Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний номер №311/439/15
№ 22-ц/778/2916/15 Головуючий у 1-й інстанції Нікандрова С.О.
Суддя-доповідач Воробйова І.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Бєлки В.Ю.

суддів Воробйової І.А.,

Онищенко Е.А.

при секретарі Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 11 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Василівський районний відділ управління державної міграційної служби України в Запорізькій області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку місця проживання, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа - Василівський районний відділ управління державної міграційної служби України в Запорізькій області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку місця проживання.

В обґрунтування позову, позивач зазначав, що за договором купівлі-продажу від 08 серпня 1996 року позивач є власником квартири АДРЕСА_1.

За згодою власника, в квартирі зареєстровані відповідач ОСОБА_4, ОСОБА_5 - донька позивача та ОСОБА_6 - його син.

ОСОБА_4 з липня 2014 року фактично не мешкає в квартирі, що підтверджується довідкою про склад сім'ї та актом обстеження фактичного проживання.

Реєстрація відповідача перешкоджає позивачу, як власнику користуватись та розпоряджатись своїм майном. Відповідач договору найму не укладала, витрати за користування житлом не сплачує і ним не користується, добровільно знятись з реєстрації не бажає.

На підставі викладеного, позивач просив суд, визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за вказаною адресою, зняти ОСОБА_4 з реєстрації місця проживання за даною адресою.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 11 березня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 згідно договору купівлі-продажу від 08 серпня 1996 року.

Згідно довідки про склад сім"ї №37 від 27.01.2015 року в зазначеній квартирі зареєстровані: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 28 серпня 2014 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано.

За змістом ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї наймача права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Відповідно до п. 39 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (ст. 405 ЦК України), таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу УРСР (далі - ЖК УРСР), які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користуванням інакше ніж з підстав і в порядку визначеним законом.

Право на повагу до житла гарантує і ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.

Частина 4 ст. 156 ЖК УРСР передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.

Відповідно до вищезазначеного слід прийти до висновку, що відповідачка ОСОБА_4 вселилася до власника спірної квартири ОСОБА_3, як його дружина, у них народилося двоє дітей, тобто відповідачі є членами сім"ї власника вищезазначеної квартири і за ними зберігається право користування цим житлом після припинення сімейних відносин.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_3 посилався на те, що відповідачка не проживає в спірному будинку з липня 2014 року без поважних причин.

Представник відповідачки ОСОБА_4 в суді першої інстанції не заперечує, що вона з дітьми не проживає в спірній квартирі, проте, залишила вона зазначену квартиру з поважних причин, оскільки колишній чоловік створив неможливі умови для її проживання та проживання дітей. Інтересу до квартири вона не втратила, там знаходяться її речі та речі дітей, які мають право на користування цією квартирою, оскільки при розірвані шлюбу з позивачем місце проживання дітей не визначалось.

Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку передбаченому законом.

Районний суд дійшов правильного висновку, що відповідачка не проживала у спірному житловому приміщенні з поважних причин з липня 2014 року, а з позовом до суду ОСОБА_3 звернувся в лютому 2015 року, тому підстав для задоволенні позову згідно з вимогами ст. 405 ЦК України немає.

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків суду вони не впливають і їх не спростовують, та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 11 березня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: