Номер провадження: 22-ц/785/1146/15
Головуючий у першій інстанції Тросенюк В.А.
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.02.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.

Драгомерецького М.М.,

при секретарі: Добряк Н.І.,

за участю: позивача ОСОБА_3 та відповідачки ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Фрунзівського районного суду Одеської області від 13 листопада 2014 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про зменшення розміру аліментів,

в с т а н о в и л а:

12 вересня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, який згодом, 13 листопада 2014 року, уточнив, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що рішенням Фрунзівського районного суду Одеської області від 07 лютого 2006 року з нього на користь відповідачки було стягнуто аліменти на утримання малолітньої дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ? чистини з усіх видів заробітку, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення нею повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 року. У теперішній час його матеріальний стан погіршився. 26 лютого 2014 року він зареєстрував новий шлюб з ОСОБА_7 й на його утриманні знаходиться його дружина та її дочка ОСОБА_8. Дружина не працює та отримує, аліменти на утримання дочки, вона хворіє і на її лікування йдуть значні фінансові витрати. Також на його утриманні знаходяться його батьки, ОСОБА_9, який з 2007 року перебуває на лікування в кардіології, та ОСОБА_10, яка часто перебуває на стаціонарному лікуванні. Він сплачує аліменти на утримання двох дітей ОСОБА_11 та ОСОБА_6, що в загальній сумі становить 50% від усіх доходів, які він отримує.

Посилаючись на ці обставини, та на ст.ст. 180, 181, 182, 183, 192 СК України остаточно позивач просив зменшити розмір аліментів, сплачуваних ним на утримання дочки ОСОБА_6 до 1/6 частини всіх його доходів.

Відповідачка ОСОБА_4 проти позову заперечувала.

Рішенням суду першої інстанції у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, вважаючи його незаконним та необґрунтованим, позивач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення районного суду та ухвалити нове рішення по справі, яким задовольнити його позовні вимоги та зменшити розмір аліментів, сплачуваних на утримання дочки ОСОБА_6 з 1/4 до 1/6 частин від усіх видів заробітку (доходу).

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_3, пояснення на апеляцію позивача ОСОБА_3 та відповідачки ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, оскільки рішення постановлено з дотримання норм матеріального та процесуального права.

Статтею 180 СК України встановлено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них.

Згідно статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка набула чинності для України з 27.09.1991 року, "держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя необхідний для фізичного, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) несуть основну відповідальність забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансові можливостей".

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" від 15 травня 2006 року, викладеними у п. 17 постанови № 3, максимальний розмір аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України № 606-ХІУ "Про виконавче провадження", не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_3 приходиться батьком малолітньої дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після розірвання шлюбу проживає з матір'ю відповідачкою ОСОБА_4

15 жовтня 2011 року відповідачка зареєструвала шлюб з ОСОБА_12, після чого обрала його прізвище "ОСОБА_4" (а.с 41).

Рішенням Фрунзівського районного суду Одеської області від 07 лютого 2006 року з позивача ОСОБА_3 на користь відповідачки ОСОБА_4 було стягнуто аліменти на утримання малолітньої дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 чистини від заробітку до досягнення дитиною повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_2 року (а.с 5 - 9).

Згідно виконавчих документів з позивача ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_11 також стягуються аліменти в розмірі ? частини від усіх його доходів.

Зі змісту довідки № 1077, наданої за місцем роботи позивача ОСОБА_3 вбачається, що останній працює на посаді старшого дорожнього диспетчера в Господарській службі Одеської залізниці та за період роботи з січня 2014 року по червень 2014 року йому було нараховане 43 694, 96 грн., утримано 26 259, 27 грн. та до видачі він отримав 17 435, 69 грн. (а.с 14). Зі звітів про здійснення відрахування та виплати Господарської служби Одеської залізниці від 20 серпня 2014 року вбачається, що на утримання двох дітей за вказаний період з заробітної плати позивача утримано 8956,24 грн. (а.с. 10,11).

Згідно відомостей з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суми виплачених доходів, відповідачка за період з 01 січня 2014 року по 30 червня 2014 року ніяких доходів не отримувала (а.с 15).

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

За таких обставин, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що визначений розмір аліментів у розмірі ? частини від усіх видів заробітку на утримання дочки ОСОБА_6, відповідає інтересам дитини. Позивачем ОСОБА_3 не доведено в судовому засіданні те, що його матеріальний стан погіршився і виплата аліментів у розмірі ? частини його заробітку ставить його в скрутне фінансове становище. Напроти дослідивши докази, які містяться в матеріалах справи, районний суд дійшов переконливого висновку, що, починаючи з часу ухвалення рішення Фрунзівського районного суду Одеської області від 07 лютого 2006 року матеріальне становище позивача не погіршилось. Тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України вимоги позивача не підлягають захисту судом.

Таким чином, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції виконав всі вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно із законом.

Доводи позивача ОСОБА_3 в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції є незаконним і необґрунтованим, оскільки суд не врахував, що виплата аліментів у розмірі ? частини від усіх видів його заробітку на утримання дочки ОСОБА_6 ставить його в скрутне фінансове становище, не приймаються до уваги за таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач ОСОБА_3 був зобов'язаний довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилається як на підставу вимог.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Однак жодного належного та допустимого доказу погіршення матеріального стану з часу ухвалення рішення Фрунзівського районного суду Одеської області від 07 лютого 2006 року позивачем до суду не надано, посилання позивача на витрати, пов'язані з лікуванням батьків, також не підтверджені належними доказами.

Колегія суддів цілком погоджується з висновком районного суду, який був зроблений на підставі ретельного досліджених доказів, що містяться в матеріалах цивільної справи і з яких вбачається, що ОСОБА_9 - батько позивача, останній раз знаходився на лікуванні в кардіологічному відділенні в періоди з 21 квітня 2007 року по 30 квітня 2007 року та з 23 січня 2012 року по 03 лютого 2012 року. Тобто з дня останнього лікування минуло вже понад три роки (а.с 16-18).

Крім того, згідно довідки № 1079 виданої Головним управлінням пенсійного фонду УПФУ у Фрунзівському районі, батько позивача отримує пенсію за віком при повному стажі в сумі 1049 гривень (а.с 25).

Мати позивача згідно довідки МСЕК № 066273 є інвалідом II групи та отримує пенсію по інвалідності в сумі 1058,20 гривень. Зазначена обставина підтверджується довідкою № 1078 виданою Головним управлінням пенсійного фонду України у Фрунзівському районі Одеської області (а.с 26) .

Тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції всебічно та повно з'ясував обставини, що мають значення для правильно вирішення справи, дав належну оцінку наданим доказам у відповідності до положень процесуального законодавства та вірно виходив з того, що у даному випадку підстави для зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини відсутні.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову в повному обсязі немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, рішення Фрунзівського районного суду Одеської області від 13 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду

Одеської області: В.О. Панасенков

В.Ф. Парапан

М.М. Драгомерецький