Провадження №2/761/279/2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

06 квітня 2015 року Шевченківським районний суд м. Києм у складі:

головуючого судді Юзькової О.Л.

при секретарі Іовенко М.В., Звонцовій О.І..,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Куликовська Тетяна Вікторівна про визнання недійсними,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 18.10.2007р. між Позивачем, в інтересах та від імені якого діяв ОСОБА_2 на підставі довіреності від 16.10.2007р. нотаріально посвідченої приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Ященко Т.В. за реєстровим № 5820, та ОСОБА_3 було укладено договір позики та на забезпечення виконання вимог по якому 18.10.2007р. укладено договір іпотеки, вказані договори посвідчено нотаріально Куликовською Т.В. . Згідно п. 1 договору позики позичальник отримав у власність від позикодавця гроші в сумі 10 100 000, 00 грн., що на момент підписання договору відповідало еквівалентові 2 000 000, 00 дол. США. Відповідно до курсу НБУ. Як зазначено в п. 2 договору позики остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 10.03.2009р., при цьому повна сума позики, що підлягає поверненню на день остаточного розрахунку має відповідати еквівалентові 2 000 000.00 дол. США за курсом НБУ на день передачі грошей. У квітні 2010р. ОСОБА_3 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом щодо примусового стягнення з позивача заборгованості, яка виникла у зв'язку із неналежним виконанням договору позики. За наслідком розгляду вказаного позову 20.10.2010р. у справі № 2-3496/10 Печерським районним судом м. Києва ухвалено заочне рішення, яким стягнуто з позивача на користь ОСОБА_3 заборгованість за вказаним договором позики. Як зазначив позивач 17.06.2011р. ним передано ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 15 851 600, 00 грн., той момент еквівалент 2 000 000, 00 дол. США. за офіційним курсом НБУ. Представником ОСОБА_3 факт отримання Відповідачем 2 грошових коштів від Позивача на виконання договору позики не заперечувався.

В подальшому позивачем уточнювались вимоги. Остаточно ОСОБА_1 просив суд визнати недійсними договір позики від 18.10.2007 р. укладеного між позивачем, від імені якого діяла ОСОБА_2 на підставі довіреності від 16 жовтня 2007 року та ОСОБА_3, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі еквівалентній 2 000 000.00 дол. США по курсу НБУ на день постановлення судом рішення, визнати недійсним договір іпотеки від 18.10.2017 р. укладеного між позивачем, від імені якого діяла ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі доручення від 16 жовтня 2007 р., стягнути з ОСОБА_3 на його користь грошові кошти в сумі еквівалентній 2 000 000.00 дол. США по курсу НБУ на день постановлення судом рішення. Мотивуючи свої вимогипозивач зазначає, що ОСОБА_2 не мала повноважень на укладення від його імені та в його інтересах оспорюваного договору позики, а недійсність оспорюваного договору іпотеки ним ставить в залежність від визнання недійсним оспорюваного договору позики (ст. 548 ЦК України). Що ж до вимог майнового характеру, то позивач зазначає, що наслідком визнання недійсним договору позики у ОСОБА_2 виникне обов'язок повернути ОСОБА_3 грошові кошти в сумі еквівалентній 2 000 000.00 дол. США по курсу НБУ на день постановлення судом рішення (згідно ст. 215 ЦК України), а у останнього виникне обов'язок повернути позивачу грошові кошти в сумі еквівалентній 2 000 000.00 дол. США по курсу НБУ на день постановлення судом рішення (згідно ст. 1212 ЦК України).

В судовому засіданні позивач його представник підтримали позов, просили задовольнити в повному обсязі.

Представник ОСОБА_2 в судовому засіданні не визнав. Зазначив, що при укладені договорів позики та іпотеки ОСОБА_2 діяла від імені та в інтересах позивача, грошових коштів по договору позики не отримувала, оскільки кошти по договору позики від ОСОБА_3 отримав особисто позивач і особисто повернув їх позичальнику. Крім того представником відповідача про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин на підставі обставини встановлених Печерським районним судом м. Києва заочним рішенням від 20.10.2010р. у справі № 2-3496/10.

Представник ОСОБА_3 в судовому засіданні позовних вимог також не визнав. Пояснив, що договір позики є одностороннім правочином і зважаючи на специфіку правовідносин які випливають з таких договорів реституція на його думку не можлива. Ним також було заявлено про застосування строку позовної давності.

Представник Куликовської Т.В. в судовому засіданні також не визнав заявлені вимоги. Підтримав заперечення представників відповідачів та зазначив, що позивачем було вчинено дії які свідчать про схвалення ним договору позики, що, на його думку, виключає можливість задоволення пред'явленого позову.

Вислухавши пояснення представників учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За приписами ст1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Встановлено, що 18.10.2007р. між ОСОБА_1, в інтересах та від імені якого діяла ОСОБА_2 на підставі довіреності від 16.10.2007р., посвідченої приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Ященко Т.В. за реєстровим № 5820 та ОСОБА_3 було укладено договір позики.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором позики сторонами було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куликовською Тетяною Вікторівною.

Предметом даного договору сторони визначили квартиру АДРЕСА_1, яка належить позивачу на праві власності.

Іпотека, відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотеко держатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Згідно п. 1 договору позики позичальник ОСОБА_1 отримав у власність від ОСОБА_3 гроші в сумі 10 100 000, 00 грн., що на момент підписання договору було еквівалентом 2 000 000, 00 доларів США, відповідно до офіційного НБУ.

Як визначено п. 2 договору, остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 10.03.2009р., при цьому повна сума позики, що підлягає поверненню на день остаточного розрахунку має відповідати еквівалентові 2 000 000.00 доларів США за курсом НБУ на день передачі грошей.

В червні 2011р. ОСОБА_1 передано ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 15 851 600, 00 грн., той момент передачі становило 2 000 000, 00 доларів США. за офіційним курсом НБУ. Дана обставина визнається позивачем.

Позивач зазначає, що відповідач ОСОБА_2, укладаючи договір позики від його імені перевищила надані їй повноваження.

Як вбачається з довіреності від 16.10.2007 р. на підставі якої було укладено договір позики, ОСОБА_1 надаючи відповідачу повноваження на розпорядження квартирою АДРЕСА_1 не наділив останню правом на укладання договору позики.

За положеннями ст. 1000 ЦК України, одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності, відповідно до ст. 1003 ЦК України, мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

З іншого боку згідно до положень ч. 1 ст. 241 ЦК України - правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Дія ОСОБА_1 щодо повернення позики розцінюється судом як схвалення оспорюваного договору шляхом виконання зобов'язань по ньому.

Таким чином суд приходить до висновку, що позивач прийняв угоду до виконання, тобто схвалив останню. Зазначені дії являються правомірними в силу ч. 1. ст. 241 ЦК України.

За приписами ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1-3,6 ст. 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З вказаних обставин правових підстав для визнання спірного договору позики недійсним не убачаться так само і не убачається підстав для визнання недійсним оспорюваного договору іпотеки, оскільки його недійсність позивач пов'язує виключно з недійсністю основного зобов'язання та не вказує інших (самостійних) правих підстав недійсності оспорюваного договору іпотеки.

Не підлягають задоволенню і вимоги щодо стягнення з грошових сум, зазначених позивачем, виходячи з наступного.

Положеннями ст. 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Суд не погоджується з позицією позивача щодо безпідставного отримання ОСОБА_3 від нього грошових коштів, які в силу положень ст. 1212 ЦК України підлягають поверненню, оскільки кошти отримані відповідачем від ОСОБА_1 на виконання чинної угоди і така дія позивача є належним виконанням його зобов'язань які випливали із договору позики.

Заявляючи вимогу про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошових коштів в сумі еквівалентній 2 000 000,00 доларів США по курсу НБУ на день постановлення судом рішення позивач не довів наявність права вимоги від імені відповідача.

Порядок проведення розрахунків, за наявності відповідних правовідносин кредитор між відповідачами, стосується прав, свобод чи інтересів даних осіб та за умови наявності спору може бути вирішений у встановлений чинним законодавством спосіб.

Також ухвалюючи рішення обставини встановлені судовим рішенням - заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20.10.2010 р. по справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 , ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договором позики з урахуванням штрафних санкцій, яке набрало чинності в силу положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України не потребують доказуванню.

Так вказаним заочним рішенням встановлено, що ОСОБА_1 був позичальником згідно оспорюваного договору позики, ним отримано у власність кошти в розмірі 10 100 000.00 грн., які він зобов'язався повернути ОСОБА_3 не пізніше 10.03.2009р.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що права позивачем не доведено порушення відповідачами його прав та вважає за можливе відмовити у задоволенні заявлених вимог.

При цьому слід зазначити, що за змістом статей 257,261,267 ЦК України позовна давність, наслідки її пропуску застосовується лише за наявності порушення права особи та відповідної заяви сторони, зробленої до винесення рішення.

З огляду на те, що під час розгляду справи не знайшло свого підтвердження порушення прав ОСОБА_1 застосування наслідків пропущення строку в якості підстави для відмови у задоволенні позову, на думку суду, не є можливим.

Розподіляючи судові витрати, суд керується ст. 88 ЦПК України.

Виходячи з наведеного керуючись положеннями ст. ст. 3, 10, 30, 57, 60, 88, 169, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 15,203,215,241,257,267,1000,1003,1212,1046 ЦК України, ст. 1 Закону України «Про іпотеку», суд -

ВИРІШИВ:

В задоволені позову відмовити.

В задоволені позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення набирає законної сили в разі закінчення вищезазначених строків, або якщо його не скасовано після розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Суддя: