Провадження №2/761/880/2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

05 серпня 2015 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі: головуючого - судді Гуменюк А.І.

при секретарі Панасенко Ж.В.,

розглянувши відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання правочину недійсним, повернення коштів та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - Позивач) 9 жовтня 2014 року звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (далі - Відповідач) про визнання правочину недійсним, повернення коштів та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 28 серпня 2014 року між ним та Відповідачем було укладено Договір фінансового лізингу № 001037 на придбання автомобіля «Renault Sandero», перед укладенням якого представник Відповідача в усній формі по телефону роз'яснила йому, що спочатку необхідно сплатити авансовий платіж за автомобіль у розмірі 12 400,00 грн., після чого буде надіслано Договір для підписання та впродовж п'яти днів Відповідач передасть в користування предмет лізингу. Зауважує, що Договір був оформлений 28.08.2014р., а надісланий йому Новою Поштою 29.08.2014р. і, що Договір не був оформлений належним чином, оскільки не містив печатки, у зв'язку з чим представник Відповідача по телефону запевнила його, що це помилка та просила підписати Договір із Додатками. Вказує, що оскільки гроші ним були перераховані, він підписав Договір і направив його на дооформлення. Зауважує, що Договір з доопрацюванням надійшов йому Новою Поштою 4 вересня 2014 року, проте, впродовж протязі п'яти днів предмету лізингу Відповідач йому не передав йому, пояснивши у телефонному режимі, що ним не здійснено авансового платежу. Проте, як з'ясовано було пізніше, Відповідач гроші отримав. Зауважує, що представник Відповідача не роз'яснила йому призначення платежу, який виявився комісійною винагородою за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням Договору, в той час, як він вважав, що зазначена сума є частковою оплатою вартості автомобіля. Вказує, що з умовами Договору у нього взагалі не було можливості ознайомитись, а представник Відповідача достовірної інформації йому не надала і, що лише після підписання Договору він дізнався, що сплачені ним кошти є комісійною винагородою Відповідача. Зауважує, що 08.09.2014 року він направив Відповідачу заяву про розірвання Договору, проте, листом від 22.09.2014 року, йому було відмовлено у поверненні авансового платежу у розмірі 12 400,00 грн. Вважає, що оскільки Відповідач взяті на себе зобов'язання за вказаним Договором не виконує, посилаючись на несправедливі умови договору фінансового лізингу та на порушення ст. ст. 18, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», просить ухвалити судове рішення, яким визнати недійсним Договір фінансового лізингу від 28.08.2014 року № 001037, укладений між ним та Відповідачем та стягнути на його користь сплачені грошові кошти у розмірі 12 400,00 грн. Крім того, він вважає, що діями Відповідача йому завдана моральна шкода у розмірі 2 000,00 грн., яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв'язку із незаконними діями Відповідача та просив їх також стягнути на його користь.

У судовому засіданні Позивач позов підтримав, просив суд позовні вимоги задовольнити, з підстав, що зазначені у позові, у повному обсязі.

Представник Відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Просив відмовити Позивачеві у задоволенні його вимог через їх безпідставність та недоведеність. Вважає, що укладений між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та Позивачем Договір не може бути визнаний судом недійсним, оскільки, на його думку, відсутні підстави недійсності правочину, передбачені ст. 215 Цивільного кодексу України. Зауважив, що Позивач був ознайомлений з усіма умовами Договору і розумів їх суть, поставка предмету лізингу мала відбутися в узгоджений сторонами строк і посилання Позивача на несправедливість умов Договору є необґрунтованою, оскільки правочин є прозорим і, на його думку, не містить в собі ніякого істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Вважає також посилання Позивача щодо здійснення Відповідачем своєї діяльності без відповідної ліцензії такими, що суперечать чинному законодавству.

Заслухавши пояснення Позивача, представника Відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд знаходить позов, що не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до ст. 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Судом встановлено, що 28 серпня 2014 року Позивач уклав із Відповідачем Договір № 001037 фінансового лізингу, предметом якого є придбання та передача на умовах фінансового лізингу у користування транспортного засобу - автомобіля «Renault Sandero», вартістю 123 900,00 грн. При цьому лізингоодержувач зобов'язувався прийняти предмет лізингу, сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно умов договору (а.с. 5-10).

При укладанні договору фінансового лізингу сторонами були обумовлені та підписані додатки № 1, № 2 та № 3 - графіки сплати першого та другого лізингового платежу відповідно, які одночасно містили вхідну інформацію щодо періоду лізингу, погашення вартості предмету лізингу, сплати комісії за організацію та передачу предмету лізингу, послуги з реєстрації, страхування тощо (а.с. 11-13).

На виконання умов договору, 28 серпня 2014 року Позивачем були сплачені кошти в сумі 12 400,00 грн. згідно платежу за договором № 001037 від 28.08.2014 року, що підтверджується квитанцією Ощадбанку від 28.08.2014 (а.с. 14).

Звернувшись до суду з позовом, Позивач зазначив про використання Відповідачем нечесної підприємницької діяльності та введення споживача в оману, включення до договору несправедливих умов, що призводить до дисбалансу прав та обов'язків на шкоду споживача тобто на наявність порушень норм цивільного законодавства та Закону України «Про захист прав споживачів», що є підставою для визнання правочину недійсним в силу положень ч.ч.1,2 ст.215, ч.1 ст. 216 та ст.203 Цивільного кодексу України.

Однак, суд не погоджується з такими твердженнями Позивача та вважає їх помилковими з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначенні не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Положення статей 638, 640 Цивільного кодексу України передбачають, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу; розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 1 статті 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодежувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуто ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як вбачається зі змісту вищезазначеного Договору фінансового лізингу, Позивача було поінформовано про всі його істотні умови, спосіб та вартість предмета лізингу, строк лізингу, лізингові платежі тощо, що підтверджується підписом Позивача на Договорі та заяві від 28.08.2014 р. та Позивач засвідчив, що зміст умов лізингу йому зрозумілий.(а.с. 32)

За таких обставин, власні дії Позивача, які виразилися у підписанні Договору фінансового лізингу та здійсненні напису щодо ознайомлення з його умовами і відсутністю претензій, є підтвердженням ознайомлення Позивача зі змістом укладеної ним угоди та бажанням щодо настання правових наслідків, обумовлених цією угодою. Виходячи з цього, Позивач не заперечує вільного волевиявлення та його вільної згоди щодо всіх умов даного договору фінансового лізингу на момент його укладення та протягом його виконання.

Таким чином, при підписанні Договору фінансового лізингу з додатками всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договору були дотримані, Договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми його укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність його умов вимогам законодавства.

Відповідно до п. 8.1 договору складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів, визначені в графіку лізингових платежів у додатках № 1 та № 2 до цього договору, які є його невід'ємною частиною.

Згідно з п.п. 8.2.1 п. 8.2. договору перший лізинговий платіж складається із: - а) комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору (надалі - комісія за організацію), яка розраховується як: комісія за організацію, яка визначені у додатку № 1 до даного договору; - б) авансу ціни предмета лізингу, який розраховується як: авансовий платіж, який визначений у додатку № 1 до даного договору; - в) комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу, як платіж, що покриває витрати лізингодавця, пов'язані з організацією передачі предмета лізингу на користь лізингоотримувача. Розмір комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу визначений у додатку № 1 до даного договору.

Положеннями пункту 12.11 договору фінансового лізингу передбачено, що у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансового платежу. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.

Статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Положеннями статті 8 Договору фінансового лізингу встановлено склад лізингових платежів та порядок їх сплати. Так, перший лізинговий платіж складається з комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи (комісія за організацію), авансового платежу та комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізинга. Перший лізинговий платіж сплачується позивачем до отримання предмета лізинга та складається з комісії за організацію у сумі 12 400 грн., авансового платежу у сумі 61 950,00 грн. та комісії за передачу у розмірі 3717,00 грн.

Погоджені сторонами платежі, які входять до складу лізингового платежу, відповідають вимогам статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», оскільки нормами вказаної статті передбачено оплату не лише вартості предмета лізингу, а й інших витрат лізингодавця, пов'язаних з виконанням умов договору.

Щодо оспорювання договору фінансового лізингу з підстав несправедливості його умов слід зазначити таке.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст.3, ч. 3 ст.509 Цивільного кодексу України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Однак у судовому засіданні не встановлено одночасно трьох ознак, які дають кваліфікувати умови Договору фінансового лізингу як несправедливі, належних та допустимих доказів щодо цього стороною Позивача не надано і таких у судовому засіданні не здобуто.

Судом встановлено, що Позивач сплатив лише комісію за організацію та оформлення Договору, однак не виконував інші умови, передбачені Договором для досягнення мети, направленої на настання правових наслідків у вигляді отримання предмету лізингу у своє володіння та користування. За таких умов, суд вважає, що Відповідач позбавлений можливості приступити до виконання договірних обов'язків.

Посилання Позивача на те, що ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» своїми діями ввела його як споживача в оману, не відповідає дійсності, оскільки Позивач погодився з умовами та самостійно підписав Договір № 001037, обрав на власний розсуд предмет лізингу за Договором і ознайомився з умовами договору, про що відповідно і зазначив у письмовій заяві від 28 серпня 2014 р.

Також вказаним Договором фінансового лізингу № 001037 не передбачено повернення сплачених коштів в розмірі 12 400,00 грн. у разі розірвання договору.

Щодо твердження позивача, що договір укладений в результаті нечесної підприємницької практики є необґрунтованим, оскільки в договорі лізингу чітко визначені умови, з якими лізингоодержувач погодився під час підписання договору.

Наведені позивачем у позовній заяві несправедливі умови договору, які визначені ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" не містяться у Договорі, укладеному між сторонами, а тому посилання на такі умови є необґрунтованим.

Також Позивачем не надано будь-яких належних та достатніх доказів, які б доводили факт укладення Договору внаслідок здійснення ТОВ «Лізинговою компанією «Еталон» нечесної підприємницької практики.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав, з якими закон, а саме: ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України пов'язує визнання правочинів недійсними, у зв'язку з чим, відсутні підстави для повернення сплачених Позивачем 12 400,00 грн. грн. комісії за організацію та оформлення договору.

Крім того, судом критично оцінюється посилання Позивача на відсутність у ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» ліцензії на надання послуг з фінансового лізингу з огляду на те, що відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг.

Виходячи зі змісту положень Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» юридична особа, яка надає фінансову послугу, має бути внесена до державного реєстру фінансових установ. Як вбачається із матеріалів справи, ТОВ «Лізінгова компанія «Еталон» взято на облік в Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, як така, що має право надавати послуги з фінансового лізингу, що підтверджується довідкою від 08 жовтня 2013 року серії ФЛ № 513.

За таких обставин, суд вважає, що Відповідач при укладенні Договору фінансового лізингу діяв відповідно до норм чинного законодавства та в межах своїх повноважень.

Оскільки порушення прав Позивача з боку Відповідача при виконанні умов Договору фінансового лізингу судом не встановлено, підстави згідно ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» для відшкодування Позивачеві моральної шкоди відсутні. Крім того, вимоги про відшкодування моральної шкоди та її розмір Позивачем є необґрунтовані та суду не доведені.

З урахуванням викладеного, на підставі статей 3, 203, 215 627, 638, 640, 806 Цивільного кодексу України, Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів», керуючись статтями 10, 11, 60, 61, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання правочину недійсним, повернення коштів та відшкодування моральної шкоди - в і д м о в и т и у повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва шляхом подання через Шевченківський районний суд м. Києва апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а у разі, якщо рішення було проголошено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків або після розгляду справи в апеляційному порядку Апеляційним судом м. Києва, якщо воно не буде скасоване.

СУДДЯ :