УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Євграфової Є.П., Завгородньої І.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення коштів за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 03 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 13 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеним позовом та просив суд стягнути з ОСОБА_5 23 291 грн за договором позики від 15 серпня 2013 року, 2 391 грн 10 коп. - процентів за користування позикою, 41 422 грн - за договором позики від 30 січня 2014 року, а всього 67 042 грн 10 коп.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 15 серпня 2013 року він надав ОСОБА_5 позику у сумі 23 291 грн з кінцевим строком повернення до 18 серпня 2013 року, що підтверджується власноруч написаною відповідачем розпискою від 15 серпня 2013 року. Згідно з умовами договору позики відповідач у разі неповернення позики в обумовлений строк, зобов'язувався сплатити 10 % від суми позики в якості процентів за користування позикою, що складає 2 391 грн 10 коп.

30 січня 2014 року позивач знову надав ОСОБА_5 позику в сумі 41 422 грн із кінцевим терміном розрахунку до кінця травня 2014 року. Станом на час звернення до суду з позовом позика відповідачем не повернута.

Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 03 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 13 травня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 03 квітня 2015 року та ухвали апеляційного суду Херсонської області від 13 травня 2015 року, оскільки вони законні та обґрунтовані.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що надані позивачем розписки не свідчать про передачу грошових сум позикодавцем позичальнику, а тому не можуть бути підставою для стягнення грошових коштів.

Доводи касаційної скарги щодо того, що розписки містять усі істотні умови договорів позики спростовуються матеріалами справи.

Так, розписки не містять фіксації факту передачі грошових коштів від ОСОБА_4 відповідачу ОСОБА_5 в якості позики із зобов'язанням наступного повернення. Розписка може замінювати собою договір позики, але лише в тому випадку, коли в ній вказані найменування та координати позикодавця та позичальника, їх паспортні дані, сума займу, строк та порядок повернення позики, а також підписи сторін.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Таким чином, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення норм процесуального та матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 03 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 13 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко Є.П. Євграфова І.М. Завгородня