АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/3409/14-цГоловуючий у 1-й інстанції Дзюбич В.Л.
Провадження № 22-ц/789/486/15 Доповідач - Загорський О.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2015 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Загорського О.О.

суддів - Демкович Ю. Й., Хома М. В.,

при секретарі - Танцюра О.В.

з участю сторін - ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2, представника Державного вищого навчального закладу "Тернопільський національний педагогічний університет імені Володимира Гнатюка" - Сохіної Ірини Самійлівни

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 грудня 2014 року у справі за позовом Державного вищого навчального закладу "Тернопільський національний педагогічний університет імені Володимира Гнатюка" до ОСОБА_1 про стягнення коштів за навчання,-

ВСТАНОВИЛА:

11.03.2014 року Державний вищий навчальний заклад "Тернопільський національний педагогічний університет імені Володимира Гнатюка" - далі Університет звернувся з вищенаведеним позовом. Вимоги аргументовано тим, що ОСОБА_1 в порушення укладеного з ним договору про підготовку фахівця за державним замовленням своїх зобов'язань не виконав.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 25.12.2014 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь Університету кошти витрачені на навчання - 67720,40 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального права. Вказує, що суд першої інстанції не врахував фактичну відсутність вакантних посад за місцем направлення, що Університет не уповноважений звертатися до суду з позовом про стягнення коштів за навчання. Звертає увагу, що апелянт проходить стажування та в подальшому буде працевлаштований на посаду інженера з'вязку в Ірпінському МВ ГУМВСУ, а тому знання, здобуті в Університеті буде використовувати в інтересах держави.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник апеляційну скаргу підтримали та надали відповідні пояснення за апеляційною скаргою.

Представник Університету заперечила у задоволенні апеляційної скарги - надала пояснення аналогічні долученому до матеріалів справи запереченню, та вказала, що школа №7 могла прийняти на роботу ОСОБА_1, однак він не з'явився для працевлаштування. Зазначила, що ОСОБА_1 навчався не за цільовим неправленням, а за державним замовленням і в укладенні трьохсторонньої угоди не було необхідності. Вказала, що ОСОБА_1 не міг не знати про необхідність відпрацювання трьох років, або повернення витрачених на його навчання коштів, оскільки він підписував як угоду про підготовку фахівця за державним замовленням, так і картку працевлаштування випускника і пропозиції щодо працевлаштування.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не виконав вимоги укладеної угоди про навчання за державним замовленням і не відпрацював трирічного терміну за направленням.

З таким висновком суду слід погодитися, оскільки він підтверджений матеріалами справи та достатньо мотивований.

Судом встановлено, що довідкою №07-40 від 11.01.2005 року підтверджується, що Тернопільський національний педагогічний університет ім. Володимира Гнатюка є державною установою (а.с. 5).

25.07.2008 р. наказом №369 ОСОБА_1 було зараховано на бюджетну форму навчання за напрямом підготовки професійна освіта (а.с.7-18).

01.09.2008 р. між ТНПУ ім.Гнатюка та ОСОБА_1 укладено Угоду про підготовку фахівця з вищою освітою за державним замовленням №дб-1552; - Університет зобов'язався забезпечити якісну теоретичну та практичну підготовку фахівця з вищою освітою згідно з навчальними планами та програмами і вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця; вжити заходів щодо працевлаштування фахівця згідно із замовленням у державному секторі народного господарства.

Студент зобов'язався оволодіти всіма видами професійної діяльності, передбаченими відповідною кваліфікаційною характеристикою фахівця за обраною спеціальністю; прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років; у разі відмови працювати за призначенням відшкодувати до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку (а.с.6).

01.09.2012 р. між ТНПУ ім.Гнатюка та ОСОБА_1 укладено Угоду про підготовку фахівця з вищою освітою за державним замовленням №дб-08, відповідно до п.2.4. якої ОСОБА_1. зобов'язався у разі надання першого робочого місця після закінчення вищого навчального закладу працевлаштуватися (а.с.6).

Наказом Університету №445 від 13.06.2013 р. ОСОБА_1 присвоєно кваліфікацію спеціаліста інженера комп'ютерних технологій, викладача дисциплін в галузі комп'ютерних технологій і видано диплом (а.с. 19-23).

Згідно пропозиції щодо працевлаштування 26.06.2013 року ОСОБА_1 Університетом видано направлення №3/205 на роботу в Управління освіти і науки Тернопільської міської ради під розписку (а.с. 29).

Зауважень, застережень, заперечень щодо направлення ОСОБА_1 не ставив.

Із довідки ТНПУ ім.Гнатюка №295-40/01 від 05.03.2014 р. вбачається, що вартість навчання ОСОБА_1 у 2008-2013 роках на денному факультеті за державним замовленням за спеціальністю «професійна освіта» (комп»ютерні технології в управлінні та навчанні) і кваліфікацією спеціаліст становить 31084.16 грн. ОСОБА_1 виплачено 36636.24 грн. стипендії. Всього на його навчання витрачено 67720,40 грн. державних коштів (а.с.24).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, зокрема - відшкодування нанесених збитків.

Відповідно до ст. 52 Закону України «Про освіту» випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Обов'язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання, встановлений ст. 2 Указу Президента України від 23.01.1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів». Особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов'язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації відпрацювати в державному секторі народного господарства не менше ніж три роки. У разі відмови працювати випускники відшкодовують в установленому порядку до Державного бюджету повну вартість навчання.

Виходячи із положень п. п. 8, 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.1996 року № 992 (далі Порядок), випускник зобов'язаний відпрацювати за місцем призначення не менш трьох років. В разі неприбуття за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його за ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку до Державного бюджету вартість навчання.

Згідно із ст. 22 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

У галузі освіти головним розпорядником бюджетних коштів є Міністерство освіти і науки України, а розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня - керівники підпорядкових Міністерству вищих навчальних закладів.

Пункт 9 частини 5 цієї статті зобов'язує Головного розпорядника бюджетних коштів здійснювати контроль за витраченням бюджетних коштів розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня.

Стаття 18 Закону України "Про вищу освіту" серед інших повноважень наділяє центральний орган виконавчої влади у галузі освіти і науки, який має у своєму підпорядкуванні вищі навчальні заклади, правом формувати і розміщувати державне замовлення на підготовку фахівців з вищою освітою. Стаття 22 цього закону серед інших функцій вищого навчального закладу визначає: "забезпечення виконання державного замовлення та угод на підготовку фахівців з вищою освітою".

Відповідно до ст. 32 ЗУ "Про вищу освіту", керівник вищого навчального закладу серед інших повноважень є розпорядником майна і коштів, виконує кошторис, укладає угоди.

Колегією суддів, доводи апеляційної скарги щодо відсутності в Університету повноважень на звернення до суду з позовом про стягнення коштів за навчання, оскільки вказана установа не є державним замовником та розпорядником бюджетних коштів, оцінюються критично, оскільки керівник вищого навчального закладу, який є стороною угоди на підготовку фахівця за державні кошти і підписує її із студентом, наділений правом контролювати виконання випускником вказаного договору.

Доводи апелянта, що він виконає свій обов'язок перед державою щодо відпрацювання в її інтересах оцінюються критично, суперечать вимогам законодавства, дослідженим матеріалам справи, оскільки проходження стажування ОСОБА_1 на посаді інженера зв'язку Ірпінського МВ ГУМВС України в Київській області із подальшим призначенням на дану посаду (згідно довідки Ірпінського МВ ГУМВС України №11115 від 26.02.2014 року, а.с.44), здійснюється не за місцем направлення.

Доводи апеляційної скарги, що замість направлення наявна лише пропозиція не відповідають дійсності та суперечать матеріалам справи. Про що свідчить вказана самим же апелянтом пропозиція щодо працевлаштування в якій він розписався про одержання направлення №3/205 (а.с.29).

Судом апеляційної інстанції критично оцінюються доводи апеляційної скарги, що у відповідності до ст. 56 Закону України "Про вищу освіту" на випускника не покладається обов'язок відпрацювати три роки або відшкодувати вартість навчання, оскільки згідно умов укладеної між ОСОБА_1 та навчальним закладом угоди (а.с.6), вище вказаного Положення Кабінету Міністрів України та Указу Президента України такий обов'язок передбачено. Відповідачем до укладеної угоди не було додано заперечень щодо її умов при укладенні, а її підписання свідчить про згоду на її виконання згідно передбачених умов (а.с.6).

Відсутність саме трьохсторонньої угоди між замовником, керівником навчального закладу і випускником в порушення вимог ст.56 ЗУ "Про освіту" - як зазначає апелянт в обгрунтування вимог не є підставою для звільнення від відшкодування вартості навчання. З матеріалів справи вбачається про укладенння угоди про підготовку фіхівця за державним замовленням та видано направлення на роботу, тому немає підстав вважати, що між вказаними трьома сторонами не досягнуто згоди щодо працевлаштування ОСОБА_1

Укладаючи угоду (правочин) з вищим навчальним закладом про надання освітніх послуг за державним замовленням, особа (абітурієнт) бере на себе відповідні зобов'язання, які як випливають із вимог нормативно-правових актів в даній сфері, так і передбачені самими угодами (правочинами) про надання освітніх послуг, а саме зобов'язання після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства не менше ніж три роки (взамін чого отримують вищу освіту безкоштовно).

У рішенні Конституційного Суду України від 04.03.2004 року № 5-рп/2004 у справі № 1-4/2004 вказано, що безоплатність вищої освіти означає, що громадянин має право здобути її відповідно до стандартів вищої освіти без внесення плати в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі (ч. 4 ст. 53 Конституції України) в межах обсягу підготовки фахівців для загальносуспільних потреб (державного замовлення).

Враховуючи наведене, доводи апелянта про прушення Конституції України, зокрема, її положень закріплених в ч.2 ст.53 про безоплатність вищої освіти, ст. 43 про право на працю, порушення міжнародного законодавства про недопущення примусової праці не знаходять належного їх підтвердження при дослідженні оскаржуваного рішення.

Доводи апеляційної скарги стосовно фактичної відсутності вакантних посад за місцем направлення спростовується наступним:

· із листа Управління освіти і науки Тернопільської міської ради від 18.11.2013 р. №2206/03 вбачається, що ОСОБА_1, випускник ТНПУ ім.В.Гнатюка у Тернопільську спеціалізовану школу І-ІІІ ступенів №7 з поглибленим вивченням іноземних мов щодо працевлаштування не звертався (а.с.32);

· відповідно до повідомлення Управління освіти і науки Тернопільської міської ради №1702/03 від 18.09.2014 p., в даній установі в період з 26.06.2013 р. по 18.11.2013 р. була наявна вакансія вчителя інформатики з тижневим навантаженням 18 годин (а.с.49);

· із довідки школи №274 від 13.06.2013 р. (а.с.31) та повідомлення №473 від 21.10.2014 р. (а.с.57) вбачається, що випускник інженерно - педагогічного факультету ОСОБА_1 буде працевлаштований у ТСШ №7 за спеціальністю вчителя інформатики - останній в школу не з'явився.

Неподача інформації до центру зайнятості Тернопільською спеціалізованою школою І-ІІІ ступенів №7 про попит на робочу силу не свідчить про фактичну відсутність вакантних посад (а.с.65).

Приходячи до переконання про порушення умов договору колегією врахована і оглянута в судовому засіданні особова справа ОСОБА_1, де на аркуші 25 знаходиться картка працевлаштування випускника і пропозиція працевлаштування за направленням, які підписані ОСОБА_1

Враховуючи вказане колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, давши належну оцінку обставинам справи, вірно застосував норми матеріального права, зробив вірний висновок про наявність підстав для задоволення позову та обґрунтованість позовних вимог позивача.

Позиція колегії суддів відповідає і правовій позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ викладеній, зокрема і в ухвалі від 09.07.2014 року у справі щодо стягнення коштів за навчання, підготовка якого здійснювалась за державним замовленням та ухвалі від 02.04.2014 року щодо стягнення вартості навчання.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України саме апелянт повинен довести належними доказами обставини, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, що ним зроблено не було.

У відповідності до ч.1,2 ст.308 Цивільного процесуального кодексу України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду постановлено у відповідності до чинних норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування немає. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області О.О. Загорський