Апеляційний суд Житомирської області
Справа №2-2009/04 Головуючий у 1-й інст. Борташевич В.Ф.
Категорія 39 Доповідач Трояновська Г. С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Миніч Т.І., Павицької Т.М.

при секретарі Ковальській Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом прокурора м. Бердичева в інтересах ОСОБА_1, заінтересована особа Бердичівська Державна нотаріальна контора про визнання права на спадщину

за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 29 листопада 2004 року,-

в с т а н о в и л а:

У липні 2004 року прокурор м. Бердичева звернувся до суду в інтересах ОСОБА_1 із заявою, посилаючись на те, що 19.01.1960 року ОСОБА_4 заповів в рівних частках своїм дочкам ОСОБА_5 та ОСОБА_6 житловий будинок АДРЕСА_1, які у 1973 році оформили право власності на нього по 1/2 частині кожній та право користування земельною ділянкою площею 910 кв.м., по 455 кв.м. кожній. Рішенням міськвиконкому №300 від 16.05.1974 року ОСОБА_6 було надано дозвіл на забудову нового житлового будинку з обумовленням у ньому, що частину належного їй старого будинку буде знесено. Новий будинок має нову адресу: АДРЕСА_1. На даний час власниками цього будинку є ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які згідно договору дарування від 01.03.2002 року також мають право користування земельною ділянкою площею 455 кв.м., якою раніше користувалась ОСОБА_6 У зв'язку з тим, що ОСОБА_1 до 26.01.2004 року не знала про факт набуття її матір'ю ОСОБА_5 права власності на 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходились за адресою: будинок АДРЕСА_1, вона не могла оформити своєчасно право на спадщину. Посилаючись на вказані обставини, прокурор просив поновити строк для прийняття спадщини ОСОБА_1, встановивши їй для цього додатковий строк. Визнати за ОСОБА_1 право на спадщину на 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходились за адресою: АДРЕСА_1, а також право користування земельною ділянкою площею 455 кв.м., якою раніше користувалась ОСОБА_5

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 29 листопада 2004 року встановлено ОСОБА_1 додатковий строк для подання нею заяви про прийняття спадщини терміном один місяць. Визнано за ОСОБА_1 право на спадщину на 1/2 частину будинку та надвірних будівель, що знаходились в АДРЕСА_1, а також право на користування земельною ділянкою площею 455 кв.м., якою раніше користувалась ОСОБА_5

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Вказують, що про розгляд справи судом першої інстанції їх до відома поставлено не було, участі в процесі вони не брали. Про існування зазначеного рішення дізналися лише коли ОСОБА_1 стала в судовому порядку вимагати скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого їм на підставі рішення Бердичівської міської ради від 24.06.2010 року №923. Вказують, що оскаржуване рішення спричинило низку взаємопов'язаних рішень судових інстанцій та призвело до порушення їх прав. Окрім того зазначають, що суд не з'ясував склад спадкового майна та його наявність, безпідставно вирішив питання про визнання права на спадщину.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Задовольняючи заяву прокурора в інтересах ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з положень ст.ст. 1270,1272 ЦК України /2004 року/ вважав, що ОСОБА_1 пропустила встановлений законом строк для прийняття спадщини з поважної причини та визначив їй додатковий строк для прийняття спадщини і визнав за нею право на спадщину.

Проте такого висновку суд дійшов з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Так, матеріалами справи підтверджується, що 19.01.1960 року ОСОБА_4 заповів домоволодіння в АДРЕСА_1 в рівних частках своїм дочкам - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 /а.с.5/. ОСОБА_6 отримала свідоцтво про право на спадщину по заповіту 23.08.1973 року р.№1-1334, а ОСОБА_5 - 22.09.1973 року р.№1-1408 /а.с.6,7,9/. Їм перейшло і право користування земельною ділянкою площею 910 кв.м, тобто по 455 кв.м. кожній.

Рішенням виконкому Бердичівської міської ради від 16.05.1974 року №300 ОСОБА_6, яка мешкала в АДРЕСА_1 було надано дозвіл на забудову нового житлового будинку з обумовленням в рішенні, що частину старого будинку, який належав їй згідно свідоцтва про право на спадщину від 19.01.1960 року знести після закінчення будівництва, що було виконано /а.с.8,17/.

За повідомленням Житомирського обласного управління земельних ресурсів від 21.02.2003 року власниками домоволодіння по АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 згідно договору дарування від 01.03.2002 року, які набули право власності на будівлю, господарські споруди, а також право користування земельною ділянкою площею 455 кв.м., якою раніше користувалась ОСОБА_6 /а.с.17,68/.

Матеріалами справи підтверджується, що мати ОСОБА_1 ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.18/. Суд встановив, що ОСОБА_1 не знала про наявність свідоцтва про право на спадщину по заповіту від 22.09.1973 року, яким стверджується факт отримання спадщини її матір'ю ОСОБА_5 на 1/2 частину будинку та надвірних будівель. Лише на початку 2004 року ОСОБА_8 отримала дублікат свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім'я своєї матері.

У пункті 4 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, зазначено, що положення цього кодексу застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Ці положення роз'яснено і п.1 постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року N 7 „Про судову практику у справах про спадкування", де зазначено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини.

Оскільки спадкодавиця ОСОБА_5 померла до 01.01.2004 року, то суд першої інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин ЦК України /2004 року/та вирішив спір відповідно до положень ст.ст.1270,1272 ЦК України, визначивши спадкоємцю додатковий строк для прийняття спадщини.

Окрім того, в абзаці 4 п.24 названої постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не повинен вирішувати питання про визнання за ним права на спадщину. Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, установленому статтею 1269 ЦК, звернувшись в нотаріальну контору, після чого вважається таким, що прийняв спадщину.

Натомість суд першої інстанції в резолютивній частині рішення зазначив не тільки про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, а також про визнання права на спадщину на нерухоме майно та право користування земельною ділянкою, що є незаконним.

Окрім неправильного застосування норм матеріального права, суд першої інстанції припустився порушень також норм процесуального права, оскільки справи про визначення додаткового строку для прийняття спадщини розглядається у позовному провадженні із зазначенням відповідачів по справі. Натомість суд розглянув справу за участю заінтересованої особи - Бердичівської державної нотаріальної контори, що властиво для категорії справ окремого провадження.

Із судових рішень, які містяться в матеріалах справи, вбачається, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, ОСОБА_3 існує спір щодо земельної ділянки, яка знаходилась біля будинку ОСОБА_4 та поділеного між його дочками ОСОБА_5 та ОСОБА_6, про що зазначено вище. Кожна із сторін вважає, що інша сторона користується земельною ділянкою незаконно. У зв'язку з цим ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Бердичівської міської ради, управління Держземагенства у Бердичівському районі, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого останнім на підставі рішення Бердичівської міської ради №923 від 24.06.2010 року, та рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 21.05.2015 року, залишеним без змін 22.07.2015 року ухвалою апеляційного суду Житомирської області, її позов було задоволено /а.с.59-60,63-64/.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вважають, що рішеннями судів, якими визнано право за ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку, порушуються їх права, оскільки ці рішення враховані судами при розгляді справи про визнання недійсним, виданого їм державного акта на право власності на земельну ділянку.

Із судових рішень, долучених до апеляційної скарги вбачається, що при ухваленні рішення від 21.05.2015 року за позовом ОСОБА_1 про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_3, суд посилався на постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 19.02.2014 року за позовом ОСОБА_1 до Бердичівської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення №923 від 24.06.2010року щодо передачі безоплатно у приватну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 земельної ділянки, та рішення Бердичівського міськрайонного суду від 08.12.2005 року, яким за ОСОБА_1 визнано право власності на земельну ділянку площею 455кв.м, якою раніше користувалась ОСОБА_5/а.с.59-62/. У названих справах, по яких постановлені судові рішення від 19.02.2014 року та від 08.12.2005 року, Рикалі до участі у справі залучені не були.

У свою чергу рішення Бердичівського міськрайонного суду від 08.12.2005 року містить посилання на рішення Бердичівського міськрайонного суду від 29.11.2004 року/а.с.57-58/.

За таких обставин та, зважаючи на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 2002 року, тобто на час ухвалення рішень, уже користувались земельною ділянкою, частина якої, як вважає ОСОБА_1, належить їй, колегія суддів вважає, що оскаржуваним рішенням зачіпаються їх права.

З огляду на наведене апеляційна скарга ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення - скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 29 листопада 2004 року скасувати, ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову прокурора м. Бердичева в інтересах ОСОБА_1 про визнання права на спадщину відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді