Справа № 459/3815/14 Головуючий у 1 інстанції: Жураковський А.І.
Провадження № 22-ц/783/2591/15 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Павлишина О.Ф., Савуляка Р.В.

секретаря Гацій І.І.

з участю позивача ОСОБА_2, представника відповідача Мотрука М.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства "Червонограджитлокомунсервіс" на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 09 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства "Червонограджитлокомунсервіс" про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні працівника,-

встановила:

В серпні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернулася у Червоноградський міський суд із позовною заявою до відповідача КП "Червонограджитлокомунсервіс", просила стягнути з відповідача в її користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку в сумі 7918,02 грн.

В обґрунтування позову покликалася на те, що з 20.08.2007 року працювала на посаді майстра у КП "Червонограджитлокомунсервіс". З 17.02.2014 року звільнена з роботи. В день звільнення їй не виплатили всіх належних сум, а саме компенсації за 10 днів невикористаної додаткової відпустки за 2013 рік як матері, яка виховує двох дітей.

Зважаючи на те, що компенсацію за невикористані дні відпустки відповідач виплатив лише 23.05.2014 року, відповідно до ст. 117 КЗпП України, їй належить середній заробіток за час затримки розрахунку, розмір якого, на її думку складає 7918,02 грн. Просила позовні вимоги задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 09 лютого 2015 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з КП "Червонограджитлокомунсервіс" в користь ОСОБА_2 7918,02 грн. середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного повного розрахунку виплати заробітної плати при звільненні та 243,60 грн. понесених судових витрат.

Рішення оскаржив представник відповідача КП "Червонограджитлокомунсервіс", з рішенням не погоджується, вважає, що суд не в повній мірі з"ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив і не надав належної оцінки наявним у справі доказам, тому рішення є незаконним та необґрунтованим.

На думку апелянта, оскільки позивач була звільнена з роботи 17.02.2014 року, тому строк звернення її з позовом до суду закінчився 17.03.2014 року.

Звертає увагу на те, що позивачем не подано доказів того, що в день звільненні їй відмовили у виплаті всіх належних сум.

Також, покликається на те, що позивачка була повідомлена про необхідність надати підтверджуючі документи для отримання компенсації за додаткову відпустку на дітей, і тільки після отримання таких документів підприємство виплатило таку компенсацію 23.05.2014 року.

Просить рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 09 лютого 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача Мотрук М.Ю. в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, в обґрунтування надав пояснення, аналогічні викладеним у скарзі, додатково пояснив, що в ухваленому рішенні суд першої інстанції застосував розрахунок, що не відповідає чинному законодавству, при цьому подав власний розрахунок, за яким можлива сума виплати у зв"язку з несвоєчасним розрахунком може становити 7265,16 грн. (115,32 грн. (середньоденний заробіток за два останні місяці) Х 63 (робочі дні за час затримки розрахунку). Одночасно зазначив, що подання цього розрахунку не означає факту визнання позовних вимог, оскільки позивач не була на робочому місці в день звільнення, а після звільнення не пред"являла вимогу відповідачу про проведення розрахунку, тому відсутні будь-які підстави для стягнення на користь позивача середнього заробітку.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу заперечила, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників розгляду справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як матері, яка виховує двох неповнолітніх дітей, позивачці виплачено 23.05.2014 року, а відтак стягнув з відповідача середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 7918,02 грн., при цьому звернув увагу на те, що внутрішні накази підприємства та інші нормативні акти не передбачають обов"язку позивача щорічно надавати копії свідоцтв про народження дітей.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується із такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

У ст. 2 КЗпП України передбачено, що право громадян на працю - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімально розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Судом встановлено, що відповідно до наказу директора КП "Червонограджитлокомунсервіс" № 125-ВК від 20.08.2007 року позивач ОСОБА_2 прийнята на роботу у підприємство на посаду майстра ЖЕК-3.

Наказом директора відповідача № 22-в/к від 18.02.2014 року вона звільнена із займаної посади з 17.02.2014 року у зв"язку із виявленою невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров"я на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України (а.с. 16-17).

Зазначеним наказом передбачено виплатити ОСОБА_2 компенсацію за 14 календарних днів невикористаної щорічної відпустки та 3,5 дні за ненормований робочий день за період роботи з 20.08.2013 року по 17.02.2014 року, а також за невикористані відпустки як матері, яка виховує 2-х дітей до 15 років, а саме 10 календарних днів за 2010 рік, 10 календарних днів за 2011 рік, 10 календарних днів за 2012 рік (а.с. 17).

Таким чином, при звільненні компенсація за невикористану відпустку 10 календарних днів як матері, яка виховує двох дітей віком до 15 років, за 2013 рік позивачу ОСОБА_2 не нарахована та не виплачена.

Зазначена компенсація в розмірі 1549,78 грн. виплачена позивачу лише 23.05.2014 року, що підтверджується платіжним дорученням № 545 (а.с. 42).

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно із ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В свою чергу, у ч. 1 ст. 233 КЗпП України передбачено. що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Надаючи офіційне тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу, Конституційний Суд України у рішенні № 4-рп/2012 від 22.02.2012 року розтлумачив, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Як зазначено вище, належні позивачу при звільненні 17.02.2014 року суми заробітної плати та компенсації, виплачені ОСОБА_2 23.05.2014 року, тому, звернувшись з позовною заявою до суду 22.08.2014 року позивач не пропустила тримісячний строк, перебіг якого розпочався 24.05.2014 року.

Доводи апелянта про те, що позивач не надала перед звільненням свідоцтва про народження дітей не заслуговують на увагу, оскільки судом першої інстанції встановлено, що як чинне законодавство про працю, так і локальні нормативні акти КП "Червонограджитлокомунсервіс" не передбачали обов"язку працівника щорічно надавати копії свідоцтв про народження дітей для надання додаткової відпустки жінкам, які працюють і мають двох або більше дітей віком до 15 років, при цьому вирішуючи питання про нарахування компенсації за невикористану таку додаткову відпустку за 2010, 2011 та 2012 роки, в наказі про звільнення № 22-в/к від 18.02.2014 року адміністрація відповідача не вимагала надати копії зазначених свідоцтв про народження дітей.

З наведених підстав, суд першої інстанції прийшов правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Разом з тим, визначаючи розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, суд першої інстанції взяв до уваги розрахунок, який запропонувала позивач, визначивши при цьому середньомісячний заробіток 2479,39 грн., помноживши на три місяці (з 18.02.2014 року по 17.05.2014 року) та додавши середній заробіток за 6 календарних днів травня 2014 року.

Відповідно до п.п. л) п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, цей Порядок застосовується в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати, зокрема, у випадку стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Згідно із п. 2 Порядку, обчислення середньої заробітної плати для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час

Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З довідки про доходи ОСОБА_2 від 22.04.2015 року (а.с. 149) встановлено, що за грудень 2013 року їй нарахована заробітна плата в сумі 112,64 грн., а за січень 2014 року в сумі 118,00 грн., фактично відпрацьовано за вказані місяці два робочі дні.

Зважаючи на викладене, середньоденна заробітна плата позивачки за два останні місяці роботи становила 112,64+118,00=230,64грн./2=115,32 грн.

Згідно розрахунку норми тривалості робочого часу на 2014 рік (лист Міністерства соціальної політики України від 04.09.2013 року № 9884/0/14-13/13) за період з 18.02.2014 року по 22.05.2014 року було 63 робочих дні, відтак розмір середнього заробітку позивачки за весь час затримки по день фактичного повного розрахунку складає 7265,16 грн. (115,32 грн. Х 63 робочі дні).

Таким чином, рішення суду першої інстанції необхідно змінити в частині визначення розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку в сумі 7265,16 грн.

В свою чергу, доводи представника відповідача про те, що позивач ОСОБА_2 після звільнення не пред"являла вимогу відповідачу про проведення розрахунку, оскільки в день звільнення не працювала, тому відсутні будь-які підстави для стягнення на користь позивача середнього заробітку, є безпідставними, оскільки про порушення свого права на виплату компенсації за 10 днів невикористаної додаткової відпустки за 2013 рік позивач дізналася з повідомлення територіальної державної інспекції праці у Львівській області від 22.05.2014 року, після реагування якої відповідачем проведено нарахування та 23.05.2014 року виплачено вказану компенсацію, а також роз"яснено право позивачки на отримання середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 3 ч. 1 ст. 307, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст.ст.316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Червонограджитлокомунсервіс" - задовольнити частково.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 09 лютого 2015 року змінити в частині визначення розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Стягнути з КП "Червонограджитлокомунсервіс" в користь ОСОБА_2 7265 (сім тисяч двісті шістдесят п"ять) грн. 16 коп. середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного повного розрахунку виплати заробітної плати при звільненні.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: О.Ф. Павлишин

Р.В. Савуляк