АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/8090/2015 Головуючий у І інстанції - Петріщева І.В.
Доповідач - Андрієнко А.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді Андрієнко А.М.

Суддів: Заришняк Г.М.

МараєвоїН.Є.

При секретарі Гарматюк О.Д.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей - ОСОБА_5 та ОСОБА_6, до ОСОБА_2, треті особи - ОСОБА_7, Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа - Деснянський районний відділ ДМС України в місті Києві, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та зняття її з реєстраційного обліку,

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 та ОСОБА_6, звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просила зобов'язати ОСОБА_2 не чинити перешкод їй та її неповнолітнім дітям у користуванні житловою площею квартири АДРЕСА_1, зобов'язати ОСОБА_2 передати їй ключі від квартири АДРЕСА_1. Свої вимоги мотивувала тим, що після розірвання шлюбу колишній чоловік змінив в квартирі замки на вхідних дверях, в квартирі залишилися особисті речі її та дітей, перешкоджає їй у доступі до квартири, у зв'язку з чим вона не може потрапити в квартиру, неодноразово зверталася до правоохоронних та житлових органів з цього приводу, а тому просила задовольнити її вимоги.

Представник ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття її з реєстраційного обліку, в якій просив визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою та зняти її з реєстраційного обліку за адресою: квартира АДРЕСА_1.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16 квітня 2015 року основний позов задоволено. Зобов'язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди в користуванні житловою площею квартир АДРЕСА_1 ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 та ОСОБА_6, та передати ключі від дверей квартири АДРЕСА_1. У задоволенні зустрічної позовної заяви відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_2 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні первісного позову повністю та задовольнити зустрічний позов, вказуючи на порушення норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, зазначає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про відсутність підстав для визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житлом за її відсутності без поважних причин протягом року на житловій площі та зняття її з реєстраційного обліку.

Представник апелянта підтримав апеляційну скаргу , просив рішення суду першої інстанції скасувати, в задоволенні основного позову відмовити, задовольнити зустрічну позовну заяву.

Позивач просила відхилити апеляційну скаргу , а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обгрунтованість постановленого рішення в цій частині, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Деснянського районного суду від 16 вересня 2011 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, зареєстрований 25.02.2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 198, було розірвано (а.с. 6).

Від цього шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_2 мають двох спільних дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с. 13-14).

ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі продажу від 04.08.1999 року (а.с. 100).

ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7 зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1, власником квартири є гр. ОСОБА_2, що підтверджується Довідкою Житлово-будівельного кооперативу "Автотранспортник-10" № 11 від 10.02.2015 року (а.с. 104).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 03 березня 2014 року, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14 травня 2014 року,було визначено місце проживання малолітніх ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, з матір'ю - ОСОБА_4 (а.с. 88-91).

Деснянським районним судом м. Києва було встановлено, що між батьками дітей після розірвання шлюбу склалися напружені стосунки між собою, та що під час розгляду вищезазначеної цивільної справи неповнолітні діти проживають разом зі своєю матір'ю ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2. Відповідно до Акту обстеження житлово-будівельних умов від 27.02.2014 року ОСОБА_4 орендує цю квартиру, для малолітніх дітей створено всі умови для їх навчання та відпочинку (а.с. 88).

Відповідно до ст.. 405 ч.2 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову про визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловою площею, суд першої інстанції виходив із того, що позивач за зустрічним позовом не надав суду достовірних доказів щодо відсутності ОСОБА_4 без поважних причин понад рік в спірній квартирі.

Сам факт не проживання ОСОБА_4 в квартирі не є підставою для визнання її такою, що втратила право користування житлом.

ОСОБА_4 пояснила, що вона не проживає в квартирі, що належить ОСОБА_2 на праві власності, оскільки він вчиняє їй перешкоди в користуванні житлом.

Зазначені обставини підтверджуються заявами позивачки за основним позовом до Деснянського РУГУ МВС України в м.Києві від 08.02.2014 року , згідно якої ОСОБА_4 зверталася з заявою про те, що в квартиру АДРЕСА_1 її не впускають. (а.с. 11).

25.03.2014 року ОСОБА_4 зверталася з заявою до Деснянського РУ ГУМВС України в м. Києві про те, що з лютого 2014 року в квартирі АДРЕСА_1 її колишній чоловік гр. ОСОБА_2 перешкоджає в користуванні даною квартирою та особистими речами (а.с. 5).

08.02.2014 року ОСОБА_4 звернулась з заявою до начальника житлово-будівельного кооперативу "Автотранспортник-10" про те, що вона з дітьми не може проживати за адресою: АДРЕСА_1, не за власним бажанням, а тому, що їм чинять перешкоди і будь яким чином заважають повноцінному проживанню, у зв'язку з чим вона вимушена знімати квартиру в іншому місці, що підтверджується копією заяви (а.с. 95).

Наявність неприязних стосунків та суперечок між сторонами, спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_2 ОСОБА_4, підтверджується копією постанови про відмову у порушенні кримінальної справи від 21.01.2010 року, затвердженої начальником Деснянського РУ ГУМВС України в м. Києві, якою встановлено, що в ході сварки ОСОБА_2, знаходячись у нетверезому стані, безпідставно вчинив сімейну сварку в ході якої вдарив ОСОБА_4, спричинивши їй тілесні ушкодження (а.с. 9, 10).

Крім того, про неможливість проживання в спірній квартирі позивачки за основним позовом свідчать судові спори про розлучення, поділ майна, визначення місця проживання дітей.

Проаналізувавши та оцінивши всі вищевикладені обставини у їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що позивач за зустрічним позовом не надав доказів того, що відповідач за зустрічним позовом не проживає в спірній квартирі більше року без поважних причин та правомірно відмовив у задоволенні зустрічного позову.

Відповідно до ст.. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку ( квартири), які проживають разом з ним у будинку ( квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку ( квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Ч.4 До членів сім'ї власника будинку ( квартири), належать особи, зазначені в ч.2 статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку ( квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Оскільки судом встановлено, що позивач за основним позовом, яка до того ж діє і в інтересах неповнолітніх дітей, мають право користування житловою площею в спірній квартирі, а відповідач перешкоджає їм у здійсненні цього права шляхом заміни замка у вхідних дверях квартири, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про зобов'язання ОСОБА_2 не чинити перешкод позивачу з неповнолітніми дітьми в користуванні житловою площею та передати їй ключі від дверей квартири АДРЕСА_1

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з'ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 та про відмову у задоволенні зустрічного позову.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст..ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м.Києва від 16 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді :