Апеляційний суд Житомирської області
Справа №274/375/15-ц Головуючий у 1-й інст. Потапова Т. М.
Категорія 31 Доповідач Забродський М. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Забродського М.І.

суддів: Заполовського В.Й., Шевчук А.М.

з участю секретаря

судового засідання Кучерявого О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, заподіяної злочином

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 31 березня 2015 року,-

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовною заявою, в якій просила стягнути з ОСОБА_3 на свою користь 1253,78 грн. матеріальної шкоди.

В обґрунтування позову зазначала, що внаслідок заподіяння їй тілесних ушкоджень відповідачем, останню 18 вересня 2014 року було засуджено вироком Бердичівського міськрайонного суду, який залишено без змін Апеляційним судом Житомирської області 09 грудня 2014 року, за ч.1 ст. 121 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_3 звільнено від відбування покарання з випробуванням протягом 3 років іспитового строку. Цим же вироком задоволено позов про відшкодування відповідачем матеріальної шкоди у розмірі 1392,93 грн. та моральної шкоди у розмірі 70 000 грн.

Проте після постановлення судом вироку стан здоров'я ОСОБА_2 значно погіршився і у період з 07 листопада 2014 року по 17 листопада 2014 року вона перебувала на стаціонарному лікуванні в Житомирській обласній лікарні. Під час лікування нею були понесені витрати на придбання ліків та медичних метеріалів на проведення МРТ та витрати на проїзд маршрутним автобусом.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 31 березня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в сумі 1238,10 грн., в тому числі витрати на лікування в сумі 1188,60 грн. та витрати на проїзд в сумі 49,50 грн.

Врешті позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Вважає, що суд першої інстанції неповно встановив обставини справи та неправильно дослідив докази.

Зокрема, ОСОБА_2 не надані належні документи про перебування на стаціонарному лікуванні в медзакладі в період з 07 листопада 2014 року по 17 листопада 2014 року, а виписка з Центру мікрохірургії ока форми №27/0 відомостей про перебування її на стаціонарному лікуванні не містить.

Відсутність у позивачки тілесних ушкоджень у вигляді струсу головного мозку об'єктивно стверджена як висновком судово-медичної експертизи №531 від 18 липня 2013 року, так і вироком Бердичівського міськрайонного суду від 18 вересня 2014 року.

Здійснені нею витрати на проведення магнітно-резонансної томографії (МРТ) головного мозку в причинному зв'язку із спричиненням шкоди злочином не перебувають.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах визначених ст. 303 ЦПК України колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є обгрунтована.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок заподіяння ОСОБА_3 тяжких тілесних ушкоджень позивачці вона втратила ліве око, що вплинуло на стан правого ока у зв'язку з чим проходила курс лікування в Центрі мікрохірургії ока.

Проте з таким висновком суду колегія суддів не погоджується.

Статтею 1195 ЦК України передбачено, що фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду.

Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови №6 від 27 березня 1992 року з послідуючими змінами «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз'яснив, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від вини.

З матеріалів справи убачається, що вироком Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 18.09.2014 року ОСОБА_3 визнана винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України та засуджено на 5 років позбавлення волі з умовно іспитовим строком 3 роки за умисне заподіяння 05.06. 2013 року тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_2 у вигляді важкого ступеню субконюктивального розриву склери лівого ока та гематоми верхньої повіки лівого ока. Цим вироком стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 1392,93 грн. та 70 000 грн. моральної шкоди.

Звертаючись у січні 2015 року до Бердичівського міськрайонного суду з позовом про стягнення з ОСОБА_3 матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок злочину, позивач надала виписку з Житомирської обласної клінічної лікарні ім. О.Ф.Гербачевського Центр мікрохірургії ока №38 від 12 січня 2015 року.

В ній зазначено, що ОСОБА_2 знаходилася на лікуванні в ЦМХО з 07.11.2014 року по 17.11.2014 року з діагнозом часткова атрофія зорового нерву правого ока. Анафтольм лівого ока. Дисцеркуляторна посттравматична енцефалопатія II ст. (два), цефалічний синдром(а.с.16).

Позивачці призначено відповідне лікування і на придбання ліків вона витрачали власні кошти, що підтверджується касовими чеками аптечного пункту №4(а.с.18).

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 не довела, що між тими захворюваннями, які вона лікувала у листопаді 2014 року в ЦМХО і які спричинила їй ОСОБА_3 у червні 2013 року є безпосередній причинний зв'язок, а відтак і вина у цьому відповідачки, оскільки в справі відсутні такі докази.

Суд першої інстанції на таке уваги не звернув, чим порушив норми процесуального права. Тому його рішення на підставі ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 209,303,304,307,309,313,314,316 ЦПК України колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 31 березня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок злочину за безпідставністю.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних, і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: