Справа № 463/1590/14 Головуючий у 1 інстанції: Головатий Р.Я.
Провадження № 22-ц/783/3118/15 Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі: головуючого - судді Курій Н.М.,

суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.,

за секретаря Куцика І.Б.,

з участю прокурора Лящука Т.І., представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, представника Департаменту економічної політики Львівської міської ради - Шмотолохи О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11 листопада 2014 року у справі за позовом Прокурора Личаківського району м. Львова в інтересах держави в особі Департаменту економічної політики Львівської міської ради до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 11 листопада 2014 року вищезазначений позов задоволено.

Суд стягнув зі ОСОБА_2 на користь Департаменту економічної політики Львівської міської ради заборгованість за Договором про пайову участь №354 від 26 липня 2012 року у розмірі 166762 грн. 36 коп., з яких: 138537 грн. 80 коп. - сума основного боргу, 10756 грн. 60 коп. - пені, 15395 грн. 59 коп. - інфляційних витрат та 2072 грн. 37 коп. - три відсотки річних від простроченої суми.

Суд стягнув зі ОСОБА_2 в дохід держави 1667 грн. 62 коп. судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав на нього апеляційну скаргу, в якій зазначив, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим та ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права.

В апеляційній скарзі апелянт стверджує, що суд першої інстанції не застосував ч.1-3,9 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", відповідно до яких умови укладеного між ним та Департаментом економічної політики Львівської міської ради договору не суперечать вимогам чинного законодавства.

Апелянт зазначає, що при укладенні договору про пайову участь сторони керувалися терміном здачі об'єкта в експлуатацію - 31 грудня 2013 року, але у зв'язку з відсутністю коштів будівництво будинку призупинено і він не зданий в експлуатацію, а тому він вважає, що в нього відсутній обов'язок по сплаті інвестиційного внеску.

Апелянт просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11 листопада 2014 та ухвалити нове про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін з таких підстав.

Статтями 10, 60 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 300 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Суд першої інстанції встановив, що між Департаментом економічної політики Львівської міської ради та ОСОБА_2 26.07.2012р. укладено договір про пайову участь №354 у проектуванні та будівництві багатоквартирного житлового будинку з вбудованими офісними приміщеннями та автостоянками на АДРЕСА_1 зі знесенням існуючого житлового будинку (а.с.12-13).

Відповідно до ч.ч. 2,3 ст.40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

Відповідно до п.п.2.2 вищезазначеного договору, відповідач зобов'язався сплатити в бюджет м. Львова пайовий внесок на створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Львова в сумі 208 537,80 грн., з яких 70 000 грн. - до 01.03.2013 року; 138 537,80 грн. - до 31.12.2013 року.

Відповідно до п.п.2.3 договору, у разі порушення термінів перерахування пайового внеску на створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури замовник сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діє на цей період, від суми коштів, що підлягають перерахуванню. Розмір несплаченої частки пайового внеску коригується на індекс інфляції від дати його розрахунку.

Із листа Департаменту економічної політики Львівської міської ради від 03.02.2014 року №23-вих-128 (а.с.15) встановлено, що ОСОБА_2 повідомлявся про наявність заборгованості зі сплати пайового внеску у розмірі 138 537,80 грн. та попереджався про нарахування пені за порушення термінів перерахування пайового внеску.

Відповідно до ст. 627 ЦК України та ст.6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив зобов'язання, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З розрахунку пені, індексу інфляції та трьох відсотків річних за договором про пайову участь від 26.07.2012р. №354 (а.с.56) встановлено, що такий розрахунок здійснено за період з 01.01.2014р. по 01.07.2014р. відповідно до п.2.3 договору на суму коштів у розмірі 138537,80 грн., що необхідно перерахувати відповідачем і така сума складається з: 10756,60 грн. - пені, 15395,59 грн. - інфляційних втрат та 2072,37 грн. - трьох відсотків річних від простроченої суми.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що в судовому засіданні сторонами визнано, що пайовий внесок в сумі 70 000 грн. відповідачем внесено, однак, перерахування до місцевого бюджету коштів у сумі 138 537,80 грн. на даний час відповідачем не здійснено.

З урахуванням наведеного вище, суд першої інстанції правильно встановив, що ОСОБА_2 в добровільному порядку умови договору від 26.07.2012р. про пайову участь №354 у проектуванні та будівництві багатоквартирного житлового будинку з вбудованими офісними приміщеннями та автостоянками на АДРЕСА_1 зі знесенням існуючого житлового будинку, належним чином не виконав, а тому суд правильно дійшов висновку про задоволення позовних вимог та правильно стягнув з відповідача на користь Департаменту економічної політики Львівської міської ради 138 537,80 грн. - суму основного боргу, 10756,60 грн. - пені, 15395,59 грн. - інфляційних втрат та 2072,37 грн. - три відсотки річних від простроченої суми, а всього 166762,36 грн.

Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі та на висновки суду першої інстанції не впливають.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За наведених вище обставин, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам у справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні й апеляційну скаргу на оскаржуване рішення належить відхилити.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст. 308, п.1 ч.1 ст. 314, ст. 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий: Курій Н.М.

Судді: Крайник Н.П.

Мельничук О.Я.