У х в а л а

іменем україни

6 травня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Гримич М.К.., Мартинюка В.І.,

Євтушенко О.І., Ступак О.В.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, усунення перешкод у користуванні квартирою, виселення та вселення, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 23 квітня 2014 року, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 квітня 2014 року та ухвали апеляційного суду Одеської області від 2 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, усунення перешкод у користуванні квартирою, виселення та вселення.

Позовні вимоги мотивувала тим, що за договором купівлі-продажу від 3 грудня 2013 року придбала у відповідача квартиру АДРЕСА_1.

За усною домовленістю між ними, ОСОБА_5 зобов'язалася протягом тижня виселитися з квартири та знятися з реєстрації, однак до теперішнього часу відмовляється звільнити спірну квартиру, що змусило її звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Під час розгляду справи представник відповідача ОСОБА_5 заявив клопотання про зупинення провадження у даній справі, у зв'язку з тим, що в слідчому відділі Приморського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області розслідується кримінальне провадження № 0012885, порушене на підставі заяви ОСОБА_4 від 4 грудня 2013 року щодо шахрайських дій невстановлених осіб, які під приводом продажу їй квартири АДРЕСА_1 заволоділи її грошовими коштами у розмірі 51 000 доларів США. По вказаному кримінальному провадженню ОСОБА_5 залучена у якості потерпілої.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23 квітня

2014 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 2 липня 2014 року, у задоволенні вказаного клопотання відмовлено.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 квітня

2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 2 липня 2014 року, позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано ОСОБА_5 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_5 не чинити перешкод ОСОБА_4 у здійсненні права власності на квартиру АДРЕСА_1.

Виселено ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1.

Вселено ОСОБА_4 у вказану вище квартиру.

У касаційній ОСОБА_5 просить ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 23 квітня 2014 року, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 квітня 2014 року та ухвали апеляційного суду Одеської області від 2 липня 2014 року скасувати й ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що спірна квартира на праві власності належить ОСОБА_4, а відповідач перешкоджає позивачу в повному обсязі користуватися та розпоряджатися належним їй майном.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує наступні питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (ч. 1 ст. 214 ЦПК України).

Однак зазначеним вимогам закону ухвалені у справі судові рішення не відповідають.

Судом встановлено, що 3 грудня 2013 року між сторонами було укладено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_5 продала, а

ОСОБА_4 придбала квартиру АДРЕСА_1.

Вказаний договір посвідчено нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за № 4-3271.

Згідно з витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 3 грудня 2013 року, право власності на спірну квартиру зареєстровано за позивачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За правилами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, згідно з вимогами ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Підстави припинення права власності визначені ст. 346 ЦК України, зокрема п. 1 ч. 1 цієї статті визначено, що право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.

Таким чином, право власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 припинилося унаслідок укладення нею з позивачем договору купівлі-продажу, за умовами якого вона продала вказану квартиру.

Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого

2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР;

ст. 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Згідно із ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_4 убачається, що вона просила визнати ОСОБА_5 такою, що втратила право користування спірною квартирою у зв'язку з тим, що остання перешкоджає їй користуватися власністю.

Як на правову підставу вирішення спору позивач посилалася на

ст. ст. 316, 321, 334, 383, 391 ЦК України.

Проте, суди на порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернули; не в повній мірі визначилися із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню; не перевірили відповідність обраного позивачем способу захисту порушеного права вимогам ст. 16 ЦК України, належним чином не вмотивували та не обґрунтували своїх висновків щодо наявності правових підстав для задоволення позову, зокрема суди не дали оцінки твердженням позивача, викладеним у позовній заяві, про те, що між сторонами було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, а також між ними існувала усна домовленість щодо виселення відповідача з указаної вище квартири протягом тижня з часу укладення договору купівлі-продажу та зняття з реєстрації за вказаною вище адресою.

У порушення вимог ст. 10 ЦПК України суди не сприяли всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: не роз'яснили позивачу його права та обов'язки, зокрема право уточнити позовні вимоги.

Крім того, поза увагою судів як першої так і апеляційної інстанцій залишився той факт, що ОСОБА_5 у квітні 2014 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу нікчемним, про що свідчить копія позовної заяви (а.с. 61).

Наведені порушення судами норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення цивільної справи, оскільки за правилами ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Також слід зазначити, що під час перегляду справи в апеляційному порядку апеляційним судом не було дотримано вимог чинного цивільного процесуального законодавства України, зокрема не було дотримано вимог

ст. ст. 303, 304 ЦПК України, не було перевірено доводи апеляційної скарги, ОСОБА_5 та її представникові не було надано можливості надати свої пояснення та виступити в судових дебатах. Як стверджує відповідач, справа в апеляційному суді слухалась чотири хвилини, а дебати тривали 2 секунди, що підтверджується даними журналу судового засідання.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування в касаційному порядку судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 квітня 2014 року та ухвала апеляційного суду Одеської області від 2 липня 2014 року не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу вимог ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Також колегія суддів вважає, що доводи касаційної скарги щодо скасування ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 23 квітня

2014 року та ухвали апеляційного суду Одеської області від 2 липня

2014 року не підлягають задоволенню, оскільки ухвалені у справі судові рішення скасовано в цілому та справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції, а відтак - ОСОБА_5 не позбавлена можливості під час нового розгляду справи, належним чином обґрунтувавши відповідне клопотання, звернутися до суду для вирішення питання щодо зупинення провадження у справі.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 342, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 квітня

2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 2 липня

2014 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, усунення перешкод у користуванні квартирою, виселення та вселення передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.К. Гримич

О.І. Євтушенко

В.І. Мартинюк

О.В. Ступак