У х в а л а

іменем україни

22 квітня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Маляренка А.В., Писаної Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна подружжя

та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права особистої власності на житловий будинок,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Богуславського районного суду Київської області від 22 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 05 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, який уточнила в процесі розгляду справи, та остаточно просила в порядку поділу спільного сумісного майна колишнього подружжя визнати за нею право власності на:

- житловий будинок з господарськими будівлями, загальною площею 53,60 кв. м, жилою площею 29,7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, вартістю 92 195 грн;

- 1/2 частини земельної ділянки площею 0,2500 га, на якій розташований вищевказаний житловий будинок;

- 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1966 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка розташована по АДРЕСА_1 Богуславського району Київської області, вартістю 23 798 грн 50 коп.;

- земельну ділянку площею 0,084 га з цільовим призначенням для ведення садівництва в СТ «Рибак», яка розташована на території Трипільської сільської ради Обухівського району Київської області, вартістю 52 791 грн.

За відповідачем ОСОБА_4 позивачка просила в порядку поділу спільного сумісного майна колишнього подружжя визнати право власності на:

- житловий будинок з господарськими будівлями, загальною площею 40,60 кв. м, жилою площею 15,2 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1 Богуславського району Київської області, вартістю 51 434 грн;

- 1/2 частини земельної ділянки площею 0,2500 га, на якій розташований вищевказаний житловий будинок;

- 1/2 частини земельної ділянки площею 0,1966 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована по АДРЕСА_1 Богуславського району Київської області, вартістю 23 798 грн 50 коп;

- автомобіль Мазда 626, 1989 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2, вартістю 30 000 грн в порядку поділу спільного майна подружжя.

На обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 08 вересня 1990 року між нею та відповідачем укладено шлюб, який зареєстровано Центральним відділом реєстрації шлюбів міста Києва та який ними формально було розірвано з ініціативи відповідача з метою отримання нової квартири.

Вказала, що шлюбних відносин вони не припиняли, завжди проживали разом, вели спільне господарство і мали спільний бюджет та 11 листопада 2003 року знову зареєстрували шлюб, в їхніх шлюбних відносинах від 1990 року до червня 2012 року ніяких змін не відбувалося. Підтвердженням цього слугує також факт народження молодшої дочки ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

У червні 2012 року відповідач створив нову сім'ю і, забравши свої особисті речі та частину спільного майна подружжя, придбаного під час шлюбу, переїхав проживати до нової цивільної дружини.

За час шлюбу, під час ведення спільного господарства за спільні кошти подружжям було придбано вищевказане нерухоме майно та автомобіль, які вони не можуть добровільно поділити з відповідачем, у зв'язку з чим, посилаючись на положення ст. ст. 60, 61, 63, 70, 71 СК України, просила задовольнити її позовні вимоги.

У травні 2013 року ОСОБА_6 звернувся із зустрічним позовом, в якому просив визнати за ним право особистої власності на житловий будинок загальною площею 40,60 кв. м з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 Богуславського району Київської області, який був придбаний ним за договором купівлі-продажу від 12 серпня 1998 року, зареєстрованим у Білоцерківському МБТІ 06 липня 1999 року за реєстровим № 12.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що на час придбання вказаного будинку він проживав окремо від ОСОБА_3, шлюбних відносин не підтримували з березня 1998 року та не вели спільного господарства, що підтверджено рішенням Харківського районного суду м. Києва від 07 березня 2000 у справі № 2-989 про розірвання шлюбу. Посилаючись на положення ч. 2 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який був чинним на час придбання будинку, просив задовольнити зустрічний позов.

Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 22 жовтня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частини житлового будинку (літ. «Д») загальною площею 51,70 кв. м, житловою площею 28,30 кв. м та Ѕ частини господарських будівель і споруд: сарай (літ. «Е»), погріб (літ. «Є/погр»), колодязь (№ 5), хвіртка (№ 7), огорожа (№ 6), ворота (№ 8), загальною інвентаризаційною вартістю 71 885 грн, що розташовані по АДРЕСА_1 Богуславського району Київської області, та право власності на Ѕ частини земельної ділянки площею 0,2500 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, з кадастровим номером НОМЕР_3, що розташована за вказаною вище адресою.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частини житлового будинку (літ. «Д») загальною площею 51,70 кв. м, житловою площею 28,30 кв. м та Ѕ частини господарських будівель і споруд: сарай (літ. «Е»). погріб (літ. «Є/погр»), колодязь (№ 5), хвіртка (№ 7), огорожа (№ 6), ворота (№ 8), загальною інвентаризаційною вартістю 71 885 грн, що розташовані по АДРЕСА_1 Богуславського району Київської області, та право власності на Ѕ частини земельної ділянки площею 0,2500 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, з кадастровим номером НОМЕР_3, що розташована за вказаною вище адресою.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на автомобіль Мазда 626, 1989 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, вартістю 29 890 грн 60 коп.

Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 14 945 грн 30 коп. компенсації за різницю ідеальних часток спільного сумісного майна подружжя.

Інші вимоги позивачки ОСОБА_3 про поділ земельної ділянки площею 0,1966 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована по АДРЕСА_1 Богуславського району Київської області, та земельної ділянки площею 0,0840 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, що розташована на території СТ «Рибак» Трипільської сільської ради Обухівського району Київської області, залишено без задоволення за безпідставністю позовних вимог.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на житловий будинок (літ. «A») загальною площею 43,30 кв. м, житловою площею 26,90 кв. м та господарські будівлі і споруди: сарай (літ. «Б»), убиральня (літ. «Г»), колодязь (№ 1), ворота з хвірткою (№ 2), огорожа (№ 3), огорожа (№ 4), загальною інвентаризаційною вартістю 35 783 грн, що розташовані по АДРЕСА_1 Богуславського району Київської області.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 05 лютого 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Богуславського районного суду Київської області від 22 жовтня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на Ѕ частини земельної ділянки площею 0,2500 га, розташованої по АДРЕСА_1 Богуславського району Київської області та в частині визнання за ОСОБА_4 права власності на автомобіль Мазда 626 та стягнення з нього 14 945 грн 30 коп. компенсації за різницю ідеальних часток спільного сумісного майна подружжя та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задовольнити частково, визнати за ОСОБА_3 право власності на ј частини земельної ділянки, а за ОСОБА_4 - на ѕ частини земельної ділянки площею 0,2500 га, розташованої по АДРЕСА_1 Богуславського району Київської області, а в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісного позову та задоволення зустрічного позову, з висновками якого погодився і апеляційний суд, керуючись вимогами ч. 1 ст. 70, ч. 1 ст. 71СК України, ч. 2 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України, дійшов висновку, що житловий будинок загальною площею 51,70 кв. м з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 Богуславського району Київської області та спірний транспортний засіб є спільним майном подружжя й підлягають поділу між сторонами; придбаний ОСОБА_4 під час фактичного припинення шлюбних відносин житловий будинок площею 40,60 кв. м, який також розташований за вказаною адресою, є його особистою власністю; земельні ділянки площею 0,1966 га та 0,0840 га не є спільним сумісним майном подружжя, оскільки були передані безоплатно у приватну власність ОСОБА_4; при цьому, керуючись ч. 4 ст. 120 ЗК України та враховуючи набуття права власності ОСОБА_3 на Ѕ житлового будинку № 43 по АДРЕСА_1 Богуславського району Київської області, суд дійшов висновку про визнання за кожною із сторін права власності на Ѕ частини земельної ділянки площею 0,2500 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Рішення суду першої інстанції, залишене без змін апеляційним судом, в частині визнання права власності за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по Ѕ частини житлового будинку загальною площею 51,70 кв. м та зазначених в рішенні господарських будівель і споруд, розташованих по АДРЕСА_1 Богуславського району Київської області, визнання права власності за ОСОБА_4 на житловий будинок площею 43,30 кв. м та господарські будівлі і споруди, розташовані за вищевказаною адресою, та в частині відмови у задоволенні інших первісних позовних вимог не оскаржується, а тому на предмет законності та обґрунтованості судом касаційної інстанції не перевіряється.

У той же час у частині вирішення позову про визнання права власності за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по Ѕ частини земельної ділянки площею 0,2500 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по АДРЕСА_1 Богуславського району Київської області, а також визнання за ОСОБА_4 права власності на автомобіль Мазда 626, 1989 року випуску і стягнення з нього на користь ОСОБА_3 компенсації у розмірі 14 945 грн 30 коп. за різницю ідеальних часток спільного сумісного майна подружжя, колегія суддів касаційного суду повністю з висновками попередніх судів погодитись не може з огляду на наступне.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскільки частина майна була придбана подружжям до 01 січня 2004 року, а частина - після зазначеної дати, суди попередніх інстанцій правильно послалися на норми Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України) та норми Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони перебували в шлюбі, зареєстрованому 08 вересня 1990 року Центральним відділом реєстрації шлюбів міста Києва за актовим записом № 4762.

Рішенням Харківського районного суду м. Києва від 07 березня 2000 року у справі № 2-989 шлюб між сторонами було розірвано з тих підстав, що сторони з березня 1998 року не підтримують шлюбно-сімейних стосунків та не ведуть спільного господарства (а. с. 50, т.1).

Згідно із свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 14 жовтня 2003 року, розірвання шлюбу між сторонами зареєстровано Відділом реєстрації актів громадянського стану Харківського районного управління юстиції у м. Києві 11 травня 2000 року, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено запис № 331 (а. с. 6, т. 1).

11 листопада 2003 року ОСОБА_6 та ОСОБА_3 вдруге зареєстрували шлюб (а. с. 5, т. 1).

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлено ці обставини.

Тобто з березня 1998 року до листопада 2003 року сторони не вели спільного господарства, не підтримували шлюбно-сімейних стосунків та з травня 2000 року до листопада 2003 року не перебували у шлюбі.

Відповідно до договору контрактової Української товарної біржі транспортний засіб Мазда 626, 1989 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, був придбаний ОСОБА_4 04 червня 2000 року, тобто після розірвання сторонами шлюбу (а. с. 179, т. 2).

Суди попередніх інстанцій, визнаючи спірний автомобіль спільним сумісним майном сторін, виходили з того, що в договорі Української товарної біржі від 04 червня 2000 року про купівлю вказаного автомобіля місцем проживання відповідача зазначено місце проживання його сім'ї в складі позивачки та дочки ОСОБА_8, а відповідач не довів в судовому засіданні факт окремого проживання з ОСОБА_3 на час його придбання та не надав доказів, що автомобіль придбаний за власні кошти.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частиною першою Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

За приписами статей 16, 17 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України, який був чинним до 01 січня 2004 року, спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю).

В інших випадках спільна власність громадян визнавалась частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їхніх часток, розмір частки кожного з них визначався ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Відповідно до статті 128, частини третьої статті 240 ЦК УРСР 1963 року, який був чинним до 01 січня 2004 року, визначалось, що право власності в набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Установлено, що договір купівлі-продажу автомобіля Мазда 626, 1989 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, укладено 04 червня 2000 року, тобто із цієї дати в ОСОБА_4 виникло право власності на вказаний автомобіль.

Майно, набуте до 01 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-66цс13 та від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Суди попередніх інстанцій на зазначене уваги не звернули, у зв'язку з чим дійшли помилкового висновку про визнання спірного автомобіля спільним сумісним майном та наявності підстав для стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 14 945 грн 30 коп. компенсації на різницю ідеальних часток спільного сумісного майна подружжя.

Крім того, суди попередніх інстанцій, визнаючи за ОСОБА_3 право власності на Ѕ земельної ділянки по АДРЕСА_1 Богуславського району Київської області, керувались вимогами ч. 4 ст. 120 ЗК України та, враховуючи набуття права власності ОСОБА_3 на Ѕ житлового будинку загальною площею 51,70 кв. м, який знаходиться на вказаній земельній ділянці, дійшли висновку про визнання за нею права власності на Ѕ частини земельної ділянки площею 0,2500 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Разом з тим, суди попередніх інстанцій не врахували, що оскаржуваним рішенням суду за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 визнано право власності по Ѕ частини житлового будинку загальною площею 51,70 кв. м, та визнано житловий будинок загальною площею 43,30 кв. м, який також знаходиться на земельній ділянці площею 0,2500 га, особистою приватною власністю ОСОБА_4, а тому фактично передали у власність ОСОБА_3 земельну ділянку, розмір якої не відповідає розміру її частині у праві власності спільного сумісного майна подружжя.

Частина четверта статті 120 ЗК України передбачає, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. Згідно цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року в справі № 6-2цс15, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

З огляду на викладене колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що суди попередніх інстанцій на вказані вище обставини справи уваги не звернули, не сприяли всебічному та повному з'ясуванню обставин справи, не дослідили усіх доказів та не надали їм належної оцінки, а також неправильно застосували норми, які регулюють сімейні правовідносини та право власності.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Богуславського районного суду Київської області від 22 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 05 лютого 2015 року в частині визнання права власності за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по Ѕ частини земельної ділянки площею 0,2500 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, з кадастровим номером НОМЕР_3, що розташована по АДРЕСА_1 Богуславського району Київської області, а також в частині визнання за ОСОБА_4 права власності на автомобіль Мазда 626, 1989 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 та стягнення з нього на користь ОСОБА_3 компенсації за різницю ідеальних часток спільного сумісного майна подружжя у розмірі 14 945 грн 30 коп. скасувати, справу передати в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

А.В. Маляренко

Т.О. Писана