Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 05 Доповідач Якухно О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Якухно О.М.

суддів Жигановської О.С., Зарицької Г.В.

з участю

секретаря судового засідання Добровольської Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Житомирської міської ради про визнання права власності за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 16 жовтня 2014 року,-

встановила:

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 06.01.1988 року, будучи працівником КЕЧ Житомирського району отримав ордер на право заняття квартири АДРЕСА_1 (нині - АДРЕСА_1), якою безперервно добросовісно та відкрито володіє по сьогоднішній день, а тому просив визнати за ним право власності на зазначену квартиру за набувальною давністю.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 16 жовтня 2014 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати рішення суду та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позовних вимог за безпідставністю. На підтвердження доводів апеляційної скарги, зазначає, що судом не взято до уваги ту обставину, що вона із дитиною також постійно зареєстрована та проживає у спірній квартирі. Набуття власності на квартиру передбачено у порядку приватизації, а тому застосування ст.344 ЦК України є неможливим. Вказаним рішенням порушуються її права, як члена сім'ї наймача квартири.

На рішення суду також була подана апеляційна скарга квартирно-експлуатаційним відділом м.Житомира, однак за заявою останніх ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 18.05.2015 року апеляційне провадження закрито.

Розглянувши справу в межах визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, судом встановлено, що 06.01.1988 року позивач отримав ордер на право заняття квартири АДРЕСА_1 (нині - АДРЕСА_1) площею 27,65 кв.м. на сім'ю з трьох чоловік, до складу якої входили ОСОБА_1 та два його сини - ОСОБА_3 і ОСОБА_4 (а.с.3).

Позивач проживає у зазначеній квартирі з 06.01.1988 року по даний час та користується нею. Сини позивача: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у вказаній квартирі не проживають. 03.08.2006 року КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради складено технічний паспорт на вищезазначену квартиру на ім'я позивача (а.с.4).

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що позивач відкрито та добросовісно користується спірною квартирою більше 10 років, а тому має право на неї за набувальною давністю.

Колегія суддів не може погодитись із висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення,ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам.

Так, згідно ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, а рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до п.п. 4, 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. На правила ст.344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим кодексом, тобто з 01 січня 2001 року.

Згідно із ч.1 п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5 при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Задовольняючи вимоги, суд першої інстанції не з'ясував коло осіб, які повинні брати участь у розгляді справи та не перевірив наявність підстав для визнання права власності за набувальною давністю, в т.ч. і підстави користування спірною квартирою.

Апеляційним судом встановлено, що житловий будинок по АДРЕСА_1 побудовано у 1987 року та прийнято в експлуатацію виконкомом Житомирської міської ради на підставі рішення № 355 від 02.10.1987 року (а.с.66), віднесено до комунальної власності міста і перебуває на балансі і обслуговуванні КП «ВЖРЕП № 14» Житомирської міської ради (а.с.26-28, 83).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу разом із сім'єю для проживання у 1988 році був наданий ордер на право заняття квартири АДРЕСА_1 (нині - АДРЕСА_1) площею 27,65 кв.м. З 1988 року позивач постійно проживає у вище вказаному житловому приміщенні.

Також в квартирі постійно зареєстровані і проживають ОСОБА_2 - колишня невістка, ОСОБА_5 - онука квартиронаймача (а.с.83). Апелянт зареєстрована та проживає у спірній квартирі з 1998 року (а.с.117-119).

Квартира використовувалася на умовах найму, про що свідчать квитанції про сплату квартирної плати та комунальних платежів (а.с.123-129).

Дані обставини також встановлено рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 03.04.2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 04.06.2014 року (а.с.120-122).

Законодавець визначив, що набувальна давність поширюється на випадки фактичного володіння чужим майном. Наявність у володільця, наприклад, договору оренди, наймання, зберігання, виключає застосування набувальної давності.

За таких обставин твердження позивача щодо добросовісного безперервного та відкритого проживання у спірній квартирі з 1988 року, не підтверджує встановлення факту безтитульного володіння чужим майном.

Відповідно до ст.345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом, а саме Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Враховуючи викладене, доводи апелянта щодо неповного з'ясування обставин справи судом першої інстанції є обґрунтованими, оскільки підстави для визнання права власності на спірну квартиру за набувальною давністю відсутні, а ухваленим рішенням суду порушено права ОСОБА_2, яка має рівні права користування квартирою з наймачем (ст.64 ЖК України) і втратила надане державою право на отримання у власність частки квартири шляхом приватизації.

Окрім того, позивачем спірну квартиру 28.11.2014 року передано в іпотеку ОСОБА_6, а на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 13.02.2015 року оформлено право власності за останньою (а.с.99-102), що також надає право новому власнику поставити питання про виселення колишніх членів сім'ї наймача та позбавлення їх права користування квартирою.

Отже, оспорюваним судовим рішенням порушено права ОСОБА_2, яка не брала участі у розгляді справи, на користування спірною квартирою та її подальшої приватизації, а тому вона має право оскаржити судове рішення у відповідності до ч.1 ст.292 ЦПК України.

На підставі викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового - про відмову у задоволенні позову.

Апелянтом сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1827 грн.

Позивач звільнений від сплати судового збору згідно ч.1. п.9 ст.5 Закону України «Про судовий збір» так як є інвалідом ІІ групи (а.с.6).

З урахуванням роз'яснень, викладених у п.35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», відповідно до ч.4 ст.88 ЦПК України судові витрати апелянту компенсуються за рахунок держави.

Керуючись ст.ст.209, 303, 304, 307, 309, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Скасувати рішення Богунського районного суду м.Житомира від 16 жовтня 2014 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до виконавчого комітету Житомирської міської ради про визнання права власності за безпідставністю.

Компенсувати ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 1827 грн. за рахунок держави.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: Судді: