АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/2762/2015 Головуючий в суді 1 інстанції - КатющенкоВ.П.
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Телегіній Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка подана її представником ОСОБА_3, на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ШЕВЧУК ЗояМиколаївна про визнання недійсним шлюбного договору,

встановила:

У січні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4, в якому просить визнати недійсним укладений між сторонами шлюбний договір від 26 червня 2013 року, зареєстрований в реєстрі за № 2205, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вказувала, що суд першої інстанції неправильно визначив право подружжя в шлюбному договорі встановлювати правовий режим майна, щодо якого був укладений оспорюваний шлюбний договір.

Відповідно до п.2.8. шлюбного договору сторони домовились вважати спільною частковою власністю придбану в шлюбі квартиру АДРЕСА_1 із врахуванням внесених відповідачем його особистих коштів від продажу належної йому квартири: ѕ частки власності - відповідачу та ј частка власності - позивачу. Квартира є чотирьохкімнатною, тому ј частка квартири відповідає окремій меншій кімнаті, в якій проживала донька сторін на час звернення до суду. Однак, діти сторін позбавились можливості проживати в квартирі за місцем реєстрації у зв'язку з втратою права власності на вказану квартиру матір'ю, з якою залишаються проживати діти. Отже, шлюбним договором порушені житлові інтереси спільних неповнолітніх дітей та вимоги ст. 203 ЦК України.

Крім того, частина 5 ст. 93 СК України містить пряму заборону за шлюбним договором передавати у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. Оспорюваним шлюбним договором п. 2.10 передана у власність відповідача ј частка квартири, належна позивачу згідно з п. 2.8 цього договору. Вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано не застосував ст. 103 СК України.

В судове засідання апелянт та її представник повторно не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується зворотними повідомленнями про вручення поштових відправлень представникам позивача від 08 та 10 квітня 2015 року.

Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_6 в судовому засіданні вважала доводи апеляційної скарги безпідставними та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_2 свої вимоги обґрунтовувала тим, що 26 червня 2013 року між нею та відповідачем був укладений шлюбний договір, за яким було встановлено особливості правового режиму окремих видів майна. Вважає, що до вказаного договору мають бути застосовані положення ст. 103 СК України. В оспорюваному шлюбному договорі, всупереч законодавству, не зазначена ціна договору та відсутні дані оцінки нерухомого майна, щодо якого укладений спірний договір. Шлюбним договором порушені не тільки її майнові права, а також житлові інтереси їхніх неповнолітніх дітей.

Спірний договір порушує ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України: в п. 3.3. договору визначені права та обов'язки сторін договору по веденню домашнього господарства в рівних обов'язках. Між тим, вже 19 вересня 2013 року Оболонським районним судом м. Києва у справі № 756/9797/13 про розірвання шлюбу між нею та відповідачем достовірно встановлений факт того, що сторони не ведуть спільного господарства протягом останнього року.

Також, спірний договір порушує норми ч. 6 ст. 203 ЦК України. При визначеному проживанні з нею, їхні неповнолітні діти втрачають свої житлові права на квартиру свого батька - відповідача, в якій зареєстровано місце проживання дітей і поруч з якою діти відвідують навчальні заклади, при тому, що ця квартира, куплена відповідачем в шлюбі, є їхньою спільною власністю, на яку вона має рівні з відповідачем права і своє власне житло вона вправі використовувати для проживання з нею дітей - на підставі ч. 1 ст. 61 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України, ст. 150 ЖК України.

Шлюбний договір про поділ нерухомого майна (квартира - відповідачу, а їй грошові кошти за 1/4 частину квартири) був оформлений без експертної грошової оцінки квартири, чим відповідач та нотаріус умисно сприяли її помилці щодо дійсної вартості 1/4 частини квартири, яка становить більш 65000 доларів США, а за умовами договору - тільки 18000 доларів США - це істотна помилка щодо якостей речі - ј частини квартири та грошової компенсації за неї.

Крім того, всупереч умовам розрахунку, встановлених в п. 2.10. договору, грошові кошти вона не отримала, хоча в договорі встановлено сплатити їй ці кошти ще до підписання цього договору. Мала місце і її помилка щодо природи грошей, винних їй відповідачем як грошова компенсація, адже всі гроші в шлюбі є спільною власністю подружжя.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції встановив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 серпня 1998 року. У шлюбі народилось двоє дітей : дочка ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

26 червня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. за реєстровим №2205, за умовами якого подружжя врегульовують майнові відносини між ними, включаючи визначення правового режиму майна, набутого в період перебування в зареєстрованому шлюбі, визначення майнових прав та обов'язків кожного з подружжя тощо.

Також, 26 червня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір про участь батьків у забезпеченні умов життя та виховання дітей, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. зареєстрований за реєстровим № 2206. Предметом вказаного договору є визначення місця проживання дітей - ОСОБА_8 та ОСОБА_7, порядок участі батьків в забезпеченні умов життя дітей, умов здійснення батьками права на особисте виховання дітей. Цим договором регулюються умови утримання дітей. Згідно п.п. 5.7. вказаного договору діти залишаються проживати спільно з матір'ю.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 19.09.2013 року шлюб між сторонами розірвано.

Відповідно до п.п. 2.8 - 2.10. шлюбного договору, майно, яке придбане в шлюбі на ім'я ОСОБА_4 на момент укладення цього договору, а саме: квартира АДРЕСА_1, належить відповідно до умов цього договору на праві приватної власності ОСОБА_4

Сторони підтверджують, що 1/2 частина квартири придбавалася за рахунок особистих грошових коштів ОСОБА_4, отриманих від продажу трикімнатної квартири АДРЕСА_3, яка належала ОСОБА_4 на праві приватної власності до укладення шлюбу з ОСОБА_2

Домоволодіння, 1950 року будівництва, загальною площею 55,1 кв.м., житловою площею 26,3 кв.м., що розташоване за адресою АДРЕСА_2, належить на праві власності ОСОБА_4

Земельна ділянка площею - 0,25 га, надана для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, розташована за адресою: Київська область, Переяслав-Хмельницький район, с. Помоклі, кадастровий номер НОМЕР_1 належить відповідно до умов цього договору на праві приватної власності ОСОБА_4

Земельна ділянка - 0,1498, надана для ведення особистого селянського господарства, розташована за цією ж адресою, кадастровий номер НОМЕР_2 належить у відповідності до умов цього договору на праві приватної власності ОСОБА_4

Майно, яке придбано у шлюбі, а саме: будівельні матеріали, що знаходяться на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2 за домовленістю сторін за даним договором переходить в особисту власність ОСОБА_4

За домовленістю сторін за даним договором в особисту приватну власність ОСОБА_2 переходять:

- грошові кошти в розмірі 143 874 грн., що на момент укладення даного договору за курсом Національного банку України становить 18 000 доларів США, які сплачуються ОСОБА_4 в якості компенсації вартості 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 наступним чином: - грошові кошти в розмірі 63 944 грн., що на момент укладення даного договору за курсом НБУ становить 8000 доларів США, сплачуються ОСОБА_4 до підписання цього договору; - грошові кошти в розмірі 79930 грн., що на момент укладення даного договору за курсом НБУ становить 10 000 доларів США, сплачуються ОСОБА_4 протягом 12 місяців з дня підписання цього договору;

- грошові кошти в розмірі 15 986 грн., що на момент укладення даного договору за курсом НБУ становить 2000 доларів США, які сплачуються ОСОБА_4 до підписання цього договору в якості компенсації вартості 1/2 частини будівельних матеріалів, що знаходяться на вищевказаній земельній ділянці .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що під час укладення шлюбного договору між сторонами були обумовлені істотні умови договору, в тому числі і розмір грошової компенсації, визначена сума компенсації, при цьому договір був підписаний власноручно позивачем, тому підстав для визнання шлюбного договору недійсним у зв'язку з невизначенням у ньому ціни договору та визначення оцінки майна - немає.

Також суд першої інстанції відхилив посилання позивача на помилку щодо суми грошової компенсації, яка призвела до помилкового розуміння нею умов шлюбного договору, неотримання суми грошової компенсації, оскільки будь-яких належних та допустимих доказів того, що помилка мала місце під час укладення договору, стороною позивача надано до суду не було.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що шлюбний договір, укладений між сторонами, не суперечить вимогам закону, оскільки Сімейним кодексом України передбачена можливість врегулювання в такого виду договорах, крім інших взаємовідносин сторін договору, майнових прав та обов'язків подружжя як батьків, встановлення правового режиму майна, в тому числі непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них.

Крім того, за шлюбним договором не передавалось у власність майно одному з подружжя, право на яке підлягало державній реєстрації, оскільки усе майно, визначене у шлюбному договорі, правовий режим якого визначався за договором та про розподіл якого домовились сторони договору, було зареєстроване за відповідачем ОСОБА_4

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх законними і такими, що відповідають обставинам справи. Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог є обґрунтованими, норми матеріального права - ст. 9, 60, 93, 97, 103 СК України, ст. 6, 203, 215, 229,627 ЦК України відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги позивача є аналогічними її обґрунтуванню позовних вимог та були предметом перевірки суду першої інстанції і отримали належну правову оцінку.

Частиною 1 ст. 93 СК України визначено, що шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов'язки.

Відповідно до ч. 4 ст. 93 СК шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище.

У силу ч. 2 ст. 97 СК України та ч. 5 ст. 93 СК України при укладенні шлюбного договору сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його особистою приватною власністю кожного з них, однак, на підставі шлюбного договору неможливий перехід до одного з подружжя права власності на нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

За змістом ст. 103 СК України шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що судом неправильно застосовано положення ч. 5 ст. 93 СК України, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки зі змісту оспорюваного договору та матеріалів справи вбачається, що за цим договором не відбулось передачі у власність ОСОБА_4 будь-якого майна, право на яке підлягало державній реєстрації, оскільки право власності на зазначене у шлюбному договорі нерухоме майно з моменту його набуття зареєстроване за ОСОБА_4, що підтверджується наявними у справі доказами ( а.с. 18,59).

Посилання апелянта на необґрунтованість висновків суду першої інстанції щодо наявності у подружжя права встановлювати правовий режим майна, придбаного у шлюбі, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки частиною 2 ст. 97 СК України прямо передбачено, що сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них.

Отже, посилання сторін у шлюбному договорі про те, що 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 придбавалася за рахунок особистих коштів ОСОБА_4, - відповідає положенням ч. 2 ст. 97 СК України, а також підтверджується матеріалами справи, з яких вбачається, що 16 серпня 2005 року ОСОБА_4 була продана належна йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом квартира АДРЕСА_3 за ціною 378 750 грн. ( а.с. 61- довідка про вчинення нотаріальної дії приватним нотаріусом КМНО Прокудіною Л.Д.).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, що був укладений ОСОБА_4 наступного дня - 17 серпня 2005 року, зазначена квартира була придбана за 782 750 грн., з яких сума 395 000 грн. була сплачена за рахунок кредитних коштів, отриманих ОСОБА_4 за договором кредиту в АКБ «Укрсоцбанк» від 17 серпня 2005 року, про що зазначено у п. 1.2 договору кредиту № 10-29/783 (а.с. 59-60, 62-68).

У тексті шлюбного договору (преамбулі) зазначено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 діяли добровільно, відповідно до власного волевиявлення, що відповідало їхній внутрішній волі, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені із вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочинів, обізнані із вимогами сімейного законодавства щодо здійснення права на укладення шлюбного договору, регулювання майнових відносин між подружжям відповідно до правового режиму шлюбного договору. Про вказані обставини сторони зазначили у договорі та підтвердили це власними підписами ( а.с. 5).

Доводи апеляційної скарги позивача про невідповідність укладеного договору моральним засадам суспільства, оскільки все нажите у шлюбі нерухоме майно перейшло у власність відповідача, колегія суддів не приймає до уваги як підставу для визнання договору недійсним, оскільки судом встановлено, що підписавши шлюбний договір, сторони діяли вільно, відповідно до власного волевиявлення та на власний розсуд визначали умови шлюбного договору.

Доводи апелянта про те, що оспорюваний договір ставить її у надзвичайно невигідне матеріальне становище, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки жодних доказів тих обставин, що визначена шлюбним договором грошова компенсація позивачу за її частку у спільному майні подружжя є суттєво заниженою, порівняно з дійсною вартістю майна, нею до справи не надано.

Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 28.01.2015 року за № 6-230цс14, категорія «надзвичайно невигідне матеріальне становище», вжита у частині четвертій статті 93 СК України, має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК України.

Посилання апелянта на недодержання сторонами шлюбного договору вимог ч. 6 ст. 203 ЦПК України (правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей) колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки майнові права дітей оскаржуваним договором не вирішувались, а відповідно до довідки форми № 3 від 23.06.2014 року, виданої КП «Житло-Сервіс» щодо квартири АДРЕСА_1, діти сторін ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зареєстровані у вказаній квартирі ( а.с. 73).

При цьому з договору про участь батьків у забезпеченні умов життя та виховання дітей, що був укладений між сторонами в день укладення шлюбного договору - 26.06.2013 року, вбачається, що місце проживання дітей ОСОБА_8 та ОСОБА_7 сторони визначили з матір'ю - ОСОБА_2, яка зареєстрована за адресою : АДРЕСА_4.

Інші доводи апеляційної скарги не містять обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування висновків суду про відсутність підстав для визнання шлюбного договору недійсним. Рішення суду є законним і обґрунтованим.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, надано вірну оцінку зібраним доказам, відповідно до спірних правовідносин правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 313- 317, 218 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: