У Х В А Л А

іменем україни

21 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки за касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_3 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 15 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 16 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що відповідно до умов кредитного договору від 12 травня 2008 року ОСОБА_4 отримав кредитні кошти у розмірі 49 тис. доларів США. На забезпечення виконання указаного кредитного договору банк того ж дня уклав із ОСОБА_3 договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 у м. Кременчуці Полтавської області. Додатковою угодою від 14 жовтня 2011 року № 2 до кредитного договору позичальнику надано транш у розмірі 262 947 грн. 94 коп. Того ж дня відповідні зміни були внесені й до договору іпотеки.

Посилаючись на те, що у результаті порушення умов кредитного договору утворилася заборгованість у розмірі 261 923 грн. 97 коп., яку позичальник та його майновий поручитель, незважаючи на вимоги, не сплатили, банк просив стягнути зазначену заборгованість та звернути стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 15 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 16 лютого 2015 року, позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено частково. Стягнуто зі ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» кредитну заборгованість у розмірі 261 528 грн. 69 коп. Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1 для задоволення вимог ПАТ «УкрСиббанк», що виникли на підставі договору про надання споживчого кредиту від 12 травня 2008 року у розмірі 261 528 грн. 69 коп. Встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» та встановлено початкову ціну, визначену на підставі оцінки майна, здійсненої суб'єктом оціночної діяльності, проведеної відповідно до законодавства. В іншій частині позову відмовлено. Розподілено судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 просять скасувати судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що у результаті порушення умов кредитного договору та договору іпотеки утворилася заборгованість, яку відповідачі, незважаючи на вимоги, не погасили, що є підставою для її примусового стягнення з боржника та для звернення стягнення на предмет іпотеки для погашення цієї заборгованості.

Апеляційний суд погодився із висновками районного суду, зазначивши при цьому також про те, що розмір заборгованості за кредитом визначено судом відповідно до розрахунку, наданого банком. Крім того, суд апеляційної інстанції вказав на те, що вимоги про дострокове повернення кредиту були направлені відповідачам і останні їх отримали під підпис, але не виконали.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що 12 травня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 49 тис. доларів США.

На забезпечення умов указаного договору банк того ж дня уклав із ОСОБА_3 договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 у м. Кременчуці Полтавської області.

Додатковою угодою від 14 жовтня 2011 року № 2 до кредитного договору позичальнику відкрито кредитну лінію з лімітом 523 468 грн. 92 коп. та надано транш у розмірі 262 947 грн. 94 коп. Того ж дня відповідні зміни були внесені й до договору іпотеки.

Пред'являючи позов, ПАТ «УкрСиббанк» посилалось на те, що у результаті порушення умов кредитного договору утворилася заборгованість у розмірі 261 923 грн. 97 коп., яку позичальник та його поручитель, незважаючи на вимоги, не сплатили, позивач просив стягнути зазначену заборгованість та звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Про правові наслідки порушення зобов'язання боржником йдеться також у ч. 1 ст. 611, ч.ч. 2-4 ст. 612 ЦК України, які передбачають відповідальність боржника.

Сторони встановили як строк дії договору - до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобов'язань, так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів.

Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно із ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст. 253 ЦК України).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами кредитного договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня ‒ це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Пунктом 4.1 кредитного договору встановлено, що банк може використати право на застосування пені починаючи з 32 календарного дня, рахуючи з дати порушення позичальником терміну виконання свого грошового зобов'язання, передбаченого договором.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Отже, перш ніж звернути стягнення на предмет іпотеки суд має вірно і відповідно до вимог закону та умов договору визначити розмір заборгованості.

Зазначені правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року № 6-116цс13 та від 19 березня 2014 року № 6-20цс14, від 01 липня 2015 року № 6-331цс15, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України.

Наведеного апеляційний суд не врахував, не перевірив посилань відповідачів на те, що суд першої інстанції стягнув кредитну заборгованість, відсотки за користування кредитом та пеню за період, поза загальним та спеціальним строком позовної давності відповідно, хоча вони подавали заяви про застосування строку позовної давності (а.с. 106, 107).

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Апеляційний суд належним чином не визначив кредитну заборгованість з урахуванням наведеного вище, не перевірив правильності встановлення способу визначення початкової ціни реалізації предмета іпотеки та дійшов помилкового висновку про визначення такої ціни на підставі оцінки майна, здійсненої суб'єктом оціночної діяльності.

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм ст. ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можна дійти висновку, що у розумінні норми ст. 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року № 6-61цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Наведеного суд апеляційної інстанції не врахував та у порушення ст. ст. 212-213, 303, 316 ЦПК України не визначив початкову ціну предмета іпотеки у грошовому вираженні за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку», а також не встановив розміру кредитної заборгованості для звернення стягнення на предмет іпотеки з метою погашення цієї заборгованості.

Отже, апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, належним чином не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 16 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська