Справа № 415/4323/14-ц
Провадження № 2/415/121/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.07.15 року м. Лисичанськ

Лисичанський міський суд Луганської області в складі:

головуючого судді Калмикової Ю.О.,

при секретарях Добуграй В.К., Мішиній А.В., Павлові О.А,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лисичанську цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на ? частину домобудівництва та автомобілю, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Лисичанського міського суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на ? частину домобудівництва та автомобілю.

Позивач, після уточнення позов вимог, в обґрунтування позову посилалась на те, що з відповідачем ОСОБА_3 перебувала в зареєстрованому шлюбі з 04.11.2001 року, який було розірвано 25 березня 2011 року в органах РАЦС Лисичанського міського управління юстиції. В період сумісного проживання, а саме: 16.06.2004 року на сумісні грошові кошти для потреби сімї вона з відповідачем придбали та зареєстрували на імя останнього приватне домобудівництво, що розташоване в місті Лисичанську, по вул. Малиновського, буд. 15. Інвентаризаційна оцінка будинку на той час складала 145 622 грн. На теперішній час її ринкова вартість складає аналогічну суму. Право власності на нерухоме майно підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, видане 16 червня 2004 року управлінням УЖКГ Лисичанської міської ради, та документами реєстрації прав власності в Лисичанськом КП БТІ в книзі № 28 під № 7289. Крім зазначеного домобудівництва, 04.07.2008 року в період шлюбу, по договору № 23 купівлі продажу транспортного засобу в приватному підприємстві «Автосоюз» було придбано вантажний автомобіль марки ФАВ 1047, вартістю 68 900 грн., який був зареєстрований в Лисичанському МРЕО під державним номером ВВ 9120 ВЕ на імя відповідача ОСОБА_3 Після припинення подружніх стосунків та розірвання шлюбу, сторони домовились про визнання придбаного ними майна спільною сумісною власністю та не створювати один одному перешкод в користуванні вищезазначеним майном. Для цього 27.12.2013 року вона сумісно з відповідачем звернулась до адвоката ОСОБА_4, з яким було укладено договір № 798 про надання правової допомоги в рамках складання та нотаріального посвідчення договору про поділ сумісного майна. В останній момент, коли договір був складений , відповідача не влаштували умови договору про поділ майна, та він відмовився його підписувати. Після цього вона неодноразово намагалась знайти з відповідачем мирний шлях в вирішенні цього питання, однак останній відмовлявся. Хоча право власності на житловий будинок відповідачем не заперечувалося, однак, в порушення вимог ст. 60 СК України вона не має можливості самостійно розпоряджатися своєю долею. Водночас, щодо заявленого представником відповідача письмового клопотання щодо застосвуання строку позовної давності, то зазначає, що моментом, коли вона дізналася про порушення свого права власності, настав в грудні 2013 року, коли відповідач відмовився підписувати договір про поділ сумісно нажитого майна, чим вчинив перепони у користуванні та розпорядженні зазначеним майном. У звязку з чим, вважає, що при поданні позовної заяви до суду, строк позовної давності нею не пропущений.

На підставі викладеного просила суд визнати за нею право власності на ? частину домобудівництва з житловими та господарськими спорудами, який розташований в Луганській обл., м. Лисичанськ, вул. Малиновського, буд., вартістю 145622 грн. та визнати право власності на ? частину вантажного автомобілю марки ФАВ 1047, який було придбано 04.06.2008 року за договором купівлі - продажу № 23 та зареєстрованого за державним номером ВВ9120ВЕ.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, до суду надала письмову заяву з проханням розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. В судових засдіннях, у яких приймала участь, суду пояснила, що дійсно вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 04.11.2000 року і до 25.03.2011 року. Під час перебування ушлюбі ними було придбано спірне майно, а саме: 16.06.2004 року на сумісні грошові кошти для потреби сімї вона з відповідачем придбали та зареєстрували на імя останнього приватне домобудівництво, що розташоване в місті Лисичанську, по вул. Малиновського, буд. 15. Крім зазначеного домобудівництва, 04.07.2008 року в період шлюбу, за договором № 23 купівлі продажу транспортного засобу в приватному підприємстві «Автосоюз» було придбано вантажний автомобіль марки ФАВ 1047, який був зареєстрований в Лисичанському МРЕО під державним номером ВВ 9120 ВЕ на імя відповідача ОСОБА_3 Право власності на житловий будинок відповідачем не заперечувалося. На даний час вона проживає у спірному домобудівництві в місті Лисичанську, по вул. Малиновського, буд. 15. Її чоловік у зазначеному спірному домобудівництві не проживає. Спірний транспортний засіб також перебуває у гаражі даного спірного домобудівництва. Відповідач ним не користується. Доказів того, що вона не має можливості розпоряджатися спріним майном і, що відповідач чинить перешкоди у користування майном, суду надати не може.

Представник позивача ОСОБА_5 в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належнми чином, причини неявки суду не повідомив.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, про день,час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Представник відповідача ОСОБА_6 в судове засідання не зявилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином.

Представник відповідача ОСОБА_7 в судове засідання не зявилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, до суду надала письмову заяву з проханням розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги не визнала, просила у задоволенні позовних вимог відмовити. В судовому засіданні 23.03.2015 року надала письмову заяву про застосування судом строків позовної давності до заявлених позивачем вимог про поділ майна та визнання права власності і відмовити позивачу ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2, у звязку з пропуском строку позовної давності (а.с.44). Суду зазначала, що не зверталися позивач з відповідачем 27 грудня 2013 року до адвоката ОСОБА_4 за правовою допомогою щодо складання договору про поділ майна подружжя.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що стосвно придбання майна позивачем та відповідачем їй нічого не відомо. Вона тільки має інформацію, яка міститься у документах в КП БТІ. Додатково пояснит нічого не може.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, встановленими наступні обставини.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 7 Загальної декларації прав людини всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом.

Загальна декларація прав людини у статті 8 гарантує право кожної людини на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Позивач ОСОБА_1 скористалася своїм правом та звернулася до суду з даним позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на ? частину домобудівництва та автомобілю, у звязку з тим, що вважає що відповідач по справі чинить їй перешкоди у користуванні спірним майном, що було придбано ними за час перебування у шлюбі, у звязку з чим, вона не має можливості самостійно розпоряджатися своєю долею.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Згідно з 1. 3 ст. 106 СК України, подружжя, яке не має дітей, має право подати до органу державної реєстрації актів цивільного стану заяву про розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 2 ст. 106 СК України, орган державної реєстрації актів цивільного стану складає актовий запис про розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 3 ст. 106 СК України, шлюб розривається незалежно від наявності між подружжям майнового спору.

З матеріалів справи вбачається, що згідно з копією свідоцтва про одруження серії І-ЕД № 071471, виданого 04 листопада 2000 року Лисичанським Відділом реєстрації актів громадянського стану Луганської області, ОСОБА_2 та ОСОБА_9 04 листопада 2000 року зареєстрували шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 528. Прізвище дружини після шлюбу ОСОБА_7 (а.с.16).

З копії паспорту громадянина України серії ЕМ820118 ОСОБА_1 вбачається, що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Лисичанського міського управління юстиції 25 березня 2011 року, розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с.6-7).

Спору стосовно користування спірним майном, що було придбано за час шлюбу, між позивачем та відповідачем на час розірвання шлюбу станом на 25 березня 2011 року не було, договір щодо поділу майна подружжя та договір щодо здійснення своїх прав та виконання обовязків стосовно користування спірним майном, придбаного за час перебування у шлюбі, між позивачем та відповідачем на час розірвання шлюбу не укладалися.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Цим правом закріплена недоторканість житла, яка проголошена також ст. 30 Конституції України. Відповідно до цього ніхто не може перешкоджати особі у законному володінні, користуванні чи розпорядженні своїм житлом, а будь-які порушення цих повноважень захищаються у встановленому законом порядку.

У звязку з цим необхідно звернутися до правових позицій Європейського суду з прав людини, а саме в розумінні пункту 1 ст. 8 Конвенції, яка гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеними чи позбавленим свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав особи на житло (рішення у справі «Пауелта Райнер проти Великобританії» (PowellandRaynerv. TheU.K.) від 21.02.1990 р., статус рішення остаточне).

Такий загальний захист поширюється як на власника житла (рішення у справі «Джілов проти Великобританії» (Gilowv. theU.K.) від 24.11.1986 р., статус рішення остаточне), так і на наймача житла (рішення у справі «Ларкос проти Кіпру» (Larkosv. Cyprus) від 18.02.1999 р., статус рішення остаточне).

З матеріалів справи судом встановлено, що згідно з копією свідоцтва про одруження, серії І-ЕД № 071471, виданого Лисичанським відділом реєстрації актів громадянського стану Луганської області, ОСОБА_2 та ОСОБА_9 одружились 04 листопада 2000 року, про що зроблено актовий запис № 528. Прізвище дружини після одруження ОСОБА_7 (а.с.16).

Згідно з копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16.06.2004 року, житловий будинок з господарськими будівлями за адресою Луганська обл., м. Лисичанськ, вул. Малиновського, буд. 15, належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі рішення виконкому Лисичанської міської ради від 20.04.2004 року № 266 (а.с.10).

Згідно з копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 9271518 від 14.12.2005 року, житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: Луганська обл., м. Лисичанськ, вул. Малиновського, буд. 15, належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі рішення виконкому Лисичанської міської ради від 20.04.2004 року № 266, зареєстрованого в книзі № 28 за номером № 7289, що також підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо обєкта нерухомого майна та довідкою № 30 від 09.02.2015 року, наданою Лисичанським комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» (а.с.11, 34-37, 39).

Згідно з довідкою № 151 від 30.01.2015 року, наданою Лисичанським комунальним підприємством «Паспортна служба», за адресою: м. Лисичанськ, вул. Малиновського, 15, зареєстровані- Лавко ОСОБА_10, 1972р.н., володілець, ОСОБА_1, 1978р.н., колишня дружина (а.с.32).

Згідно з копією договору купівлі продажу транспортного засобу від 04.06.2008 року, приватне підприємство «Автосоюз» та ОСОБА_2, уклали вищезазначений договір про наступне: продавець зобовязується передати покупцеві у власність, а покупець прийняти та сплатити на умовах вищезазначеного договору автомобіль ФАВ 1047 (а.с.12-13).

Згідно з копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу марки FAW, модель СА 1047, реєстраційний номер НОМЕР_1, належить ОСОБА_2 (а.с.14).

Згідно з копією відповіді на запит № 305 від 14.11.2014 року, згідно з НАІС України та реєстраційно - облікових даних транспортних засобів у Луганській області за ОСОБА_3 зареєстровано автомобіль FAW СА 1047, державний номер НОМЕР_1 (а.с.15).

Згідно з копією договору купівлі продажу будівлі від 05.03.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Лисичанського міського нотаріального округу Луганської області ОСОБА_11, АОЗТ «Нефтехимавтоматика» продало, а ОСОБА_2 купив будівлю, яка занходиться в місті Лисичанську, вулиця Маліновського, будинок 15, яка розміщена на земельній ділянці норма землі якої не встановлена (а.с.43а).

Таким чином, суд доходить висновку, що дійсно спірний будинок, який знаходиться за адресою м. Лисичанськ, вул. Маліновського, буд. 15, та спірний автомобіль FAW СА 1047, державний номер НОМЕР_1 були придбані позивачем та відповідачем під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі.

Як було зазначено позивачем ОСОБА_1 в судовому засіданні та уточненому позові (а.с.49-51), право власності ОСОБА_1 на спірний житловий будинок відповідачем по справі ОСОБА_3 не заперечувалося.

Окрім того, в судовому засіданні з пояснень позивача ОСОБА_1 встановлено та не заперечувалося іншими учасниками по справі, що позивач ОСОБА_1 на даний час мешкає у спірному домоволодінні, що розташоване за адресою: м. Лисичанськ, вул. Малиновського, 15, та користується ним, в той час як відповідач по справі в спірному домоволодінні не мешкає; спірний транспортний засіб також знаходиться у її користуванні та збергіається за місцем її мешкання у спірному домоволодінні, відповідач даним транспортним засобом не користується.

Також, в судовому засіданні з пояснень позивача ОСОБА_1 встановлено, що вона не може надати суду належних та допустимих доказів того, що вона не має можливості розпоряджатися спріним майном і, що відповідач чинить перешкоди у користування та розпорядженні нею спірним майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або осопорюваних прав, свобод чи інтересів.

На підставі викладеного, з урахуванням того, що відповідачем по справі ОСОБА_3 не оспорюється право власності позивача на спірне домоволодіння, що розташоване за адресою: м. Лисичанськ, вул. Малиновського, 15, відповдіач ОСОБА_3 у даному спірному домоволодінні не проживає, у точй час, як у ньому проживає позивач ОСОБА_1, перешкод відповідач позивачу у користуванні та розпорядженні спірним майном не чинить, суд не вбачає спору про право щодо домоволодіння, що розташоване за адресою: м. Лисичанськ, вул. Малиновського, 15, та транпсортного засобу автомобіля марки ФАВ 1047, державний номер НОМЕР_2, у звязку з чим, позовні вимоги, задоволенню не підлягають.

Щодо заявленого клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності щодо стягнення суми боргу, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Як встановлено з письмових пояснень ОСОБА_1, момент, коли вона дізналася про порушення свого права власності, настав не 25 березня 2011 року з дня розірвання шлюбу, а в грудні 2013 року, коли відповідач відмовився підписувати договір про поділ сумісно нажитого майна, чим вчинив перепони у користуванні та розпорядженні зазначеним майном. У звязку з чим, вважає, що при поданні позовної заяви до суду, трирічний строк позовної давності нею не пропушений.

Однак матеріали справи свідчать про те, що звертаючись до суду з позовною заявою, позивач пропустив строк позовної давності, передбачений ч. 2 ст. 72 СК України.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З матеріалів справи вбачається, що згідно з копією свідоцтва про одруження серії І-ЕД № 071471, виданого 04 листопада 2000 року Лисичанським Відділом реєстрації актів громадянського стану Луганської області, ОСОБА_2 та ОСОБА_9 04 листопада 2000 року зареєстрували шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 528. Прізвище дружини після шлюбу ОСОБА_7 (а.с.16).

З копії паспорту громадянина України серії ЕМ820118 ОСОБА_1 вбачається, що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Лисичанського міського управління юстиції 25 березня 2011 року, розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с.6-7).

Позивач, ОСОБА_1 зазначає, що момент, коли вона дізналася про порушення свого права власності, настав не 25 березня 2011 року з дня розірвання шлюбу з відповідачем, а в грудні 2013 року, коли відповідач відмовився підписувати договір про поділ сумісно нажитого майна при їх сумісному зверненні 27 грудня 2013 року до адвоката ОСОБА_4, з яким був укладений договір № 798 про надання правової допомоги в рамках укладення та нотаріального посвідчення договору про поділ сумсно нажитого майна.

На підтвердження такого її зверненян з відповідачем по справі ОСОБА_3 до адвоката ОСОБА_4 27 грудня 2013 року, позивач надала як доказ, копію договору щодо надання юридичної допомоги № 798 від 27 грудня 2013 року.

З копії договору щодо надання юридичної допомоги № 798 від 27 грудня 2013 року вбачається, що він укладений між клієнтом ОСОБА_1 та адвокатом ОСОБА_4 та підписаний зазначеними особами. Даний договір не укладався з відповідачем по справі ОСОБА_3 та не підписувався відповідачем по справі.

Окрім цього, інших доказів того, що 27 грудня 2013 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 зверталися до адвоката та того, що між ними виник спір про право щодо поділу майна, позивач суду не надала.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, в уточненому позові пояснення позивача суперечливі. Так, позивач зазначає, що 27.12.2013 року вона сумісно з відповідачем звернулась до адвоката ОСОБА_4, з яким було укладено договір № 798 про надання правової допомоги в рамках складання та нотаріального посвідчення договору про поділ сумісного майна. В останній момент, коли договір був складений, відповідача не влаштували умови договору про поділ майна, та він відмовився його підписувати. Водночас, у цьому ж уточненому позові позивач зазначає, що право власності на житловий будинок відповідачем не заперечувалося.

Отже, суд не приймає до уваги цей договір від 27.12.2013 року, як належний та допустимий доказ того, що саме 27 грудня 2013 року позивач дізналася про порушення своїх прав.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що строк позовної давності, передбачений чинним законодавством, позивачем пропущений, що є правовою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, у звязку з пропуском позовної давності.

Таким чином, факти, викладені позивачем у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, не є достовірними та обґрунтованими, не підтверджені письмовими доказами, на підставі викладеного та за таких обставин суд вважає, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на ? частину домобудівництва та автомобілю, задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 174, 208, 209, 212-215 ЦПК України, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, п.п. 7, 8 Загальної декларації прав людини, ст.ст. 16, 23, 275, 277 ЦК України, рішення у справі «Пауел та Райнер проти Великобританії» (PowellandRaynerv. theU.K.) від 21.02.1990 р., статус рішення остаточне, рішення у справі «Джілов проти Великобританії» (Gilowv. the U.K.) від 24.11.1986 р., статус рішення остаточне, рішення у справі «Ларкос проти Кіпру» (Larkos v. Cyprus) від 18.02.1999 р., статус рішення остаточне, ст. 16, 256, 253, 267 ЦК України, ст.ст. 72, 106 СК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на ? частину домобудівництва та автомобілю, відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному суді Луганської області через Лисичанський міський суд, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ Ю.О. КАЛМИКОВА