Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/6/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Варакіна Н. Б.
Доповідач Авраменко Т. М.
РІШЕННЯ

Іменем України

22.09.2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючої судді : Авраменко Т.М.

суддів: Суржика М.М., Суровицької Л.В.,

секретаря : Кравченко Я.С.

за участю представників сторін

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 04 березня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та відшкодування матеріальної шкоди.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів ,-

В С Т А Н О В И Л А :

В серпні 2013 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та відшкодування матеріальної шкоди.

Зазначав, що він та відповідач є співвласниками житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в м.Кіровограді, АДРЕСА_1 Йому на праві власності належить 11/25 частки будинку, що складається з квартири №1, а відповідачу - 14/25 частки будинку, що складається з квартири №2.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 25 вересня 2008 року було визначено порядок користування земельною ділянкою та зобов'язано його ліквідувати зливну яму. Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 20 травня 2009 року рішення суду першої інстанції змінено, йому в користування виділено земельну ділянку розміром 589,9 кв.м., а відповідачу - 602,6 кв.м., в позові про ліквідування зливної ями відмовлено.

Незважаючи на рішення суду, відповідач засипала зливну яму та на виділеній йому частині земельної ділянки розпочала будівництво гаража та встановила огорожу по межі земельної ділянки відповідно до скасованого рішення районного суду, яка не відповідає межі, визначеній рішенням апеляційного суду.

Просив зобов'язати відповідача не чинити йому перешкод у користуванні земельною ділянкою, звільнити виділену йому частину земельної ділянки шляхом демонтажу самовільно збудованого гаража та огорожі, вивезення будівельного сміття. Виділити йому в натурі земельну ділянку площею 589,9 кв.м. та стягнути на відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної ліквідацією зливної ями, 3600 грн.

В листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернулася в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про зміну меж земельних ділянок шляхом виділення ОСОБА_2 50 кв.м. з належної їй частини земельної ділянки. Зазначала, що на підставі виконавчого листа, виданого Кіровським районним судом м.Кіровограда 17 лютого 2009 року, державним виконавцем виконано рішення Кіровського районного суду від 25 вересня 2008 року, встановлена межа між земельним ділянками, на місці якої вона встановила огорожу. Після виконання рішення воно було переглянуте в апеляційному порядку та скасовано. Враховуючи, що огорожа є встановленою нею на виконання рішення суду, просила змінити межі земельних ділянок, залишивши їй в користування земельну ділянку в межах встановленої огорожі спереду житлового будинку, та виділити ОСОБА_2 частину земельної ділянки з її площі земельної ділянки, що знаходиться за житловим будинком (а.с.38-39).

Ухвалою Кіровського районного суду м.Кіровограда від 26 листопада 2013 року провадження у справі в частині позову ОСОБА_2 про виділення земельної ділянки в натурі закрито в зв'язку з відмовою позивача від цієї частини позовних вимог (а.с.45)

Ухвалою Кіровського районного суду м.Кіровограда від 26 лютого 2014 року зустрічний позов про зміну меж земельної ділянки залишено без розгляду за заявою ОСОБА_3 (а.с.87).

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 04 березня 2014 року в позові відмовлено. Суд встановив, що право власності на гараж зареєстровано за ОСОБА_3 у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку, на якій розташовано гараж та огорожа, належить ОСОБА_3 на підставі державного акту, а тому позов про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, яка перебуває у власності відповідача, не є належним способом захисту прав позивача. В позові про відшкодування матеріальної шкоди суд відмовив за недоведеністю розміру заподіяної шкоди.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Посилається на те, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права та не відповідає фактичним обставинам справи. Судом фактично проігноровано рішення апеляційного суду від 20 травня 2009 року та не враховано, що відповідач отримала державний акт на земельну ділянку, яка фактично рішенням суду виділена йому, а в прийнятті зустрічного позову про визнання недійсним державного акту, виданого всупереч рішенню апеляційного суду від 20 травня 2009 року, про що він дізнався під час розгляду справи, суд першої інстанції двічі відмовив, що призвело до порушення його прав та безпідставної відмови в позові.

В засіданні апеляційного суду представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, а представник відповідача просив відхилити апеляційну скаргу, оскільки позов про порушення прав позивача відповідачем є недоведеним.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом, а обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте зазначені вимоги закону залишилися поза увагою суду першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що гараж та огорожа є власністю відповідача та побудовані на належній їй на підставі державного акту земельній ділянці, а тому права позивача не є порушеними, проте погодитися з таким висновком суду не можна з таких підстав.

Матеріалами справи підтверджується, що сторони є співвласниками житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться в м.Кіровограді, АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 1192,5 кв.м.

Рішенням Кіровського районного суду м.Кіровограда від 25 вересня 2008 року в користування ОСОБА_3 виділено 14/25 частки земельної ділянки, площею 667,80 кв.м., а в користування ОСОБА_2 - 11/25 частки площею 524,7 кв.м., зобов'язано ОСОБА_2 ліквідувати зливну яму літер «И», оскільки при такому розподілі земельної ділянки зливна яма частково розташовується на земельній ділянці, яка виділяється у користування ОСОБА_3 (а.с.9-10).

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 20 травня 2009 року зазначене рішення суду змінено в частині встановлення порядку користування земельною ділянкою та зобов'язання ліквідувати зливну яму (а.с.11-15). Апеляційний суд виходив з того, що між колишніми співвласниками житлового будинку було встановлено порядок користування земельною ділянкою, такого ж порядку дотримувалися і нові власники будинку - ОСОБА_2, який в 1992 році придбав 13/20 частки, та ОСОБА_3 , якій належало 7/32 та 21/160 частки будинку. В 2000 році в зв'язку з оформленням самовільних будівель перераховано ідеальні частки та визначено, що частки у праві власності становлять: ОСОБА_2 - 11/25, ОСОБА_3 - 14/25, що не є підставою для зміни порядку користування земельною ділянкою.

За таких обставин апеляційний суд визначив порядок користування земельною ділянкою відповідно до фактичного користування, зокрема ОСОБА_3 виділено в користування земельну ділянку розміром 602,6 кв.м., а ОСОБА_2 - 589,9 кв.м., визначено межу поділу земельних ділянок між співвласниками, оскільки при такому порядку користування зливна яма розташовується на виділеній ОСОБА_2 земельній ділянці, то в позові про ліквідацію зливної ями відмовлено. Також рішенням апеляційного суду визначена конкретно межа поділу земельної ділянки між співвласниками відповідно до додатку №1 до висновку №282/3 судової будівельно-технічної експертизи (а.с.11-15,36).

Відповідно до п.9 ч.3 ст.129 Конституції України однією із основних засад судочинства є обов'язковість судових рішень. Судові рішення, що набрали законної сили , обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (стаття 14 ЦПК України).

Незважаючи на те, що рішення суду першої інстанції втратило чинність 20 травня 2009 року, відповідач ОСОБА_3 на підставі скасованого рішення від 25 вересня 2008 року отримала 02 липня 2009 року державний акт про право приватної власності на земельну ділянку площею 686,54 кв.м.(а.с.133), разом з тим рішенням суду, яке набрало законної сили, їй в користування визначена земельна ділянка площею 602, 6 кв.м.. Зазначені обставини, а також те, що межі спірної земельної ділянки порушені відповідачем, встановлені рішенням Кіровського районного суду м.Кіровограда від 09 липня 2015 року, яким визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 686,54 кв.м, виданий 02 липня 2009 року на ім'я ОСОБА_3 (а.с.162-164). Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 09 вересня 2015 року рішення суду першої інстанції від 09 липня 2015 року залишено без зміни (а.с.165-167).

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ч.3 ст.61 ЦПК України).

Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду громадян (ч.4 і ч.5 ст.319 ЦК України).Реалізація права громадянина на приватизацію земельної ділянки не може відбуватися за рахунок порушення прав інших осіб, тому доводи відповідача, що вона є законним власником земельної ділянки , є безпідставними.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (ч.2 ст.152 ЗК України).

Факт встановлення огорожі по межі, визначеній на підставі скасованого рішення суду першої інстанції, відповідач визнає, зокрема, в зустрічному позові, запереченнях на апеляційну скаргу (а.с.38-39,128-129). Зазначене також підтверджується планом земельної ділянки в технічному паспорті, виготовленому станом на 04 листопада 2013 року (а.с.71).

За таких обставин позов про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом демонтажу збудованої відповідачем огорожі на виділеній позивачу рішенням апеляційного суду від 20 травня 2009 року земельній ділянці підлягає задоволенню.

Вимоги про знесення гаража, який на думку позивача є самочинним, задоволенню не підлягають, оскільки право власності на цей гараж зареєстровано за відповідачем, що підтверджується свідоцтвом про право власності та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.68-69). Це право власності не оспорювалося. Крім того, на час вирішення спору в 2008 році гараж вже був побудований і за рішенням апеляційного суду від 20 травня 2009 року земельна ділянка, на якій розташований спірний гараж виділена в користування відповідачу (а.с.36).

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції (ч.1 ст.303 ЦПК України).

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.57 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.58 ЦПК України).

Доводи позивача, що відповідач збільшила розмір гаражу саме за рахунок виділеної йому земельної ділянки, належними та допустимими доказами не підтверджуються. Крім того, згідно з планами земельної ділянки її ширина по фасаду на 2009 рік становила 20,51 м (а.с.36), а на листопад 2013 року - 21,3 м , тобто збільшилася на 0,79 м. (а.с.71). Позивачем не спростовано доводи відповідача, що розширення гаража відбулося за рахунок збільшення ширини земельної ділянки.

Шкода, заподіяна особі або майну громадянина підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (ч.2 ст.1166 ЦК України).

З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди тягар доказування згідно з перерахованими нормами розподіляється таким чином: позивач доказує наявність шкоди та її розмір, а відповідач - відсутність його вини у заподіянні шкоди.

Висновок суду про те, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження розміру матеріальної шкоди, заподіяної ліквідацією зливної ями, є правильним. Матеріали справи таких доказів не містять, не надані вони також і апеляційному суду.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в частині відмови в знесенні гаража та відшкодуванні матеріальної шкоди відповідає матеріалам справи та вимогам закону, а рішення суду в частині відмови в демонтажі огорожі підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення цієї частини позовних вимог.

Доводи відповідача, що огорожа є капітальною і можливе її залишення за умови виплати грошової компенсації за цю частину земельної ділянки або виділення її із земельної ділянки відповідача, що знаходиться за житловим будинком, не є предметом розгляду цієї справи, згода на такий обмін позивачем не давалася, мирова угода між сторонами не укладалася.

Відповідно до ч.5 ст.88 ЦПК України пропорційно до задволеної частини позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 114 грн. 70 коп.

На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.307, ст.309, ч.2 ст.314, ст.316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити .

Скасувати рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 04 березня 2014 року в частині відмови в позові про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 задовольнити частково.

Зобов'язати ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_2 перешкод в користуванні земельною ділянкою, розташованою в м.Кіровограді, АДРЕСА_1, та звільнити виділену йому рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 20 травня 2009 року частину земельної ділянки шляхом демонтажу збудованої огорожі.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 114 грн. 70 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча суддя:

судді: