Справа №487/2345/14-ц 07.05.2015 07.05.2015 07.05.2015
Провадження №22-ц/784/1217/15
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Головуючий: Судді:
Провадження № 22ц/784/1217/2015 Головуючий у першій інстанції: Разумовська О.Г.
Категорія 44 Доповідач в апеляційній інстанції: Лівінський І.В.
Р І Ш Е Н Н Я
іменем України
07 травня 2015 року м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:
головуючого Лівінського І.В.,
суддів: Данилової О.О., Шаманської Н.О.,
при секретарі судового засідання Шпонарській О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою
Будинкоуправління № 1 квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаєва
на заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 листопада 2014 року

за позовом
Будинкоуправління № 1 квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаєва (далі БУ №1 КЕВ м. Миколаєва) до ОСОБА_1 , яка діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 про виселення,
в с т а н о в и л а:
У березні 2014 року БУ №1 КЕВ м. Миколаєва звернулося з позовом до ОСОБА_1 , яка діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 про виселення.

Позивач зазначав, що гуртожиток по АДРЕСА_1 належить Міністерству оборони України та знаходиться на балансі БУ №1 КЕВ м. Миколаєва.
Посилаючись на те, що з 6 квітня 1999 року у кімнаті № 25 вказаного гуртожитку зареєстровані та проживають відповідачка та її неповнолітня дитина, які ніякого відношення до Міністерства оборони України не мають, відповідачка не є військовослужбовцем та не працює у підрозділах Міністерства оборони України, документів, підтверджуючих право на проживання не надає, а тому не має права користування гуртожитками Збройних сил України, позивач просив виселити її з займаної кімнати разом з неповнолітнім сином ОСОБА_3 без надання іншого житлового приміщення та зобов`язати її передати житлове приміщення Міністерству оборони України.
Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 листопада 2014 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
В судове засідання апеляційного суду представник БУ №1 КЕВ не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи у його відсутність (а.с.42 ).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Аналогічне положення містить і частина 4 статті 9 ЖК України.

Загальні правила користування житловими приміщеннями у гуртожитках регулюються статтями 125-132 ЖК України.

Правовідносини щодо користування та забезпечення жилими приміщеннями військовослужбовців та членів їх сімей житлом, в тому числі і приміщеннями гуртожитків, також регулюються Законом «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 4 вересня 2008 року № 500-VI, Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим постановою КМ України від 3 серпня 2006 року № 1081, та Інструкцією про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженою наказом МОУ від 30 листопада 2011 року № 737 (далі Інструкція).

Зазначені норми містять диференціацію видів гуртожитків, умови надання такого приміщення у користування та збереження цього права у різних випадках, а також підстави виселення осіб з приміщень гуртожитків.

Таким чином, вирішення спірного питання залежить від статусу житлового приміщення; підстав, за яких особа поселилась до нього, тобто статус цієї особи; порядку заселення та певних умов збереження права користування приміщеннями гуртожитку тими чи іншими особами.

З матеріалів справи вбачається, що будинок АДРЕСА_1 є гуртожитком, власником якого є держава в особі Міністерства оборони України.
30 червня 2011 року гуртожиток передано на баланс БУ №1 КЕВ м. Миколаєва, яке здійснює оперативне управління цим майном.
Згідно довідки БУ №1 КЕВ м. Миколаєва № 42 від 24 лютого 2014 року з 6 квітня 1999 року в кімнаті АДРЕСА_2 проживають ОСОБА_1 та її неповнолітній син ОСОБА_3 .
Документів, які би визначали статус спірного будинку та його належність матеріали справи не містять.

Підставою виселення ОСОБА_1 та її неповнолітнього сина позивач зазначає той факт, що відповідачка ніколи військовослужбовцем не була, документів, що підтверджують право користування гуртожитком (ордеру), не має, а тому вона, самоуправно зайнявши житло, підлягає виселенню за статтею 116 ЖК України та пункту 5.10 Інструкції.

Особами, які самоуправно зайняли житло, вважаються особи, які вселились до приміщення самовільно, без будь-яких підстав або всупереч заборони про вселення (коментар до статті 109 ЖК України).

Разом з тим, з наданої до апеляційного суду копії ордеру вбачається, що відповідачка разом з сином була заселена в спірну кімнату на підставі цього ордеру, виданого 31 січня 2008 року командиром військової частини НОМЕР_1 .

Отже, встановлені обставини свідчать про відсутність правових підстав вважати ОСОБА_1 особою, яка самоуправно зайняла кімнату № 25 гуртожитку та яка підлягає виселенню за частиною 3 статті 116 ЖК України.

Встановлення судом апеляційної інстанції права ОСОБА_1 на проживання у кімнаті гуртожитку та інших обставин, виходить за межі підстав цього позову та вимог, заявлених в суді першої інстанції, а тому і за межі апеляційного розгляду справи (стаття 303 ЦПК України).

Не може бути достатньою підставою для виселення за вказаною нормою і заборгованість відповідачки по сплаті комунальних платежів.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для виселення ОСОБА_1 в межах заявленого позову як особу, яка самоуправно зайняла житлове приміщення у гуртожитку за частиною 3 статті 116 ЖК України.

Але такий висновок не позбавляє позивача права на судовий захист своїх порушених прав з інших підстав.

Оскільки суд першої інстанції відмовив в задоволенні позову також з інших підстав, рішення підлягає зміні відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, а саме визначення підстави для відмови в задоволенні позову, якою слід вважати недоведеність обставин, передбачених частиною 3 статті 116 ЖК України.

Доводи апеляційної скарги суперечать встановленим обставинам спору, зокрема, щодо відсутності у відповідачки ордеру на вселення у спірне житлове приміщення, та ґрунтуються на помилковому тлумаченні положень закону, що регулює спірні правовідносини, а тому не заслуговують на увагу.
Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:
Апеляційну скаргу Будинкоуправління № 1 квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаєва задовольнити частково.
Заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 листопада 2014 року змінити.

Вважати підставою для відмови в задоволенні позову недоведеність обставин, передбачених частиною 3 статті 116 ЖК України.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.
Головуючий: Судді: