НОВОМОСКОВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 183/818/15
№ 2/183/1350/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2015 року м. Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Парфьонова Д.О., за участі секретаря судового засідання Пошивайло І.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову посилається на те, що йому на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1. У вказаній квартирі з 06 червня 1996 року зареєстрований, однак фактично не проживає з 1997 року відповідач у справі, який є сином позивача. Посилаючись на норми ст..405 ЦК України позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою.

Позивач надала заяву згідно якої просить розглядати позов за її відсутності, наполягає на задоволенні позовних вимог, не заперечує проти заочного розгляду справи.

Відповідач у судове засідання не з'явився, подав заяву, згідно якої позов визнає та просить суд розглянути справу за його відсутності.

Представник третьої особи - Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області до судового засідання не з'явився, причин неявки не повідомив.

У зв'язку з тим, що сторони в судове засідання не з'явилися, на підставі ст.197 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалося.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги з огляду на наступні обставини.

Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить 1/8 частина квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 /а.с.5, 6/.

У вказаній квартирі з 06 серпня 1996 року зареєстровано ОСОБА_2 /а.с.7/, який у відповідності до актів комісії у складі ТОВ «Керуюча компанія КомЕнерго-Новомосковськ» у вказаній квартирі не проживає з 2007 року.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №33061543 від 03 лютого 2015 року, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 є власником 1/8 частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

У відповідності до п.39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Так, згідно матеріалів справи не вбачається наявності договору чи заповіту, на підставі яких встановлено сервітут відповідача щодо користування квартирою позивача, матеріали справи свідчать про відсутність відповідача у житловому приміщенні, що належить позивачу більше, ніж 1 рік.

За таких обставин, зібрані у справі докази та їх оцінка вказують на наявність підстав для визнання відповідача, такою, що втратила право користування житловим приміщенням за вищезазначеною адресою.

Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 243,60 гривень, тому відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, судовий збір в розмірі 243,60 гривень підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. 405 ЦК України, ст. ст. 10,11,57,60,88,209, 212-215,224,226, ЦПК України суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д.О. Парфьонов