АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/4351/2015 Головуючий в суді 1 інстанції - Тітов М.Ю.
Доповідач - Ящук Т.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Телегіній Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна, -

встановила:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про поділ майна подружжя. Просив суд відповідно до ст.ст. 60, 61, 63, 69, 70, 71 СК України стягнути з відповідача на його користь 1/ 2 частину вартості автомобіля «Нісан» в розмірі 50000 грн.

Під час розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача половину вартості автомобіля в сумі 82 641 грн. 98 коп., виходячи із того, що середня ринкова вартість автомобіля марки «Нісан Тііда», 2007 року випуску, становить 10 475 доларів США, що з урахуванням курсу НБУ станом на 17.12.2014 року, становить 165 283 грн. 97 коп.

Відповідач звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про поділ майна. Просила суд на підставі ст.ст. 60-70 СК України стягнути з ОСОБА_2 компенсацію частини спільного майна, що залишилось у користуванні позивача (холодильники, телевізори, плити кухонні, інша побутова техніка, меблі, моторолер), та частини спільного боргу подружжя у сумі 10 000 грн., що був сплачений ОСОБА_3 після розірвання шлюбу, всього на суму 35 000 грн.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 04 лютого 2015 року позов ОСОБА_2 та зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Проведено поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 17 650 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 243 грн. 60 коп. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, позивач ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким його уточнені позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, стягнути з ОСОБА_3 на його користь суму в розмірі 82 641 грн. 98 коп. в рахунок вартості Ѕ частини автомобіля, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що судом не було прийнято до уваги, що після розірвання шлюбу безпосередньо позивачем було здійснено чергові платежі по кредиту, відповідно до платіжних доручень від 05.03.2012 року, 10.05.2012 року, 08.06.2012 року на суму 285, 282, 276 доларів США. Також рішення суду не містить обґрунтування розміру часток подружжя 56% та 44% у вартості автомобіля. Крім того, суд безпідставно вважав не пропущеним відповідачем строк позовної давності при зверненні із зустрічним позовом.

Відповідач ОСОБА_3 також звернулась із апеляційною скаргою, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовити, а зустрічні вимоги - задовольнити, посилаючись не невідповідність висновків суду обставинам справи. Посилається на те, що суд безпідставно не врахував, що на час розірвання шлюбу у подружжя був непогашений борг в розмірі 10 000 грн., який вона самостійно сплатила.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 підтримали апеляційну скаргу позивача, вважали апеляційну скаргу відповідача безпідставною. Відповідач ОСОБА_2 підтримала подану нею апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги позивача та відповідача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_2 свої вимоги обґрунтовував тим, що він перебував у шлюбі з відповідачем з 09.06.2004 року по 29.10.2010 року. Під час перебування у шлюбі шляхом використання позичених особисто позивачем та залучених відповідачем у ПАТ «Родовід Банк» коштів було придбано автомобіль «Нісан», д.н. НОМЕР_2. Технічний паспорт на вказаний транспортний засіб було оформлено на відповідача з наданням права керування автомобілем йому та його батькові.

Впродовж дії договору кредитування та до липня 2012 року включно відповідні платежі та платежі, пов'язані з укладенням договорів обов'язкового страхування сплачувались за кошти, що надавались особисто ним. У серпні 2012 року відповідач обмежила його у праві користування автомобілем та використовує його на свій власний розсуд, зробивши дублікат технічного паспорта. Неодноразові усні та письмові пропозиції відповідачеві щодо вирішення питання про поділ вищевказаного спільного майна в позасудовому порядку залишались без розгляду та задоволення. Оскільки відповідач провела відчуження автомобіля, то позивач просив стягнути компенсацію 1/2 частини ринкової вартості автомобіля.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, відповідач ОСОБА_3 свої вимоги обґрунтовувала тим, що під час зареєстрованого шлюбу сторонами за придбаний у кредит автомобіль «Нісан», подружжям було сплачено ПАТ «Родовід Банк» кредитних коштів на суму 9288,25 доларів США. Після розірвання шлюбу нею було самостійно сплачено залишок кредитних коштів у розмірі 8878,75 доларів США, що складає 44% вартості автомобіля.

Подружжям 25 березня 2010 року було укладено з ТОВ «Клініка генетики репродукції «Вікторія» договір №3058/1035 на надання медичних послуг. Предметом договору було надання подружжю з боку клініки послуг в галузі репродуктивної медицини. З метою оплати послуг клініки ОСОБА_3 було укладено з Національним агентством з акредитації України договір про надання безпроцентної позики від 26.03.2010 року у розмірі 30000 грн., з цільовим призначенням - лікування. За договором позики з неї було утримано за період з 26.03.2010 року по 29.10.2010 року 20 000 грн. Таким чином, спільним боргом подружжя залишалась станом на 30.10.2010 року сума в розмірі 10 000 грн., яку самостійно вона сплатила.

За період перебування сторін в шлюбі було спільно придбано майно, та яке до сьогоднішнього часу знаходиться в одноособовому користуванні ОСОБА_2 а саме: холодильник Ariston - 5500 грн., холодильник Ardo - 2000 грн., пральна машина Аrdo -1500 грн., пилосмок LG - 500 грн., пилосмок - Daewoo - 400 грн., соковитискач - 500 грн., плити кухонні вбудовані Аrdo 2 шт. - 1600 грн., мікрохвильова піч - 600 грн., бойлер водонагрівний - 2000 грн., душова кабіна -1200 грн., телевізор LG - 3500 грн., телевізор Philips -1000 грн., телевізор Daewoo-800 грн., тарілка-антена -1000 грн., DVD караоке - 600 грн., магнітофон Sony - 600 грн., відеокамера Sony - 1200 грн., комп'ютер - 1800 грн., тример - 200 грн., біотуалет - 800 грн., станція водонасосна - 2500 грн., бензопила - 800 грн., диван з пуфами - 5000 грн., кухонний куток - 3300 грн., комп'ютерний столик - 400 грн., кронштейн під телевізор - 200 грн., моторолер - 8000 грн., фотоапарат Nikon Coolpix S3000 - 1150 грн., посуд для мікрохвильовки - 130 грн., газонокосарка електрична - 500 грн., огорожа садова - 400 грн., умивальник з кріпленнями - 200 грн., інші дрібні товари придбані для будинку та садівництва - 120 грн.

Все вищезазначене майно вона оцінює у 50 000 грн. За час перебування сторін в шлюбі було замінено частково в будинку на території СТ «Дніпро-8» за адресою: АДРЕСА_1 дерев'яні вікна на склопакети, проведено до будинку воду (скважина та труби до будинку), зроблено оздоблювальний ремонт на першому поверсі, поклеєні шпалери, підлога постелена лінолеумом, обкладено плиткою камін, облаштовано ванну кімнату (облицювання плиткою, встановлено душову кабіну). За час знаходження сторін в шлюбі біля будинку на території СТ «Дніпро-8» за адресою: АДРЕСА_1 було прокладено бетонну доріжку під стоянку автомобіля та доріжка по території, встановлено оздоблювальну огорожу тощо. Вартість будівельних матеріалів та оплати ремонтних та оздоблювальних робіт вона оцінює у 20 000 грн.

Посилаючись на те, що все вищезазначене майно, за винятком автомобіля, залишилось у позивача, і він не бажав здійснювати його реальний розподіл, не надаючи дружині доступу до майна, що знаходиться у будинку по АДРЕСА_1, відповідач просила відступити від рівності часток подружжя, застосувавши положення ч. 2 ст. 70 СК України, та стягнути з позивача на її користь компенсацію її частки майна в сумі 35 000 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що з 09.06.2004 року по 29.10.2010 року позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Під час шлюбу сторонами 07.03.2007 року на ім'я ОСОБА_3 було придбано автомобіль «Ніссан» за 101400 грн. 13.03.2007 року ОСОБА_3 було укладено кредитний договір з ВАТ «Родовід Банк», за яким їй було відкрито відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 18 167 доларів США на купівлю автомобіля «Нісан».

До розірвання шлюбу сторонами було сплачено за автомобіль 11201,25 доларів США, після розірвання шлюбу - 8878,75 доларів США.

14.04.2013 року ОСОБА_3 продала автомобіль ОСОБА_5 за 80000 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що за час шлюбу сторонами було сплачено 56% вартості автомобіля «Ніссан», а після розірвання шлюбу ОСОБА_3 самостійно сплатила 44% вартості, тому частка ОСОБА_2 у вартості автомобіля складає 28%. Оскільки ОСОБА_3 продала автомобіля за 80 000 грн., то розмір грошової компенсації, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 22 400 грн.

Проте погодитись у повному обсязі з висновком суду першої інстанції щодо розміру часток кожного із подружжя у вартості автомобіля колегія суддів не може, оскільки він зроблений за неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Колегія суддів також вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги позивача про те, що рішення суду першої інстанції не містить належного розрахунку розміру часток кожного з подружжя у вартості автомобіля.

Як вбачається з договору купівлі-продажу автомобіля з використанням банківського кредиту №Т-00000078 від 07.03.2007 року, вартість автомобіля становить 101 400 грн. , з яких 10% вартості автомобіля повинно бути сплачено покупцем самостійно, а 90% вартості автомобіля - за рахунок кредитних коштів ( а.с. 49).

Відповідно до договору застави транспортного засобу від 13.03.2007 року, укладеного між ОСОБА_3 та ВАТ «Родовід Банк», вартість заставного майна - автомобіля Nissan Tiida, 2007 року випуску, д.н. НОМЕР_2, становить 20 080 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату укладення договору становить 101 400 грн.

Враховуючи, що за умовами кредитного договору №15.2/АА-079.07.2 від 13.03.2007 року ОСОБА_3 було отримано на придбання автомобіля кредитних коштів у сумі 18 167 доларів США, і саме вказана сума кредиту була сплачена, то вбачається, що при купівлі автомобіля подружжям було сплачено суму, що еквівалентна 1913 доларам США: 20 080 - 18 167.

Враховуючи, що відповідно до виписки з особового рахунку позичальника, за період з 13.03.2007 року по день розірвання шлюбу 29.10.2010 року подружжям було сплачено 9288,25 доларів США ( а.с. 56-58), то загальна сума коштів, яка була сплачена у шлюбі, становить: 9288,25 + 1913 = 11201,25 доларів США, що становить 55,78% від загальної вартості автомобіля. Відповідно решта суми - 8878,75 доларів США, що була сплачена після розірвання шлюбу, становить частку 44,22%.

Однак судом першої інстанції належним чином не були перевірені доводи позивача щодо сплати ним особисто після розірвання шлюбу в рахунок погашення кредиту трьох платежів на загальну суму 843 долари США (платіжні доручення від 05.03.2012 року, 10.05.2012 року, 08.06.2012 року на суму відповідно 285, 282, 276 доларів США).

Відхиляючи зазначені доводи, суд першої інстанції виходив з того, що платником в платіжних дорученнях зазначена ОСОБА_3

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що зазначені платіжні доручення від 05.03.2012 року, 10.05.2012 року та 08.06.2012 року про погашення кредиту на суму 843 долари США містять підпис позивача та були додані ним до позовної заяви разом з квитанціями про здійснення позивачем валютно-обмінної операції - придбання доларів США відповідно на суму 285, 282, 276 доларів США.

Зазначені квитанції від 05.03.2012 року, 10.05.2012 року та 08.06.2012 року видані відділенням ПАТ «Родовід-Банк» на ім'я ОСОБА_2, із зазначенням реквізитів пред'явленого паспорту позивача, що свідчить про придбання валюти для погашення кредиту особисто позивачем, а у платіжних дорученнях про сплату кредиту відповідно на суми 285, 282, 276 доларів США зазначено прізвище ОСОБА_3 як сторони кредитного договору.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає обґрунтованими зазначені доводи апелянта, а обставину щодо сплати ним особисто на погашення кредиту 843 доларів США - доведеною. Таким чином, при розрахунку часток кожного із подружжя у вартості автомобіля слід виходити з того, що ОСОБА_3 сплатила після розірвання шлюбу: 8878,75 - 843= 8035,75 доларів США, а ОСОБА_2 - 843 долари США.

Отже, частка ОСОБА_3 становить: (11201,25/2 = 5600,63) + 8035,75= 13 636,38 доларів США, що від вартості автомобіля складає 67,9%.

Відповідно частка ОСОБА_2 становить: 5600,63 + 843 = 6443,63 долари США, що складає 32,1% від вартості автомобіля.

З висновками суду першої інстанції про те, що розмір компенсації, яку слід стягнути з відповідача на користь позивача, слід розраховувати із вартості, за яку автомобіль було продано - 80 000 грн., колегія суддів погоджується та вважає такі висновки законними і обґрунтованими, а доводи апеляційної скарги позивача у цій частині - безпідставними.

Відповідно до п.22, 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, автомобіль Nissan Tiida, 2007 року випуску, д.н. НОМЕР_2 було продано відповідачем ОСОБА_3 14.04.2013 року ОСОБА_5 за 80 000 грн., що підтверджується копією довідки-рахунка № 246838 , виданої 14.04.2013 року ТОВ «Авто-Мото-Сервіс-Трейдінг-Компані» ( а.с. 190).

Зазначена вартість автомобіля узгоджується із іншими доказами, наявними у матеріалах справи - договором добровільного комплексного страхування транспортного засобу, укладеного між ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» та ОСОБА_3 13.03.2012 року, відповідно до якого дійсна ( ринкова) вартість транспортного засобу на час укладення договору становить 88 000 грн. ( а.с. 118), а відповідно до звіту № 02/08/12 про оцінку ринкової вартості колісного транспортного засобу, складеного ФОП ОСОБА_6 01.08.2012 року, ринкова вартість автомобіля, з урахуванням ступеня зносу деталей та наявних пошкоджень, становила 86 957 грн. 50 коп. ( а.с. 68).

За викладених обставин, доводи апелянта ОСОБА_2 про необхідність визначення вартості автомобіля, виходячи із середньої ринкової вартості такого ж автомобіля, розрахованої відповідно до оголошень з продажу автомобілів на Інтернет - сайті Автопортал, колегія суддів вважає безпідставними і такими, що ґрунтуються на припущеннях, що відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України є неприпустимим.

Таким чином, розмір компенсації частини вартості автомобіля, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить: 80 000 грн. х 32,1% = 25 680 грн.

Інші доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 колегія суддів не приймає до уваги, оскільки висновків суду першої інстанції вони не спростовують і на їх правильність не впливають.

Посилання позивача на пропуск відповідачем ОСОБА_3 трирічного строку позовної давності правильно не прийняті судом першої інстанції до уваги, заяві позивача щодо застосування строку позовної давності судом надано належно оцінку, про що зазначено у рішенні.

При цьому судом першої інстанції враховано роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться у п. 15 Постанови № 11 від 21.12.2007 року про те, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України).

Задовольняючи частково зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 та визначаючи, що з ОСОБА_2 на її користь підлягає стягненню компенсація 1/2 частини вартості моторолера, що становить 4750 грн., суд першої інстанції вважав, що позовні вимоги ОСОБА_3 є доведеними лише у вказаній частині. При цьому суд встановив, що ОСОБА_2 15.05.2008 року був придбаний моторолер марки «XINGYUEXY1507-4» , вартістю 9500 грн. Оскільки сторони не дійшли згоди щодо його вартості на час розгляду справи та не надали відповідних доказів, то суд виходив із вартості на час придбання.

Жодних заперечень з цього приводу апеляційні скарги сторін не містять.

Відмовляючи у поділі решти майна, зазначеного ОСОБА_3 у позовній заяві, та стягненні компенсації його вартості, суд першої інстанції виходив з того, що будь-які докази його придбання сторонами під час шлюбу в матеріалах справи відсутні. Щодо наявності у справі товарних чеків та квитанцій про придбання фотоапарату Nikon Coolpix S 3000, садових товарів та будівельних матеріалів, то суд виходив того, що такі документи не є доказами придбання цього майна саме сторонами, за відсутності інших доказів існування цього майна.

Апеляційна скарга ОСОБА_3 не містить будь-яких доводів на спростування зазначених висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Обов'язкових підстав для скасування рішення у викладеній частині колегією суддів не встановлено, а тому колегія вважає за необхідне залишити рішення суду першої інстанції в означеній частині щодо вирішення зустрічних позовних вимог - без змін.

Судом першої інстанції також встановлено, що сторонами 25.03.2010 року було укладено договір на надання медичних послуг з ТОВ «Клініка генетики репродукції «Вікторія», предметом якого є прийняття клінікою на себе зобов'язань по наданню подружжю послуг в галузі репродуктивної медицини.

26 березня 2010 року ОСОБА_3 уклала договір про надання безпроцентної позики з Національним агентством акредитації України, за яким вона отримала позику в розмірі 30 000 грн. на лікування.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_2 на її користь половини суми боргу за вказаним договором позики, що на час розірвання шлюбу становив 10 000 грн., суд першої інстанції виходив з того, що вартість медичних послуг у договорі з клінікою «Вікторія» не зазначена, ОСОБА_3 не надала доказів їх оплати, доказів витрати суми позики - 30 000 грн. на надання медичних послуг - також не надано, а тому відсутні підстави вважати, що договір позики був укладений в інтересах сім'ї.

Однак колегія суддів з цими висновками суду першої інстанції не погоджується, вважає їх такими, що не відповідають обставинам справи та зробленими без повного з'ясування обставин справи.

Як вбачається зі змісту розділу 5 договору №3058/1035, що був укладений 25 березня 2010 року подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з ТОВ «Клініка генетики репродукції» «Вікторія» на надання медичних послуг в галузі репродуктивної медицини, оплата вартості послуг, що надаються клінікою, здійснюється пацієнтом авансовим платежем на всю суму договору в гривнях. Відповідно до п. 5.3 договору, клініка надає пацієнту медичні послуги у межах суми, що сплачені пацієнтом ( а.с. 78-79).

За змістом договору про надання безпроцентної позики від 26 березня 2010 року, ОСОБА_3 під час підписання цього договору отримала у позику готівкові кошти на суму 30 000 грн. з цільовим призначенням - лікування. Строк повернення позики - 12 місяців рівними частинами по 2500 грн. ( а.с. 80).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 визнав ту обставину, що відповідач дійсно проходила курс лікування у вказаній клініці.

Як вбачається із наданих відповідачем оригіналів фіскальних чеків, що видані ТОВ «Клініка генетики репродукції «Вікторія», ОСОБА_3 до укладення договору позики було сплачено в касу клініки у період з 26 січня 2010 року по 25 березня 2010 року - 8440 грн. Після укладення договору позики 26 березня 2010 року відповідачем було сплачено у касу клініки : 26.03.2010 року - 2910 грн., 31.03.2010 року - 970 грн., 01.04.2010 року - 1840 грн. , 03.04.2010 року - 3100 грн. та 22700 грн., всього - 31 520 грн., що підтверджується зазначеними фіскальними чеками.

Таким чином, колегія суддів вважає доведеною ту обставину, що отримана ОСОБА_3 позика у сумі 30 000 грн. була витрачена на надання подружжю медичних послуг, оскільки стороною у договорі на надання медичних послуг було подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2, отже, договір позики був укладений в інтересах сім'ї.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Враховуючи, що у період перебування в шлюбі ОСОБА_3, з її заробітної плати було утримано 20 000 грн. на погашення позики, що підтверджується довідкою Національного агентства з акредитації України від 03.12.2013 року ( а.с. 81), то спільним боргом подружжя на час розірвання шлюбу залишалась сума в розмірі 10 000 грн., яку відповідач сплатила самостійно. За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_2 на її користь половини сплаченого боргу, тобто 5000 грн., колегія суддів вважає обґрунтованими.

Таким чином, сума коштів, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 становить: 4750 грн. ( компенсація 1/2 частини вартості моторолера) + 5000 грн. (компенсація 1/2 частини сплаченого боргу) = 9750 грн.

Враховуючи, що розмір присудженої позивачу компенсації частини вартості автомобіля становить 25 680 грн., то шляхом взаємозарахування колегія суддів визначає розмір компенсації частини спільного майна подружжя, що підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 у сумі : 25 680 грн. - 9750 грн. = 15 930 грн.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційних скарг позивача та відповідача, а тому оскаржуване рішення суду необхідно змінити : розмір компенсації, який визначений судом першої інстанції в сумі 17 650 грн. підлягає зменшенню до суми 15 930 грн.

В іншій частині рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04.02.2015 року необхідно залишити без змін, оскільки решта доводів апеляційних скарг позивача та відповідача висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для скасування рішення.

Доводи апелянта ОСОБА_2 щодо невірного визначення судом розміру судових витрат, що підлягають стягненню з відповідача на його користь, колегія суддів також вважає необґрунтованими, оскільки статтею 88 ЦПК України визначено, що у разі часткового задоволення позовних вимог судові витрати присуджуються пропорційно до розміру задоволених вимог. Оскільки витрати на сплату судового збору із розміру задоволених вимог є меншими, ніж мінімальна ставка судового збору, то судом першої інстанції правильно присуджено на користь позивача судові витрати у розмірі мінімальної ставки - 243 грн. 60 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-309, 313- 317, 218 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 лютого 2015 року - змінити та визначити розмір компенсації частини спільного майна подружжя, що підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2, в сумі 15 930 ( п'ятнадцять тисяч дев'ятсот тридцять) грн.

В іншій частині рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 лютого 2015 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: