УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2015 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Колодійчук В.М., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненською області від 09 лютого 2015 року та рішення апеляційного суду Рівненської області від 26 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Мізоцької селищної ради Здолбунівського району Рівненської області про визнання права власності на нерухоме майно та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, треті особи: Державний реєстратор реєстраційної служби Здолбунівського управління юстиції Рівненської області, Здолбунівське міське бюро технічної інвентаризації, про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, звернулись до суду із вказаним позовом, в якому просили суд ухвалити рішення, яким визнати домоволодіння, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, об'єктом спільної часткової власності, де частка позивачів має становити ѕ вказаного домоволодіння. Крім того, позивачі просили скасувати державний акт про право приватної власності на землю оформлений на відповідача та скасувати рішення Мізоцької селищної Ради Здолбунівського району Рівненської області про передачу у власність ОСОБА_5 даної земельної ділянки. В подальшому, ОСОБА_3, ОСОБА_4 від заявленого позову відмовились, а ОСОБА_2 уточнила позовні вимоги, відповідно яких просила визнати за нею частку в розмірі Ѕ частки.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 до лютого 2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них є двоє спільних дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 За час перебування у шлюбі ними, спільно, було набуто (реконструйовано) вищевказаний житловий будинок з господарськими будівлями, в якому ОСОБА_2, відповідно до ст. 69 СК України, має право на частину, як на спільно нажите під час шлюбу майно.

ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив суд ухвалити рішення, яким визнати спірне нерухоме майно його особистою приватною власністю, посилаючись на те, що шлюбні стосунки із ОСОБА_2 фактично припинилися у 1996 році і з цього часу шлюб існував формально, при цьому остання проживає окремо і не приймала участі у будівництві чи реконструкції спірного будинку, а тому відносини права спільної сумісної власності не повинні застосовуватися.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненською області від 09 лютого 2015 року первісні позовні вимоги залишено без задоволення, а зустрічні - задоволено частково. Визнано квартиру за АДРЕСА_1,, що розташований на земельній ділянці для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0622 га, яка згідно державного акту серії НОМЕР_1 належить ОСОБА_5 - особистою приватною власністю ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Решту позовних вимог залишено без задоволення.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 26 березня 2015 року рішення Здолбунівського районного суду Рівненською області від 09 лютого 2015 року скасовано і ухвально нове рішення, яким первісні і зустрічні позовні вимоги залишено без задоволення.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині первісних позовних вимог і ухвалити в цій частині нове рішення, я ким задовольнти заявлені нею позовні вимоги, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд апеляційної інстанції скасовуючи рішення суду першої інстанції, відповідно до ст. 212 ЦПК України, повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та закон, який їх регулює та дійшов вірного висновку що первісним позивачем, у відповідності до положень ст.ст. 58, 60 ЦПК України, не доведено та не надано докази відповідно до викладених обставин, якими позивач обґрунтовував свої вимоги, у зв'язку з чим, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що скарга є необґрунтованою, а наведені у ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі.

Відсутні і передбачені ст. 338 ЦПК України підстави для обов'язкового скасування судового рішення.

На підставі наведеного та керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_2 у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Мізоцької селищної ради Здолбунівського району Рівненської області про визнання права власності на нерухоме майно та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, треті особи: Державний реєстратор реєстраційної служби Здолбунівського управління юстиції Рівненської області, Здолбунівське міське бюро технічної інвентаризації, про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю.

Додані до касаційної скарги матеріали повернути, особі яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ В.М. Колодійчук