Справа №490/3447/14-ц 12.02.2015 12.02.2015
Провадження №22-ц/784/57/15
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №22-ц/784/57/15 Головуючий першої інстанції Подзігун Г.В.
Категорія: 48 Суддя-доповідач апеляційного суду Леванчук О.М.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

12 лютого 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Леванчука О.М.,

суддів: Мурлигіної О.Я., Царюк Л.М.,

при секретарі судового засідання Кудра В.М.,

за участю:

позивача ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4, її представника ОСОБА_5,

представника третьої особи ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 жовтня 2014 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визначення місця проживання дитини з батьком,

В С Т А НО В И Л А :

14 березня 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визначення місця проживання малолітньої дочки з батьком.

Позивач зазначав, що з 2002 по 2011 рік перебував у шлюбі з ОСОБА_4 У них є двоє дітей - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Після розірвання шлюбу відповідач разом з дітьми проживають окремо.

При цьому, відповідач перешкоджала спілкуванню позивача з їх спільними дітьми, у зв'язку з чим, він вимушений був звернутися до органу опіки і піклування.

Рішенням Миколаївської міської ради від 23 вересня 2011 року № 968 була визначена участь позивача у вихованні дітей, затверджений графік відвідувань.

В подальшому дочка виявила бажання більше часу проводити з ним - з батьком, а син, навпаки - з матір'ю. Натомість, відповідач почала виявляти агресію по відношенню до їх дочки, здійснювати на неї психологічний тиск, безпідставно переводити дитину з однієї школи в іншу. Крім того, відповідач не здатна забезпечити належні умови проживання для дочки.

З 29 грудня 2013 року через конфлікт з відповідачем дочка ОСОБА_7 проживає з ним, а матір і брата з сестрою відвідує. Однак, відповідач продовжує періодично чинити перешкоди в проживанні дочки з ним. У зв'язку з чим, ОСОБА_7 зверталася до Центру соціальної служби із заявою про визначення її місця проживання з батьком.

Посилаючись на викладене, та на те, що він зможе створити належні умови для проживання дочки, а подальше її проживання з відповідачем суперечитиме інтересам дитини, позивач просив визнати місце проживання ОСОБА_7 з ним.

Заперечуючи проти позову відповідач посилалася на не відповідність дійсності викладених у позові обставини. На її думку, позивач не зможе надати їх дитині належного утримання та виховання, оскільки не працює, а його психологічний стан не дозволяє опікуватися дитиною.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 жовтня 2014 року позов задоволено. Визначено місце проживання неповнолітньої ОСОБА_7 з батьком АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на не відповідність висновків суду дійсним обставинам справи, а також не повне з'ясування обставин, які мають значення для справи, просила рішення суду скасувати і ухвалити нове - про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, з'ясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 батьки малолітніх ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 вересня 2011 року шлюб між сторонами розірвано.

Після розірвання шлюбу позивач та відповідач разом з дітьми проживають окремо.

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 23 вересня 2011 року № 968 врегульована участь ОСОБА_2 у вихованні дітей. Зокрема, йому надана можливість побачень та спілкування з дітьми з 9.00 год. суботи до 10.00 год. неділі та кожного вівторка з 15.00 год. до 18.00 год. без присутності матері, а також два тижні літнього оздоровлення.

Протягом 2012-2014 років сторони та їх діти неодноразово зверталися зі зверненнями до органів місцевого самоврядування щодо вирішення спору про участь у вихованні дітей, а також із заявами до правоохоронних органів щодо неправомірної поведінки один одного.

10 січня 2014 року ОСОБА_7 звернулася до служби у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради про визначення її постійного місця проживання з батьком.

Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради висновком від 25 квітня 2014 року, спираючись, у тому числі на визнав за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_7 з батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2.

Встановивши вказані обставини суд першої інстанції ухвалив рішення про задоволення позову.

При цьому, визначаючи місце проживання ОСОБА_7 з позивачем, суд першої інстанції посилався на бажання дитини проживати саме з батьком та відсутність відповідного зустрічного позову матері дитини. При цьому, суд виходив з того, що у позивача є постійне місце проживання, де створені всі умови для проживання і виховання дитини. Також, вважав, що позивач працює, отримує достатній дохід для утримання дитини, на обліку в психо-, наркодиспансері не перебуває.

Між тим, колегія суддів апеляційного суду не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Згідно з ч. 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків, і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Між тим, суд першої інстанції, вирішуючи спір, не звернув уваги на вказані положення законодавства України та норми міжнародного права і не навів в своєму рішенні ті виключні обставини, які б дозволили прийняти рішення не на користь матері.

Так, з висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 25 квітня 2014 року, на який посилається суд першої інстанції, та з повторного висновку від 6 лютого 2015 року вбачається, що за місцем проживання ОСОБА_4 створені всі умови для повноцінного розвитку, проживання та відпочинку дитини.

До того ж, рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 грудня 2014 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1

При цьому, немає даних про неприязні стосунки між матір'ю та дитиною, а в соціально-психологічному висновку Миколаївського міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді від 8 лютого 2014 року зазначено про амбівалентне ставлення ОСОБА_7 до матері через ревнощі до інших дітей. Вказується, що дитина прагне до спілкування з матір'ю, потребує її підтримки, а бажання проживати з батьком обумовлене корисливими мотивами (а. с. 11).

Натомість, матеріали справи містять докази, які ставлять під сумнів правильність висновку суду першої інстанції щодо визначення місця проживання дитини з батьком.

Зокрема, згідно з довідкою інформаційного центру МВС України, ОСОБА_2 вироком Первомайського міського суду Луганської області від 29 листопада 1989 року та ухвалою Луганського обласного суду від 16 лютого 1990 року був засуджений за злочин проти статевої свободи та статевої недоторканності особи та відбував покарання.

Однак, суд першої інстанції не звернув уваги на вказані обставини справи, внаслідок чого дійшов правобезпідставного висновку про наявність безумовних підстав для визначення місця проживання дитини з батьком.

За таких обставин, відповідно до пунктів 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

У зв'язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати, відповідно до ст. 88 ЦПК України, розподілу не підлягають, тому рішення в частині розподілу судом першої інстанції судових витрат також не може бути залишено в силі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 жовтня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визначення місця проживання дитини з батьком відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий Судді