Справа № 377/1375/14-ц Головуючий у І інстанції Орел А. С.
Провадження № 22-ц/780/2236/15 Доповідач у 2 інстанції Білоконь О. В.
Категорія 43 09.04.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

09 квітня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого: судді - Білоконь О.В.,

суддів: Касьяненко Л.І., Савченка С.І.,

при секретарі Петленко І.О.,

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Славутицького міського суду Київської області від 18 лютого 2015 року за позовом публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" до управління Державної міграційної служби України в Київській області, ОСОБА_2, яка діє також в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3, третя особа орган опіки і піклування в особі виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області, про виселення та зняття з реєстраційного обліку ,-

встановила:

11 грудня 2014 року ПАТ «Державний ощадний банк України» звернувся до суду з позовом про виселення та зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_2 та її малолітнього сина ОСОБА_3, посилаючись на таке.

28 грудня 2010 року банк уклав з ОСОБА_4 кредитний договір про надання кредиту на суму 150000 грн. строком до 28 грудня 2015 року, в забезпечення якого уклав з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_2 договір іпотеки від 28 грудня 2010 року, предметом якого є була квартира АДРЕСА_1, що належить їм на праві спільної власності.

На день укладення договору іпотеки відповідач ОСОБА_2 та її малолітній син ОСОБА_3 значилися знятими з реєстрації у квартирі з 19 жовтня 2010 року.

У зв'язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору за позовом банку судом було звернуто стягнення на предмет іпотеки.

Проте згодом 26 квітня 2014 року відповідач разом з малолітнім сином без згоди позивача як іпотекодержателя всупереч договору іпотеки вселилися в квартиру, у зв'язку з чим вони підлягають виселенню в судовому порядку відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку» в порядку, передбаченому ст. 109 ЖК України із зняттям з реєстрації відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Позивач просив суд виселити ОСОБА_2, малолітнього ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 та зобов'язати Славутицький міський сектор управління Державної міграційної служби України в Київській області зняти вказаних осіб з реєстраційного обліку в зазначеній квартирі.

Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 18 лютого 2015 року позов задоволено частково.

Виселено ОСОБА_2, її малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з квартири АДРЕСА_1.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги вказала, що вона та її малолітній син фактично постійно проживали у спірній квартирі, але на час укладення договору іпотеки знялись із реєстрації, будучи введеними в оману працівниками банку. Зазначили, що іншого місця проживання у них немає, разом з тим її та сина виселили за рішенням суду із квартири без надання іншого житлового приміщення всупереч вимогам ст. 109 ЖК України.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 28 грудня 2010 року банк уклав з ОСОБА_4 кредитний договір про надання кредиту на суму 150000 грн. на споживчі цілі строком до 28 грудня 2015 року зі сплатою 20% річних ( а.с.12-13).

В забезпечення цього кредитного договору 28 грудня 2010 року банк уклав з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_2 договір іпотеки, предметом якого є була квартира АДРЕСА_1, що належить їм на праві спільної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане виконавчим комітетом Славутицької міськради 9 жовтня 2007 року ( а.с.16-17).

Згідно з пунктом 6.1. договору іпотеки іпотекодержатель набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки у разі, якщо після настання строку платежу зобов'язання позичальника за кредитним договором не буде виконане.

Вказана квартира, що є предметом іпотеки, придбана у 2007 році ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_2 не за рахунок коштів, які отримані ОСОБА_4 за кредитним договором від 28 грудня 2010 року.

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором утворилась заборгованість у розмірі 112683 грн., у зв»язку з чим рішенням Славутицького міського суду Київської області від 23 грудня 2013 року в рахунок погашення вказаної заборгованості звернуто стягнення на предмет іпотеки ( а.с.7-11).

Судом установлено, що станом на 26 квітня 2014 року у квартирі, яка є предметом іпотеки, проживають та зареєстровані відповідач ОСОБА_2 та її малолітній син ОСОБА_3, 2007 року народження, які не були зареєстровані у даній квартирі на час укладення договору іпотеки 28 грудня 2010 року.

15 грудня 2014 року відповідач ОСОБА_2 отримала лист позивача про виселення з квартири та зняття з реєстрації місця проживання, однак добровільно із спірної квартири не виселились.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців з підстав, передбачених ст. 40 Закону України «Про іпотеку», підлягає ст. 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Установивши у справі, яка переглядається, що в іпотеку передано квартиру, яка набута у 2007 році не за рахунок отриманих у 2010 році кредитних коштів, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла.

Таким чином, суд першої інстанції невірно застосував ч.2 ст. 109 ЖК Української РСР у поєднанні зі ст. 40 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до вимог п. 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального і процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З урахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції необхідно скасувати в частині задоволення позовних вимог про виселення ОСОБА_2 та її малолітнього сина ОСОБА_3, оскільки в цій частині воно ухвалено з порушенням норм матеріального права та ухвалити нове про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Славутицького міського суду Київської області від 18 лютого 2015 рокускасувати в частині задоволення позовних вимог про виселення ОСОБА_2, її малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з квартири АДРЕСА_1.

Ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту його проголошення.

Головуючий

Судді: