Справа № 308/88/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

06 травня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача ОСОБА_1,

суддів Боднар О.В., Кеміня М.П.

при секретарі: Маринець Д.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 на окрему ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 16 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання частково недійсним кредитного договору,

в с т а н о в и л а :

Окремою ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 16 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання частково недійсним кредитного договору, ухвалено: довести до відома прокурора міста Ужгорода про викладене в окремій ухвалі суду порушення норм чинного законодавства, надіслати окрему ухвалу до прокуратури міста Ужгорода для виявлення ознак злочину в діях представника позивача ОСОБА_2

Представник позивача ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить скасувати дану ухвалу, як незаконну та необґрунтовану, оскільки висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення апелянта, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 211 ЦПК України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону і встановивши причини та умови, що сприяли вчиненню порушення, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним особам чи органам для вжиття заходів щодо усунення цих причин та умов.

Матеріалами справи встановлено, що 06.01.2014 року ОСОБА_3 предявила позов до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання частково недійсним кредитного договору.

Ухвалою судді від 16.01.2014 року дану позовну заяву залишено без руху з посиланням на те, що дана позовна заява подана з порушенням вимог ст. 119 ЦПК України, а саме не вказано ціну позову; не викладено обставини, яким позивач обґрунтовує заявлені вимоги щодо порушення його права як споживача та в чому саме полягає дане порушення (із зазначенням відповідних дат, характеру дій, спосіб порушення відповідачем прав позивача як споживача). Позивачем не обґрунтовано порушення, невизнання або оспорювання прав, свобод чи інтересів позивача відповідачем, в той час як до суду наданий кредитний договір підписаний особисто позивачем, що не свідчить про порушення прав позивача. Крім того, не обґрунтовано з посиланням на норми матеріального права застосування односторонньої реституції, не вказано чи було використано позивачем право звернення до кредитної установи про розірвання кредитного договору; позивач у позовній заяві не зазначає, яку суму в рахунок погашення кредиту та відсотків за користування кредитом ним сплачено та чим це підтверджується; в позовній заяві не зазначено та не підтверджена та обставина, що позивачем отримана відповідна грошова сума, передбачена кредитним договором. Крім того, звернення до суду з зазначеним позовом повинно мати місце при наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати наявність спору про право. В звязку з наведеними недоліками позивачу надано строк для їх усунення до 30 січня 2015 року. (а.с.13-14).

03.02.2015року представник позивача ОСОБА_2 подала до суду заяву в якій зазначила, що з огляду на те, що в ухвалі суду про залишення позову без руху було надано оцінку доказам у справі, що здійснюється після розгляду справи по суті, а також враховуючи безпідставність недоліків, вказаних в ухвалі, позивач не усувала згадані недоліки, що згідно ст.121 ЦПК України є підставою для повернення позовної заяви позивачу. З врахуванням наведеного, з метою подання в якості додатку до скарги у Вищу кваліфікаційну комісію суддів України про відмову у доступі до правосуддя, просила надати ухвалу про повернення позовної заяви ОСОБА_3 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання частково недійсним кредитного договору (а.с.17-18).

Ухвалою судді від 05.02.2015 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання частково недійсним кредитного договору (а.с. 19).

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 16.03.2015 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання частково недійсним кредитного договору відмовлено та постановлено окрему ухвалу.

Постановляючи окрему ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що дії представника позивача до винесення судового рішення, а саме подання нею заяви 03.02.2015року на ухвалу судді про залишення позовної заяви без руху, є спробою тиску на суддю, намагання протиправно використати суд для відстоювання власних інтересів не процесуальним шляхом і прямим порушенням вимог закону щодо незалежності судів та суддів, чим завдається шкода не тільки авторитету головуючого судді, а й репутації судової системи в цілому.

Однак з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується з наступних підстав.

Завданням суду згідно з ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус судді», є здійснення правосуддя на засадах верховенства права, забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною радою України

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завдання цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд та вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст.4 ЦПК України ).

Подання представником позивача заяви від 03.02.2015 року щодо ухвали судді про залишення позовної заяви без руху не може розцінюватися як спроба тиску на суддю і прямого порушення вимог закону щодо незалежності судді, оскільки такі дії є диспозитивним правом сторони по справі, яке передбачено і гарантовано ст.ст. 11, 27, 31 ЦПК України.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що вказану заяву представник позивача подала після спливу строку, встановленого в ухвалі від 16.01.2015 року про залишення позовної заяви без руху, а тому на законних підставах, відповідно до вимог ч.2, 4 ст. 121 ЦПК України, просила надати їй ухвалу про повернення поданої позовної заяви.

Зазначення в даній заяві про подання скарги до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України щодо відмови у доступі до правосуддя і необхідності приєднання до скарги ухвали про повернення позовної заяви, є правом особи і не може бути розцінено як тиск на суддю у звязку із здійсненням ним правосуддя.

Відповідно до ч.1 п.1 ст. 83 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» №2453, який був чинний на момент подання представником позивача заяви від 03.02.2015 року, підставами дисциплінарної відповідальності судді є істотні порушення норм процесуального права при здійсненні правосуддя, повязані, зокрема, з відмовою у доступі особи до правосуддя.

Правом на звернення зі скаргою (заявою) щодо поведінки судді, яка може мати наслідком дисциплінарну відповідальність суді, відповідно до ч.2 ст. 84 вказаного Закону, має кожен, кому відомі такі факти.

Таким чином, представник позивача, подаючи заяву від 03.02.2015 року з приводу ухвали судді про залишення позовної заяви без руху, в установленій законом процесуальній формі здійснювала реалізацію своїх законних прав та інтересів.

Крім того, у заяві від 03.02.2015року представник позивача зазначила, що недоліки, які вказані в ухвалі, нею не усувались, так як вони є безпідставні, однак суддя, незважаючи на приписи ч.2 ст. 121 ЦПК України, не застосував передбачених даною нормою процесуальних наслідків у вигляді повернення позовної заяви, а 05.02. 2015 року відкрив провадження у справі, тим самим погодився, що подана позивачем позовна заява за формою та змістом відповідає вимогам зазначеним у ст. 119 ЦПК України, що свідчить про безпідставність постановленої ухвали від 16.01.2015року.

З врахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що у суду першої інстанції не було підстав, передбачених ст. 211 ЦПК України, для постановлення окремої ухвали.

З матеріалів справи вбачається, що оскаржувану окрему ухвалу від 16.03.2015 року суд першої інстанції в порушення ч.2 ст. 211 ЦПК України направив у прокуратуру міста Ужгорода для відома та виконання 17.03.2015 року, тобто до закінчення строку її апеляційного оскарження, чим порушив законні права та інтереси особи відносно якої постановлено зазначену ухвалу.

За наведених обставин окрема ухвала Ужгородського міськрайонного суду від 16 березня 2015 року підлягає скасуванню.

Керуючись статтями 211, 307, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 задовольнити.

Окрему ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 16 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання частково недійсним кредитного договору скасувати.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач

Судді: