Категорія: цивільна Доповідач: Харечко Л. К.
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
У Х В А Л А

05 травня 2015 року м. Чернігів

Апеляційний суд Чернігівської області у складі:

головуючого - судді Харечко Л.К.,

суддів: Вінгаль В.М., Зінченко С.П.,

при секретарі - Шкарупі Ю.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача Маклюка Р.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 11 лютого 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю „Телерадіоорганізація „ЛІГА", ОСОБА_4, ОСОБА_5 про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

Рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 11 лютого 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю „Телерадіоорганізація „ЛІГА", ОСОБА_4, ОСОБА_5 про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_3 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на те, що рішення було ухвалене без повного та всебічного з'ясування обставин, що мають значення для справи, а також з порушенням матеріального та процесуального законодавства.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує на те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки всім доказам по справі поданих позивачем, зокрема відеозапису на компакт-диску. Також, апелянт вказує, що поширена відповідачами інформація не стосується виконання ОСОБА_3 своїх трудових чи громадських обов'язків, а вказані висловлювання відповідачів не можна розцінювати як оціночні судження, оскільки вони містять ряд фактичних даних.

Крім того, апелянт зазначає, що поширена інформація не відповідає дійсності, порушує права, свободи та ганьбить честь, гідність і ділову репутацію позивача, оскільки створює уявлення у громадськості про ОСОБА_3, як про порушника закону.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача Маклюка Р.А., дослідивши матеріали справи і переглянувши відеосюжети, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 25 листопада 2014 року в ефірі телевізійного каналу „Дитинець" TOB „Телерадіоорганізація ЛІГА" здійснено трансляцію сюжету „У Ялівщині з'явиться друге „царське село?", в якому розповідається, що один з головних регіоналів Чернігівщини ОСОБА_3 хоче знищити парк „Ялівщина". Зокрема, сюжет містить такі цитати: „Прилуччани вже поділили Ялівщину. Схоже головний чернігівський регіонал за підтримки батьківщинівців вирішив привласнити близько шести гектарів землі для будівництва другого царського села…" „Ділянка, що постійно знаходиться в користуванні товариства з обмеженою відповідальністю „ПМК-59" межує з першим царським селом, охоплює кілька гектарів лісопарку…", „Виявилось, ідея знищення парку належить одному з головних регіоналів Чернігівщини ОСОБА_3…", що підтверджується дослідженим судом відеозаписом сюжету на компакт-диску № HLD625QL21095779.

Позивач, вважаючи поширену відповідачами інформацію недостовірною та такою, що порушує його немайнові права, звернувся до суду з позовом про спростування такої інформації та відшкодування завданої йому моральної шкоди.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з відсутності фактів, які б доводили, що зазначений відеосюжет мотивований цілеспрямованими діями з метою принизити честь, гідність чи ділову репутацію позивача, а не з метою доведення до громадськості тверджень про наміри публічної особи, а тому дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 щодо спростування поширеної інформації та відповідно похідних позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на матеріалах справи і відповідає вимогам чинного цивільного законодавства України і з ним погоджується апеляційний суд, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобом захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року „Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", відповідно до ст.ст. 94, 277 ЦК України, фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про інформацію", під інформацією слід розуміти документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі.

Як роз'яснено в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачем відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України того факту, що інформація такого змісту: „Прилуччани вже поділили Ялівщину. Схоже головний чернігівський регіонал за підтримки батьківщинівців вирішив привласнити близько шести гектарів землі для будівництва другого царського села…",поширена саме про позивача, оскільки в даному випадку достовірно неможливо встановити, кого саме мали на увазі автори сюжету під словом "прилуччани" та виразом "головний чернігівський регіонал", зважаючи також і на те, що в сюжеті про ОСОБА_3 йдеться як про одного з головних чернігівських регіоналів, а не головного чернігівського регіонала.

Як передбачено ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Зі змісту цієї норми випливає, що свобода слова, преси, як захисника інтересів громадськості, критики представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини.

Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених ч. 2 ст. 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним в демократичному суспільстві.

Аналіз зазначеного національного законодавства та ст. 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

Пленум Верховного Суду України в постанові від 27 лютого 2009 року №1 (п.21) звернув увагу на те, що при поширенні недостовірної інформації стосовно публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Кабінету Міністрів України, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя.

У вказаній резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому, зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначив, що політики, обираючи свою професію, залишили себе відкритими для суворої критики і пильного нагляду; це той тягар, який політики мають прийняти в суспільстві і стандарти, які застосовують українські суди, мають узгоджуватися з принципами, зазначеними у ст. 10 Конвенції. При дотриманні умов параграфу 2 статті 10 Конвенції, право вільно передавати інформацію поширюється не лише на інформацію та ідеї, які сприймаються сприятливо або вважаються необразливими чи нейтральними, але й такі, які ображають, шокують чи викликають стурбованість. При цьому преса не повинна переступати межу, встановлену з метою захисту репутації інших осіб, але повинна повідомляти інформацію та ідеї з питань, що становлять громадський інтерес. Не лише преса має завдання повідомляти таку інформацію, а й громадськість має право її отримувати (Справа «Українська Прес - група» проти України» рішення від 29 березня 2005 року).

Як встановлено судом ОСОБА_3 є депутатом Чернігівської обласної ради.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що поширена відповідачем інформація у відеосюжеті „У Ялівщині з'явиться друге „царське село"?" мотивована з метою доведення до громадськості тверджень про наміри публічної особи, а не з метою принизити честь, гідність чи ділову репутацію позивача.

Згідно з вимогами статей 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводи апеляційної скарги з приводу того, що поширена відповідачами інформація не стосується виконання ОСОБА_3 своїх трудових чи громадських обов'язків, а вказані висловлювання відповідачів не можна розцінювати як оціночні судження, так як містять ряд фактичних даних, не можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги, оскільки висловлювання відповідачів щодо характеристики позивача були наслідком узагальнення відповідачами політичних дій позивача в зв'язку зі здійсненням останнім його політичної діяльності.

Твердження апелянта щодо неналежної оцінки всім доказам по справі поданих позивачем, зокрема відеозапису на компакт-диску є необґрунтованими, оскільки зазначені доводи не можливо визнати такими, що не враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення. Місцевий суд у повній мірі з'ясував всі обставини, які мають значення для справи, та виконав усі вимоги цивільного судочинства, правильно оцінив докази, надані сторонами, та дав їм належну правову оцінку.

Враховуючи вищевказане, перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди правильним та обґрунтованим.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене з додержанням вимог закону, підстав для його зміни або скасування, передбачених ст. 309 ЦПК України, за доводами апеляційної скарги не вбачається.

Таким чином, відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 11 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання чинності.

Головуючий:Судді: