Справа № 374/175/14 Головуючий у І інстанції Козіна С. М.
Провадження № 22-ц/780/516/15 Доповідач у 2 інстанції Суханова Є. М.
Категорія 56 29.04.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

29 квітня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Суханової Є. М.,

суддів: Березовенко Р.В., Данілова О.М.,

при секретарі: Петленко І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ржищевського міського суду Київської області від 25 листопада 2014 року за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивачі звернулися до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що позивачка ОСОБА_3 14.01.1987 року вступила в зареєстрований шлюб з відповідачем ОСОБА_2. На час вступу в шлюб у позивачки ОСОБА_3 вже була дочка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Від шлюбу з відповідачем у 1988 році народилась дочка ОСОБА_5

25.09.2007 року шлюб між позивачкою ОСОБА_3 та відповідачем було розірвано.

Позивачка посилається на те, що на час реєстрації шлюбу як позивачка, так і відповідач ОСОБА_2 являлися членами рибколгоспу ім. ХХ з'їзду КПРС м. Ржищів.

В 1988 році відповідачу, як члену колгоспу зборами уповноважених колгоспників колгоспу ім. Дімітрова с. Півці була виділена земельна ділянка в розмірі 0,15 га в АДРЕСА_1 під будівництво і ведення підсобного господарства .

Будівництво будинку розпочалося в 1986 році, після попереднього винесення рішення правління колгоспу ім. Дімітрова.

В той час, дане господарство відносилось до категорії колгоспного двору.

Далі позивачка посилається на те, що в 1990 році будинок був побудований і згідно господарської книги села був занесений в розряд колгоспних дворів, тобто позивачі і відповідач стали співвласниками по 1/4 частині будинку.

В 1992 році за спільною згодою між позивачкою ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 будинок був оформлений на господаря сім'ї - відповідача ОСОБА_2 Діти на той момент були неповнолітніми. Будь-яких спорів по розподілу будинку у сторін до 2014 року не було.

В 2004 році відповідач фактично створив нову сім'ю і виїхав з будинку в Канівський район і завірив позивачів, що будинок залишає сім'ї і претендувати на нього не буде. Позивачі по справі продовжували проживати в цьому будинку, провели значні роботи, а саме: замінили вікна, двері, стелі, стічні жолоби, викопали криницю, провели в будинок воду, поставили новий газовий котел і новий газовий лічильник.

На весні 2014 року відповідач приїхав та повідомив, що буде ділити будинок.

Оскільки відповідач не визнає права власності на частину спірного будинку, позивачі вимушені звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів, так як наявність суб'єктивного права власників на спірний будинок піддається сумніву відповідачем.

Крім того, за господарством рахується земельна ділянка площею 0,15 га, яка на даний час не приватизована. Позивачі вважають, що мають право на користування земельною ділянкою в розмірі 1/4 кожному, що становить 0,0375 га відповідно.

В позовній заяві позивачі просять визнати за ними право власності на майно, а саме: по 1/4 частині будинку АДРЕСА_1 за кожною; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину будинку АДРЕСА_1; визнати за ними право користування по 1/4 частині земельної ділянки, що становить по 0,0375 га, розташованої за адресою АДРЕСА_1 за кожною; визнати за ОСОБА_2 право користування 1/4 частиною земельної ділянки, що становить 0, 0375 га, розташованої за адресою АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та представник позивачів позовні вимоги, викладені в позовній заяві підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені вище.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 позов не визнав, зазначив, що згоден отримати від позивачів компенсацію за 1/2 частину спірного будинку, а не 1/4 частину.

Представник відповідача ОСОБА_6 позов не визнав, та зазначив, що даний будинок взагалі не відноситься до колгоспного двору, оскільки свідоцтво про право власності на даний будинок було видане в 1993 році.

Рішенням Ржищевського міського суду Київської області від 25 листопада 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно були задоволені в повному обсязі.

Визнано за ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 право власності на майно, а саме: по 1/4 частині будинку АДРЕСА_1 за кожною.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину будинку АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 право користування по 1/4 частині земельної ділянки, що становить по 0,0375 га, розташованої за адресою АДРЕСА_1 за кожною.

Визнано за ОСОБА_2 право користування 1/4 частиною земельної ділянки, що становить 0, 0375 га, розташованої за адресою АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 556 (п'ятсот п'ятдесят шість) грн. 70 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 судовий збір в розмірі 556 (п'ятсот п'ятдесят шість) грн. 70 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 556 (п'ятсот п'ятдесят шість) грн. 70 коп.

Не погоджуючись із висновком, наведеним в рішенні суду, апелянт звернувся із апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні вищезазначеного позову.

Колегія суддів вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги вважає, що вона обґрунтована та підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції було встановлено наступні обставини, разом з тим, висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам чинного законодавства, а також доказам по справі.

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1, ОСОБА_2 14.01.1987 року одружився з ОСОБА_3; прізвище дружини після укладення шлюбу - "ОСОБА_3" (а.с. 16).

Суд першої інтстанціїї помилково обґрунтовував свої висновки на довідці Виконавчого комітету Ржищівської міської ради № 4-29/80 від 11.04.2014 року, земельна ділянка, що знаходиться в АДРЕСА_1, площею 0,15 га, на якій побудовано житловий будинок була виділена гр. ОСОБА_2 відповідно до рішення зборів уповноважених колгоспників колгоспу ім. Дімітрова с. Пивці від 10.12.1988 року із моменту виділення до 15.04.1991 року відносилась до категорії колгоспного двору (а.с. 7, 8).

Разом з тим, згідно з вимогами ст. 58-59 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. та суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Колегія суддів вважає, що довідка, надана під час розгляду справи у суді першої інстанції у 2014 році не може бути належним доказом по справі.

Так, зробивши належні запити, колегія суддів отримала інші нові докази, які спростовують висновки суду в цій частині.

Так, згідно з інформацією, отриманою від Архівного відділу Кагарлицької райдержадміністрації (01-09-16 від 01.04.2015 року, архівний відділ повідомив, що у документах фонду №244, колгоспу ім.. Дімітрова, в с. Півці заяви гр.. ОСОБА_2, на підставі якої було прийнято рішення в протоколі №5 зборів уповноважених колгоспників колгоспу ім.. Дімітрова в с. Півці від 10.12.1988 року не виявлено.

З архівного витягу протоколу №5 зборів уповноважених колгоспників колгоспного колгоспу ім.. Дімітрова с. Півці Кагарлицького району Київської області від 10 грудня 1988 року (а.с.16 т. 2) в прізвищі відповідача-апелянта зазначено дві невиправлені помилки, у зв»язку з чим колегія суддів не вважає, зазначені документи належними та допустими доказами того, що спірне майно було колгоспним двором.

Разом з тим, колегія суддів враховує, що колгоспний двір був припинений 15 квітня 1991 року, коли був відповідно до Постанови Верховної Ради Української РСР від 26 березня 1991 року № 885-ХІІ введений в дію Закон "Про власність".

Посилаючись на зазначені обставини, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що спірні правовідносини виникли у сторін у 2014 році, на час подання позову, таким чином законодавство, що регулює питання власності колгоспного двору вже припинило свою процесуальну дію.

Про те, що спірні правовідносини виникли саме у 2014 році позивачі посилаються у своїй позовній заяві, таким чином, згідно з вимогами ч.1 ст. 61 ЦПК України, обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

До моменту звернення до суду, тобто протягом більше 25 років, у сторін не виникало жодних правових питань щодо користування чи права власності на спірний будинок та спірну земельну ділянку.

Таким чином, колегія суддів вважає, що зазначені обставини свідчать про те, що спірні правовідносини мають розглядатись на підставі вимог чинного цивільного та цивільно-процесуального законодавства на момент звернення до суду, тобто станом на 2014 рік.

Посилання суду першої інстанції на виконання рекомендацій, викладених у п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що положення ст. ст. 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюється на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (від 15 квітня 1991 року), колегія суддів не може прийняти до уваги так як вони стосуються процесуальних питань, пов'язаних з правом спільної сумісної власності.

Натомість, у своїй позовній заяві, позивачі не посилаються на наявність у них спільної сумісної власності на спірне майно, а просили визнати за ними право власності, як членів колгоспного двору( що може розглядатись тільки як спільна власність, ст. 120 ЦК УРСР в редакції 1963 року).

Згідно з вимогами ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Далі, позивач посилався на те, що до правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше 3-х років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору.

Разом з тим, доказів того, що у позивачів виникло право власності на майно колгоспного двору не встановлено.

Так, згідно з доказами по справі: технічним паспортом (а.с. 19-26) встановлено, що будинок був побудований вже після 15 квітня 1991 року, а саме в лютому 1992 році, вже після того, як в законодавчий спосіб було скасовано законодавство про колгоспний двір.

Крім того, колегія суддів, в якості нового доказу, залучила рішення Ржищівської селищної Ради народних депутатів № 17 від 26.02.1993 року про затвердження актів державної прийомки в експлуатацію індивідуальних володінь громадянам селища (а.с. 4), яким затверджуються акти державної прийомки в експлуатацію індивідуальних домоволодінь прізвище відповідача-апелянта не зазначено, вказано прізвище «Прісняков» з невмотивованим виправлень прізвища на інше.

Порядок введення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі - Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 р. № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 р. № 69.

Наданими апеляційній інстанції доказами, а саме: довідка архівного відділу Кагарлицької райдержадміністрації від 19.03.2015 року, довідки Виконавчого комітету Ржищівської міської ради Київської області від 06.04.2015 року встановлено, що відповідач-апелянт належної заяви про включення його до членів колгоспного двору та надання йому спірної земельної ділянки не подавав.

При уточненні доказів, які були надані апеляційній інстанції, встановлено, що будинок був зданий в експлуатацію вже після скасування законодавства про колгоспний двір, таким чином, вважати його колгоспним двором, у колегії суддів не має.

Позивачки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 станом на 15 квітня 1991 року були малолітніми, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 06.11.1982 року (а.с. 14); копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 13.07.1988 року (а.с. 15).

Позивачки та відповідач, як члени колишнього колгоспного двору, мали право власності на майно колгоспного двору, оскільки на день введення в дію Закону України "Про власність" (15 квітня 1991 р.) проживали однією сім'єю в даному колгоспному дворі, свого права на частку в зазначеному майні, а саме по 1/4 частині, не втратили.

Відповідно до Вказівок, житловим будинком вважається споруда, в якій вся або не менше половини корисної площі призначена для постійного проживання.

Колегія суддів встановила, що спірний житловий будинок було побудовано в 1992 році, вже після припинення дії законодавства про колгоспний двір, що підтверджується технічним паспортом від 25.03.1992 року (а.с. 20-26).

З урахуванням положень ч. 1 ст. 15, ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Разом з тим, колегія суддів встановила, що позивачі власниками спірного майна не були, згідно з свідоцтва про права власності:- спірне майно належить на праві власності тільки відповідачу-апелянту.

Крім того, колегія суддів встановила, що постановлюючи оскаржуване рішення суд вийшов за межі позовних вимог, виділивши право користування та право власності у розмірі ? частки за відповідачем-апелянтом, про що останній не просив та з належним позовом не звертався.

Таким чином, рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням вимог чинного законодавства, апеляційна скарга обґрунтована та підлягає задоволенню.

Згідно з вимогами ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 293, 303, 304, 307, 309, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Ржищевського міського суду Київської області від 25 листопада 2014 року скасувати та ухвалити по справі нове.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: