печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2015 року Печерський районний суд м. Києва в складі : головуючого - судді Цокол Л.І. за участі секретарів Шарапа М.О., Сторожук Є.Ю. розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства "Український інститут інтелектуальної власності", ОСОБА_2, Державної служби інтелектуальної власності України про визнання звільнення без законної підстави та поновлення на роботі, стягнення середнього заобтку за час вимушеного прогулу, стягнення доплати за інтенсивність праці, визнання наказу незаконним та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вимогами до і просить визнати його звільнення з посади заступника директора з інформаційно-технічного забезпечення експертизи Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» за п5 ч1 ст.41 КЗпП України, оформлене наказом від 29 квітня 2015 року за №143-п, без законної підстави, поновити позивача на посаді заступника директора з інформаційно-технічного забезпечення експертизи Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» з дати видання наказу від 29 квітня 2015 року за №143-п, стягнути з ДП «Український інститут інтелектуальної власності» середній заробіток за час вимушеного прогулу із розрахунку 35 279,89грн. за місяць, стягнути з Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» на користь позивача доплату за інтенсивність праці у розмірі 50% від посадового окладу з 01 лютого 2015 року до моменту поновлення на роботі, включаючи час вимушеного прогулу у розмірі 23 571,43грн., визнати наказ Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» від 11 березня 2015 року №56 «Про проведення службового розслідування» ( із змінами 12.03., 30.03. і 10.04.) незаконним, визнати наказ Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» від 11 березня 2015 року №83-п «З кадрових питань» незаконним, стягнути з Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» на користь позивача моральну шкоду в розмірі двох середньомісячних заробітних плат, тобто 70 559,79грн., покласти на ОСОБА_2 як виконуючого обов'язки керівника Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» з 09 квітня 2015 року обов'язок покрити шкоду заподіяну цьому підприємству у зв'язку з оплатою працівникові час вимушеного прогулу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач без законної на те підставі був звільнений з роботи, при цьому перед звільнення відповідачем було відсторонено його від виконання своїх посадових обов'язків, безпідставно було позбавлено встановленої надбавки, що в свою чергу заподіяло позивачу моральних страждань та є наслідком покладення відповідальності на особу, з вини якої було допущено незаконне звільнення.

Під час судового розгляду позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 підтримали вимоги, просили їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві та докази досліджені під час судового розгляду.

Представник відповідача Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» Ніколаєнко Д.О. вимоги позивача не визнав, заперечував проти їх задоволення, вказуючи на те, що звільнення позивача було проведено законно з дотриманням норм чинного трудового законодавства. Вказував на те, що надбавка позивачу не встановлювалась, а тому підстави для її стягнення відсутні, відсторонення від посади позивача дійсно мало місце при цьому не тривалий проміжок часу та в подальшому наказ було скасовано, а заробітна плата позивачу за цей період була виплачена. В решті вимог просив відмовити як необґрунтовано пред'явлені.

Представник ОСОБА_2 і Державної служби інтелектуальної власності України ОСОБА_5 заперечував проти задоволення вимог, вказуючи на те, що всі дії керівника були вчинені у відповідності до норм чинного законодавства.

Суд вислухавши пояснення позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_3, представників відповідачів та третьої особи ОСОБА_4 і ОСОБА_5, вивчивши письмові докази надані сторонами, прийшов до наступного висновку.

Згідно ст. 41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках: 5) припинення повноважень посадових осіб.

Встановлено, що 29 квітня 2015 року наказом №143-п Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» позивача ОСОБА_1 було звільнено з посади заступника директора з інформаційно-технічного забезпечення експертизи Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» у зв'язку з припиненням повноважень посадових осіб згідно п5 ч1 ст.41 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги в розмірі шестимісячного середнього заробітку відповідно до ст.44 КЗпП України та виплатою компенсації за невикористану щорічну відпустку в кількості 5 календарних днів.

Норму частини першої статті 41 КЗпП України було доповнено пунктом 5 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 13 травня 2014 року № 1255-VII.

Вказаний Закон набрав чинності 1 червня 2014 року та метою його прийняття було покращення інвестиційного клімату шляхом надання інвесторам (власникам) господарських товариств права звільняти посадових осіб (керівників, членів виконавчих органів) без зазначення причин, а також узгодження в цьому контексті норм трудового та господарського законодавства. Як гарантію в таких випадках передбачено виплату працівникам вихідної допомоги в розмірі не менше, як шестимісячний середній заробіток ( ст.44 КЗпП).

Зокрема, стаття 41 КЗпП доповнена пунктом п'ятим, який встановлює додаткову підставу розірвання трудового договору - «припинення повноважень посадових осіб».

Викладена норма характеризується юридичною невизначеністю, внаслідок чого неможливо встановити коло таких посадових осіб, а також випадки та підстави (причини) припинення їх повноважень. Формулювання цього положення є загальним та не містить посилань як щодо змісту та обсягу поняття «посадових осіб», так і типу та організаційно-правових форм юридичних осіб, яких вони стосуються.

Питання про можливість застосування відповідних правових норм до посадових осіб державних та комунальних закладів, безперечно суперечить меті та логіці Закону №1255-VII.

Поняття посадової особи у КЗпП України не визначено, а визначається воно виключно ГК України, згідно з частиною 2 статті 89 якого посадовими особами товариства визнаються голова та члени виконавчого органу, голова ревізійної комісії (ревізор), а у разі створення ради товариства (спостережної ради) - голова і члени цієї ради.

У статті 2 Закону України «Про акціонерні товариства» від 17 вересня 2008 року міститься визначення уточненого поняття «посадові особи органів акціонерного товариства» Це фізичні особи - голова та члени наглядової ради, виконавчого органу, ревізійної комісії, ревізор акціонерного товариства, а також голова та члени іншого органу товариства, якщо утворення такого органу передбачено статутом товариства.

Оскільки Законом № 1255-VII були внесені зміни в тому числі до ГК України і Закону України «Про акціонерні товариства», то, розглядаючи всі внесені зміни в їх системному зв'язку, можна дійти висновку, що термін «посадові особи» був використаний законодавцем саме у визначенні цих двох законодавчих актів.

Відтак, пункт 5 частини 1 статті 41 КЗпП України стосується посадових осіб господарських товариств, яким не є Державне підприємство «Український інститут інтелектуальної власності» , а позивач - не є спеціальним суб'єктом, щодо якого може бути застосована вказана норма.

Отже слід дійти переконання про те, що відповідач звільнив позивача без попереднього визначених обставин та відповідно існування будь-яких підстав , пославшись на припинення його повноважень, у виданому наказі про звільнення, тобто припинивши повноваження позивача звільнивши його з займаної ним посади.

Згідно ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

За викладених обставин вимоги позивача про поновлення його на роботі є повністю обґрунтованими, оскільки його було звільнено без законної підстави.

11 березня 2015 року наказом №56 Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» було вирішено провести службове розслідування для встановлення фактів порушення законодавства під час здійснення фінансово-господарської діяльності ДП «УІПВ» та Філії, викладених у звіті Аудитора.

12 березня 2015 року наказом №58 було внесено зміни до пункту 2 вищезазначеного Наказу.

30 березня 2015 року наказом №76 та 10 квітня 2015 року наказом №83 було внесено зміни та доповнення до Наказу від 11 березня 2015 року.

11 березня 2015 року наказом №83-п у зв'язку із службовим розслідуванням згідно наказу від 11 березня 2015 року №56 було відсторонено від роботи заступника директора з інформаційно-технічного забезпечення експертизи ОСОБА_1 із збереженням заробітної плати на період проведення службового розслідування.

20 квітня 2015 року наказом №129-п було визнано таким, що втратив чинність наказ ДП «УІПВ» від 11.03.2015р. №83-п.

Відповідачем порушено вимог ст. 46 КЗпП України та ст. 22 Закону України «Про державну службу», оскільки законних підстав для відсторонення позивача від посади не було. Однак враховуючи, що наказ яким позивача було відсторонено було самостійно відповідачем визнано таким , що втратив чинність 20 квітня 2015 року, суд не знаходить підстав для визнання його незаконним в даний час.

Вимоги позивача про стягнення на його користь доплати за інтенсивність праці у розмірі 50% від посадового окладу з 01 лютого 2015 року до моменту поновлення на роботі, задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

Згідно Положення про оплату праці працівників Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» надбавки й доплати затверджуються директором ДП «УІПВ» персонально кожному працівникові на підставі службових записок, поданих керівниками підрозділів та погоджених із заступниками директора за напрямком роботи, при цьому підставою для встановлення надбавок і доплат є стабільна та якісна робота з виконання функціональних обов'язків, покладених на підрозділ на кожного працівника окремо. Підставою для нарахування заробітної плати в частині надбавок є накази про нарахування надбавок, доплат, пермій, заохочувальних і компенсаційних виплат.

Аналогічні положення містить і Колективний договір укладений між адміністрацією та трудовим колективом Укрпатенту від 12.08.2014р. №180.

Під час судового розгляду було встановлено,що позивачу за лютий - квітень 2015 року надбавка за інтенсивність праці в розмірі 50% від посадового окладу не встановлювалась.

За викладених обставин вимоги позивача про нарахування та виплату коштів є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Під час судового розгляду було встановлено, що позивачу під час звільнення було нараховано та виплачено в тому числі вихідну допомогу у розмірі шестимісячного середнього заробітку( т1 а.с. 174-175) . Всього позивачем отримано 132 971,85грн. з урахуванням утримань.

При цьому до виплати позивачу за час вимушеного прогулу з 29 квітня 2015 року по 06 жовтня 2015 року виходячи із середньомісячного заробітку за два останні робочих місяців перед звільненням 27 225,24грн./42 робочих дня =648,22грн. х 110 робочих днів =71 304,20грн., що значно перевищує отримані позивачем грошові кошти у вигляді вихідної допомоги при звільненні.

Згідно ст.237 -1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для його організації свого життя.

Вирішуючи вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди суд враховує те, що звільнення проведене відповідачем безумовно завдало душевних страждань позивачу, змусило його змінити свій звичний уклад життя, та докладати додаткових зусиль для його організації . Оцінюючи встановлені обставини суд оцінює грошову компенсацію в розмірі 5 000,00грн., що в свою чергу забезпечить відновлення емоційного стану позивача та буде відповідати вимогам розумності та справедливості.

Суд не вбачає достатніх підстав для покладення відповідальності на керівника. З відповідача необхідно стягнути судовий збір у розмірі виходячи із частини задоволених вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 40,41,232,233,235,237-1 КЗпП України, ст.ст.8,10,60,88,208,212,213,214, 215, 367 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника директора з інформаційно-технічного забезпечення експертизи Державного підприємства "Український інститут інтелектуальної власності" з 29 квітня 2015 року.

Стягнути з Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за завдану моральну шкоду в розмірі 5 000грн.

В решті вимог відмовити.

Стягнути з Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» судовий збір в дохід держави в розмірі 243,60грн.

Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Цокол Л.І.