаційний лист.

З огляду на наведене, суд першої інстанції ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, дійшов вказаного висновку при повному, всебічному та об'єктивному з'ясуванні обставин справи, прав і обов'язків сторін у даних правовідносинах, перевірив належним чином доводи сторін, з'ясував характер та суть заявлених позивачем вимог, норм права, якими вони регулюються, дав належну правову оцінку зібраним у справі доказам.

Тому, колегія суддів приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду та не впливають на правильність прийнятого рішення, оскільки суду не було надано інших доказів, на які апелянт посилається на підтвердження обставин, крім тих, на які суд послався в своєму рішенні.

Рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 21 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді