АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/5695/2015 Головуючий у першій інстанції - Коваль О.А.
Доповідач - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Оніщука М.І.,

суддів Українець Л.Д., Крижанівської Г.В.,

при секретарі Троц В.О.,

за участю:

представника відповідача

ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 лютого 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевельової Валентини Михайлівни, ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_9 про визнання протиправними дій, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса КМНО Шевельової В.М., ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_9, в якому просив: визнати протиправними дії приватного нотаріуса; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину видане ОСОБА_2 та визначити йому додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини.

В обґрунтування заявлених вимог вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_5 помер його батько ОСОБА_4. У грудні 2012 року ним було отримано повідомлення від 30.11.2012 нотаріуса Калінінградського міського нотаріального округу Російської Федерації Скоропад М.В. про те, що після смерті його батька відкрилася спадщина, яка включає в себе земельну ділянку, яка знаходиться в АДРЕСА_3 та залишок грошових вкладів, які зберігаються в Калінінградському відділенні № 8626 Північно-Західного банку ВАТ «Сбербанк Росии», з пропозицією надіслати в нотаріальну контору заяву на прийняття спадщини, що він і зробив направивши таку заяву 25.12.2012. Він вважав, що приймає всю спадщину, яка залишилася після смерті батька, проте тільки 30.10.2014 дізнався, що приватним нотаріусом КМНО Шевельовою В.М. було видане свідоцтво про право на спадщину його матері ОСОБА_2 на належне майно батьку, а саме квартиру АДРЕСА_1, коли він також є спадкоємцем вказаного майна за законом. Зазначив, що в порушення вимог ч. 2 ст. 69 Закону України «Про нотаріат» та в порушення вимог п. 1.2 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, приватним нотаріусом Шевельовою В.М. не було з'ясовано кола спадкоємців, які мають право на спадщину, обов'язкову частку в спадщині та видано відповідне свідоцтво тільки відповідачці з порушенням його прав спадкоємця, з огляду на що просив визнати такі дій нотаріуса протиправними, а видане відповідачці свідоцтво про право на спадщину недійсним та визначити йому додатковий строк для прийняття спадщини, оскільки він пропущений з поважних причин.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20.02.2015 в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вважає висновок суду про відсутність підстав для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та відсутність поважних причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, не правомірним, оскільки він суперечить фактичним обставинам справи та вимогам закону.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2, який є одночасно представником третьої особи ОСОБА_9, проти задоволення апеляційної скарги заперечував за її безпідставністю і необґрунтованістю та просив рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалене з дотриманням вимог закону.

Інші особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, а тому колегія суддів визнала за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явились, оскільки їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з безпідставності та необґрунтованості заявлених вимог.

Вказаний висновок суду є законним і обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_4, який був громадянином Російської Федерації та ОСОБА_2, яка є громадянкою Російської Федерації з 24.10.1959 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох синів ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується відповідними свідоцтвами про укладення шлюбу та про народження.

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_4 помер в м. Кілінінграді Російської Федерації, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 09.07.2012 Спеціальним відділом ЗАГС м. Калінінграда.

З тимчасової посвідки на постійне проживання Святошинського РУГУ МВС України в м. Києві вбачається, що ОСОБА_4 був зареєстрований та відповідно постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно довідки від 14.12.2012 № 434 КП «Дирекції з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» ОСОБА_4 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 де і проживав з 08.04.2010 до дня своєї смерті.

Представник позивача надаючи пояснення в судовому засіданні зазначав про постійне місце проживання ОСОБА_4 в Російській Федерації, тоді як належних та допустимих доказів такого суду надано не було. При цьому, суд першої інстанції правомірно вказав на те, що сам факт смерті ОСОБА_4 в м. Калінінграді не може свідчити про його постійне місце проживання в Російській Федерації.

Судом встановлено, що після смерті ОСОБА_4 залишилась спадщина, а саме 1/2 частина квартири АДРЕСА_1. Інша 1/2 частина вказаної квартири, згідно договору купівлі-продажу квартири від 15.02.2010 та відповідного реєстраційного посвідчення НОМЕР_1 Київського БТІ та згідно норм СК України та ст. 1226 ЦК України належить на праві приватної власності дружині ОСОБА_4 - ОСОБА_2

Зі спадкової справи щодо майна померлого ОСОБА_4 вбачається, що спадкова справа була заведена приватним нотаріусом КМНО Шевельовою В.М. на підставі заяви ОСОБА_2 від 21.12.2012 про прийняття спадщини після померлого чоловіка ОСОБА_4

Також з матеріалів вказаної спадкової справи вбачається, що ОСОБА_4 03.11.2010 складав заповіт, згідно якого належну йому на праві приватної власності Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 заповідав своєму сину ОСОБА_9, який 21.12.2012 відмовився від неї та від спадкування за законом на користь своєї матері, дружини померлого ОСОБА_2, яка в подальшому і прийняла її, отримавши 11.04.2013 свідоцтво про право на спадщину за законом.

Відповідно до ст. 71 Закону України «Про міжнародне приватне право» спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні - правом України.

Статтею 45 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних сімейних і кримінальних справах укладеної у Мінську 22.01.1993, ратифікованої Законом України № 240/94-ВР від 10.11.1994 визначено, що право спадкування майна, крім випадку, передбаченого пунктом 2 цієї статті, визначається за законодавством Договірної Сторонні на території якої спадкоємець мав останнє постійне місце проживання. Тоді як, право спадкування нерухомого майна визначається за законодавством Договірної Сторони, на території якої знаходиться це майно.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки, спадковим майном після смерті ОСОБА_4, яке є предметом розгляду в даній справі, є Ѕ частина квартири АДРЕСА_1, то його спадкування визначається згідно українського законодавства, а не будь-якого іншого, де ще може знаходитися інше майно спадкодавця.

Таким чином, посилання позивача і апелянта на те, що спадкова справа відкривалася і нотаріусом Російської Федерації де він прийняв спадщину, не заслуговують на увагу, оскільки згідно наданої копії свідоцтва про право на спадщину за законом (свидетельство о праве на наследство по закону) від 13.11.2014 свідоцтво видане щодо нерухомого майна (земельної ділянки), яка знаходиться на території Російської Федерації.

Згідно із ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна.

Із наданих суду доказів, зокрема тимчасової посвідки на постійне проживання Святошинського РУГУ МВС України в м. Києві та довідки від 14.12.2012 № 434 КП «Дирекції з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» вбачається, що постійним місцем проживання ОСОБА_4 з 08.04.2010 до дня смерті була квартира АДРЕСА_1, а відтак заведення спадкової справи приватним нотаріусом КМНО відповідає вимогам закону.

Суд першої інстанції також обґрунтовано відхилив доводи позивача щодо порушення нотаріусом вимог закону, виходячи з наступного.

Згідно ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 -1265цього Кодексу.

Оскільки, ОСОБА_9 відмовився від спадкування належної спадкодавцю Ѕ частина квартири АДРЕСА_1 за заповітом, то, у відповідності з вимогами закону, інші спадкоємці за законом одержують право на спадкування в порядку черговості.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки (ст. 1261 ЦК України).

Згідно із ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Частиною 1 ст. 1270 ЦК України встановлено шестимісячний строк для прийняття спадщини, який починається з часу відкриття спадщини (день смерті особи).

Статтею 1272 ЦК України передбачено, що якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

З заявою про прийняття спадщини звернулася лише дружина спадкодавця ОСОБА_2 Позивач, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2, тобто за відмінною від адреси проживання спадкодавця, з такою заявою в шестимісячний строк до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини на території України не звертався.

Таким чином, у нотаріуса були відсутні жодні правові підстави для не видачі, після спливу шестимісячного строку, свідоцтва про право на спадщину за законом, спадкоємцю, який звернувся з відповідною заявою і має право на спадкування.

Доводи апелянта про неправомірність дій нотаріуса в частині не здійснення нею перевірки щодо кола осіб, які мають право на обов'язкову частку в спадщині не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки ст. 1241 ЦК України, передбачає таку обов'язкову частку у спадщині в порядку спадкування за заповітом, тоді як вказана спадщина успадковувалася за законом. Також є безпідставними доводи скаржника про неправомірність дій нотаріуса і в частині не з'ясування кола спадкоємців, оскільки, як правомірно вказано судом першої інстанції такого обов'язку нотаріуса не визначено чинним законодавством, яке надає право спадкоємцям самостійно приймати рішення про прийняття чи не прийняття спадщини і встановлює для цього певні строки і визначає відповідний механізм.

Разом з цим, законом закріплено, що за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини або ж за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (ст. 1272 ЦК України).

Заявляючи вимогу про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини позивач вказував на те, що він пропустив строк з поважних причин, оскільки був впевнений у тому, що прийнявши спадщину в Росії він її прийняв і в Україні.

Суд першої інстанції, на підставі встановлених фактичних обставин справи дійшов обґрунтованого висновку про відсутність обставин, що об'єктивно та істотно ускладнювали вчинення позивачем дій, спрямованих на подання ним заяви про прийняття спадщини на території України.

На переконання колегії суддів, поважними слід визнавати такі причини, які з огляду на моральні норми суспільства виправдовують поведінку спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини.

Разом з цим, необізнаність позивача про порядок прийняття спадщини на території України, за обставин даної справи, не може бути визнано поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. Тим більше, слід наголосити, що позивач звернувся на території Російської Федерації з заявою про прийняття спадщини і отримав відповідне свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку.

Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснив, що вирішуючи питання визначення особі додаткового строку (продовження строку), суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому, необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Таким чином, наведені позивачем причини пропуску строку прийняття спадщини не можуть бути визнані об'єктивними, непереборними та істотними, а отже висновки суду з цього питання є цілком обґрунтованими, оскільки позивач не надав суду безспірних, належних і допустимих доказів, які б давали підстави вважати пропуск строку прийняття спадщини з поважних причин.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що оскільки позивачем пропущено строк прийняття спадщини з причин, які не є об'єктивними, непереборними та істотними, а відтак не є й поважними, то законні підстави для задоволення заявленої вимоги про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини відсутні.

Відмовляючи в задоволенні вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, суд першої інстанції також цілком правомірно виходив з відсутності визначених законом підстав для цього.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

З вищенаведених підстав доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, висновків суду не спростовують та на законність оскаржуваного рішення не впливають. При цьому, слід зауважити, що наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом правового аналізу судом першої інстанції, висновки якого ґрунтуються на нормах матеріального права.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Отже, з огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 305, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 лютого 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевельової Валентини Михайлівни, ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_9 про визнання протиправними дій, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді