Номер провадження: 22-ц/785/1162/15
Головуючий у першій інстанції Бурнусус О. О.
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.02.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.,

Драгомерецького М.М.,

при секретарі: Добряк Н.І. ,

за участю: представника позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06 листопада 2014 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про усуненні перешкод у в користуванні власністю шляхом виселення,

в с т а н о в и л а:

23 серпня 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, а згодом, 03 липня 2014 року уточнила склад учасників цивільного процесу та звернулась до позову лише до ОСОБА_5, обґрунтовуючи вимоги тим, що їй на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності №1152 від 19 листопада 2007 року, 26 листопада 2007 року право власності зареєстровано у Єдиному реєстрі прав власності на нерухоме майно. Відповідачка ОСОБА_5, яка є її дочкою, та ОСОБА_6, який є її внуком, зареєстровані та проживали у житловому будинку АДРЕСА_2, який належить на праві спільної часткової власності їй та ОСОБА_7 в рівних частках по ? частці кожній. Відповідачка не є членом її сім'ї, не веде з нею спільне господарство, має окремий бюджет, договір найма між ними не укладався. 17 вересня 2012 року відповідачка без її згоди вселилася у житловий будинок АДРЕСА_1, чим перешкоджає їй у користуванні та розпорядженні її власністю.

Посилаючись на ці обставини, та на ст. ст. 16, 316, 317, 383, 386, 391 ЦК України, позивачка ОСОБА_3 просила суд позов задовольнити, стягнути судовий збір в сумі 114,70 грн. і витрати на правову допомогу в сумі 2500 грн. (а.с. 2-3), 139-141).

Відповідачка ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_8 проти позову заперечували й в своїх усних і письмових поясненнях зазначали, що відповідачка з сином ОСОБА_6 є членами сім'ї позивачки ОСОБА_3, були зареєстровані та проживали у АДРЕСА_2, за запропонуванням позивачки з 2007 року проводили ремонт у будинку АДРЕСА_1, а 12 вересня 2012 року за її згодою переїхали проживати у вказаній будинок. Тому вона вважає, що підстав для виселення позивачки немає (а.с. 36, 168).

Рішенням суду першої інстанції позов ОСОБА_3 задоволено частково. Суд зобов'язав відповідачку ОСОБА_5 не чинити перешкод позивачці в здійсненні права власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, та виселив відповідачку ОСОБА_5 з вказаного будинку, стягнув з ОСОБА_5 на користь позивачки судовий збір в сумі 114,70 грн. В решті позову відмовлено (а.с. 180-181).

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_5, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального і матеріального права, судом першої інстанції не враховано, що відповідачка ОСОБА_5 вселилась з сином у будинок АДРЕСА_1 як член сім'ї власника будинку та провела ремонтно-відновлювані роботи за згодою власника (а.с. 185-186).

В запереченні на апеляційну скаргу представник позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4, просить скаргу відхилити у зв'язку з безпідставністю її доводів.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_5, пояснення на апеляцію представника позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідачки задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

Згідно з ч. 1 ст. 316 та ч. 1 ст. 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

У статті 391 ЦК України зазначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 4, 5 ст. 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

У статті 150 та частинах 1, 4 ст. 156 ЖК УРСР зазначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про

безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачці ОСОБА_3 на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності №1152 від 19 листопада 2007 року, 26 листопада 2007 року право власності зареєстровано у Єдиному реєстрі прав власності на нерухоме майно (а.с. 9-12).

Відповідачка ОСОБА_5, яка є дочкою позивачки, та ОСОБА_6, який є її внуком, зареєстровані та проживали у житловому будинку АДРЕСА_2, який належить на праві спільної часткової власності їй на підставі договору дарування від 15 травня 1992 року та ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26 липня 2010 року, в рівних частках по ? частці кожній (а.с. 15, 42).

Відповідачка ОСОБА_5 не є членом сім'ї позивачки, не веде з нею спільне господарство, має окремий бюджет, договір найма між ними не укладався. 17 вересня 2012 року відповідачка без згоди власника ОСОБА_3 вселилася у житловий будинок АДРЕСА_1.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що в судовому засіданні доведено, що відповідачка ОСОБА_5 вселилась у спірний житловий будинок без згоди його власника, чим порушує права позивачки на користування та розпорядженням належним їй майном, тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України її право підлягає судовому захисту шляхом зобов'язання відповідачку усунути перешкоди у користуванні належним їй майном.

Таким чином, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції виконав всі вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно із законом.

Доводи відповідачки ОСОБА_5, в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції є незаконним і необґрунтованим, оскільки судом не враховано, що вона є членом сім'ї матері, тому не може бути виселена з будинку, не приймаються до уваги за таких підстав.

Частинам 2 та 4 ст. 3 СК України передбачено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

У пунктах 33, 35 постанови № 7 Пленуму "Про судову практику в справах про захист права власності на інших речових прав" від 07 лютого 2014 року Вищий спеціалізований суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, роз'яснив, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57- 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об'єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.

Задовольняючи позов про захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, суд має право як заборонити відповідачу вчиняти певні дії, так і зобов'язати відповідача усунути наслідки порушення права позивача.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачка та відповідач повинні були довести в судовому засіданні належними та допустимими доказами ті обставини, на які вони посилались як на підставу вимог та заперечень проти позову.

Однак в судовому засіданні ні відповідачка ОСОБА_5, ні її представник ОСОБА_4 не надали суду доказів у підтвердження заперечень проти позову, а саме, того, що вона пов'язана спільним побутом з позивачкою ОСОБА_3 та вони мають взаємні права та обов'язки, тобто є членом її сім'ї.

Судом першої інстанції з достовірністю встановлено, що відповідачка ОСОБА_5 проживає окремою сім'єю з сином ОСОБА_6, 17 вересня 2012 року вона з сином без згоди власника ОСОБА_3 вселилася у житловий будинок АДРЕСА_1 та перешкоджає власнику у користуванні та розпорядженні майном, що підтверджується наявними у справі доказами.

Посилання відповідачки ОСОБА_5 на проведення ремонтно-відновлюваних робіт у спірному будинку з 2007 рік по 2011 рік за згодою власника будинку ОСОБА_3 та на копії замовлень, накладних і квитанцій за 2008-2011 роки, не можуть свідчити про те, що ці роботи проводились саме за згодою власника та у спірному будинку.

Отже, суд першої інстанції всебічно та повно з'ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову задоволення позову немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити, рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

В.Ф. Парапан

М.М. Драгомерецький