Справа № 355/1119/15-ц Головуючий у І інстанції Єременко В. М.
Провадження № 22-ц/780/5907/15 Доповідач у 2 інстанції Савченко С. І.
Категорія 46 22.10.2015
У Х В А Л А

іменем України

22 жовтня 2015 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Білоконь О.В., Касьяненко Л.І.,

при секретарі Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 11 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Веселинівської сільської ради Баришівського району Київської області, третя особа Управління держкомзему в Баришівському районі Київської області про скасування рішення сільської ради, державного акту на право власності на земельну ділянку, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним вище позовом який мотивував тим, що 15 листопада 2000 року рішенням Веселинівської сільської ради Баришівського району Київської області йому було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0800 га для обслуговування житлового будинку і господарських споруд та земельну ділянку площею 0,0600 га для ведення особистого селянського господарства, які розташовані по АДРЕСА_1.

Вказував, що прохід до його земельної ділянки здійснювався через суміжну земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_2. Проте під час приватизації своєї ділянки він дізнався, що сусід ОСОБА_4 ще у 2002 році приватизував земельну ділянку по АДРЕСА_2 загальною площею 0,347 га, при цьому прохід або проїзд до його ділянки передбачено не було. Пізніше, за договором дарування від 12 серпня 2008 року ОСОБА_4 подарував дану ділянку своїй дружині ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 помер.

Зазначав, що за життя ОСОБА_4 він без перешкод користувався своєю земельною ділянкою, однак в даний час не має можливості користуватися своєю ділянкою і приватизувати її у зв'язку з тим, що відповідачка чинить різні перешкоди. Зокрема в кінці березня 2015 року відповідачка обгородила свою ділянку парканом, що позбавило позивача можливості пройти та проїхати до своєї ділянки, а іншої обхідної стежки, окрім проходу через її ділянку немає. З цього приводу він звернувся до Веселинівської сільської ради з проханням надати йому роз'яснення, на підставі чого була приватизована сусідня земельна ділянка, де йому надали копію рішення Веселинівської сільської ради від 20 квітня 2001 року № 15, в якому зазначається, що ОСОБА_4 надається земельна ділянка площею 0,35 га по АДРЕСА_3 із земель запасу сільської ради, хоча правовстановлюючі документи ОСОБА_4 виготовлені на земельну ділянку розташовану по АДРЕСА_2. Рішення про переадресацію земельної ділянки з АДРЕСА_3 на АДРЕСА_2 сільською радою не приймалося. В той же час відповідачка надала йому рішення Веселинівської сільської ради від 07 травня 2001 року № 14, згідно якого ОСОБА_4 передано у власність земельну ділянку площею 0,375 га, розташовану по АДРЕСА_2.

Посилаючись на те, що земельна ділянка по АДРЕСА_2 у с.Веселинівка Баришівського району Київської області приватизована з порушенням закону, просив скасувати рішення Веселинівської сільської ради Баришівського району Київської області від 07 травня 2001 року № 14 про передачу ОСОБА_4 у власність земельної ділянки площею 0,374 га по АДРЕСА_2; скасувати державний акт серії НОМЕР_1 від 18 лютого 2001 року на право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку загальною площею 0,374 га; скасувати договір дарування земельної ділянки розташованої по АДРЕСА_2 від 20 серпня 2008 року, посвідчений державним нотаріусом Баришівської районної державної нотаріальної контори Київської області Маховкою В. В., зареєстрованого в реєстрі за № 2-1005.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 11 вересня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким його вимоги задоволити у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує тим, що суд не звернув уваги на відсутність в архіві сільської ради рішення Веселинівської сільської ради від 07 травня 2001 року № 14 про передачу ОСОБА_4 у власність ділянки площею 0,375 га по АДРЕСА_2, а також на виправлення у технічній документації щодо приватизації цієї ділянки. Крім того, новий власник ділянки ОСОБА_3 при виготовленні нової техдокументації на ділянку не погодила із суміжними землекористувачами межі ділянок і не підписала акт погодження меж.

Апелянт ОСОБА_2 належним чином повідомлений про час розгляду справи, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки, подав заяву про відкладення розгляду справи, не надавши доказів про поважність причин неявки, що згідно ст.305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

ОСОБА_3 та її представник в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Решта учасників повідомлені про час розгляду справи належним чином, до суду не з'явилися, що не є перешкодою для її вирішення за їх відсутності.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що позивач не надав суду належних і допустимих доказів щодо порушення його прав з боку відповідачки. При цьому суд виходив з того, що при приватизації чоловіком відповідачки ОСОБА_4 у 2001 році своєї ділянки по АДРЕСА_2, права позивача ОСОБА_2 порушені не були, бо останній не був ні користувачем, ні власником цієї ділянки.

Також, посилаючись на відсутність порушення прав позивача при приватизації ділянки ОСОБА_4, суд керувався тим, що ОСОБА_2 має можливість проходу і проїзду до його земельної ділянки не через належну відповідачці ОСОБА_3 ділянку по АДРЕСА_2, а в інший спосіб.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових правовідносин.

За змістом вказаних процесуальних норм, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, і саме вони є підставою для звернення особи за захистом із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до роз'яснень п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Згідно частин 1 і 3 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані із позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а також шляхом визнання угод недійсними (ч.3).

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_2 є користувачем земельної ділянки площею 0,1400 га по АДРЕСА_1, яка ним не приватизована в установленому законом порядку.

Відповідачка ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,3740 га по АДРЕСА_2, з яких 0,2500 га для будівництва і обслуговування будинку і 0,1240 га для особистого підсобного госопдарства, на підставі договору дарування від 12 серпня 2008 року. Вказану ділянку відповідачка отримала в дар від свого чоловіка ОСОБА_4, який її приватизував відповідно до рішення Веселинівської сільської ради Баришівського району Київської області від 7 травня 2001 року та отримав державний акт на парво власності на землю серії НОМЕР_1 від 18 лютого 2002 року.

Також судом встановлено, що при приватизації чоловіком позивачки ОСОБА_4 земельної ділянки права позивача ОСОБА_2 не порушені, поскільки останній не мав ніякого відношення до даної ділянки, дана ділянка чи її частина не перебувала у його користуванні, в тому числі він не мав у відношенні цієї ділянки прав земельного сервітуту.

За таких обставин суд обгрунтовано відмовив у задоволенні позову з огляду на його недоведеність та безпідставність.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не звернув уваги на відсутність в архіві сільської ради рішення Веселинівської сільської ради від 07 травня 2001 року № 14 про передачу ОСОБА_4 у власність ділянки площею 0,375 га по АДРЕСА_2, спростовуються матеріалами справи, в яких міститься рішення Веселинівської сільської ради від 07 травня 2001 року № 14 про передачу ОСОБА_4 у власність цієї ділянки (а.с.11).

Це ж рішення як підстава набуття ОСОБА_4 права власності на земельну ділянку вказане в державному акті на право власності на землю (а.с.13).

Це ж рішеня міститься в технічній документації щодо виготовлення державного акту на ім'я ОСОБА_4, наданій з архіву управління Держземагенства в Баришівському районі Київської області (а.с.54 зв).

Крім того, колегія суддів прийшла до висновку, що такі доводи ОСОБА_2 не заслуговують на увагу з огляду на відсутність порушення його прав при приватизації чоловіком позивачки ОСОБА_4 ділянки площею 0,375 га по АДРЕСА_2.

Для захисту прав особи необхідно встановити чи має особа такі права та чи порушені вони, як того того вимагає ст.ст.3,15 ЦПК України.

Як вище вказувалося ОСОБА_2 не був користувачем спірної ділянки чи її частини, в тому числі він не мав у відношенні цієї ділянки прав земельного сервітуту, що сверджується висновком Баришівського районного відділу земельних ресурсів № 242 від 20 вересня 2001 року, що міститься в технічній документіції і згідно якого речові права третіх осіб на цю ділянку відсутні.

Той факт, що позивач за згодою відповідачки та її чоловіка проходив через спірну длянку до своєї не тягне виникнення у нього прав на користування цією ділянкою, що у свою чергу свідчить про відсутність порушення прав позивача.

Посилання апелянта на те, що новий власник ділянки ОСОБА_3 при виготовленні нової техдокументації на ділянку не погодила із суміжними користувачами межі ділянки і не підписала акт погодження меж, надумані і безпідставні та суперечать вимогам закону. Відповідно до положень ч.1 ст.81, ст.131 ЗК України (в редакції на час укладення договору дарування) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, в тому числі на підставі придбання за договорами купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами. Згідно ст.126 ЗК України (в редакції на час укладення договору дарування) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.

Встановлено, що ОСОБА_3 набула права власності на вказану ділянку вже із встановленими межами, які вказані в державному акті, на підставі договору дарування, що виключає необхідність погодження меж із сусідніми землекористувачами.

Відхиляючи апеляційну скаргу, колегія суддів вважає за необхідне також зазначити, що позивачем заявлені вимоги не про скасування договору дарування, що не є способом захисту, передбаченим законом, зокрема ст.16 ЦК України та ст.152 ЗК України.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відмови у позові, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 11 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: