АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/5513/2015 Головуючий у І інстанції - Буша Н.Д.
Доповідач - Андрієнко А.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді Андрієнко А.М.

Суддів: Поліщук Н.В.

МараєвоїН.Є.

При секретарі Осмолович В.С.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_5, про визнання права власності,

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 про поділ квартири АДРЕСА_1 як спільного сумісного майна подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що він перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 26.08.1985 року по 26.10.1995 року. Після розірвання шлюбу сторони продовжили проживати однією сім'єю, при розірванні шлюбу питання про поділ спільного сумісного майна подружжя не ставилося. У 1990 році під час шлюбу позивач та відповідач внесли спільні кошти в ЖБК «Хімік-17» м. Києва та отримали ордер НОМЕР_1 від 01.11.1990 року на житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_1, яка складається з трьох кімнат, жилою площею 44,1 кв.м, загальною площею 72,6 кв.м. Кошти кожного місяця вносили до ЖБК «Хімік-17» з сімейного бюджету. 04.12.1997 року відповідач отримала на своє ім'я свідоцтво про право власності на вказану квартиру. Він постійно проживав і до цього часу проживає в спірній квартирі. Оскільки останнім часом стосунки між сторонами припинилися, відповідач не проживає у вказаній квартирі, позивач просить позов задовольнити та визнати за ним право власності на Ѕ частину спірної квартири в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.

Відповідачем було подано зустрічну позовну заяву щодо визнання права власності на вказану квартиру, яка мотивована тим, що поділ майна між подружжям відбувся за домовленістю після розірвання шлюбу ще у 1995 році, спірна квартира вартістю 15521,29 руб., залишилася у власності ОСОБА_4 з урахуванням інтересів неповнолітньої на той час доньки, автомобіль москвич ИЖ 412, вартістю 7500 руб., залишився у власності ОСОБА_2.

ОСОБА_4 зазначила, що позивач знав, що вона отримала Свідоцтво про право власності на спірну квартиру 04.12.1997 року, тому ним пропущено трирічний строк позовної давності для звернення до суду. Також зазначила, що після розлучення сторони не підтримували жодних шлюбно-сімейних відносин, вели окреме господарство та проживали в окремих кімнатах спірної квартири. Також вказала, що саме вона мала право на отримання кооперативного житла в м. Києві. Заперечила, що пай за спірну квартиру внесений тільки за рахунок спільних коштів, оскільки в серпні 1989 року вона сплатила 2587,0 руб. за рахунок дошлюбного майна і ці кошти є її особистою власністю, що підтверджується витягом із рахунку НОМЕР_2 ощадкнижки серії НОМЕР_3 на прізвище ОСОБА_4. Враховуючи зазначене, ОСОБА_4 вважає, що її частка в паєнагромадженні збільшена на суму 2587,0 руб., тобто на 16,67% та не може бути предметом поділу. На даний час в спірній квартирі зареєстровані чотири особи: ОСОБА_4., ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 ОСОБА_2 користується окремою кімнатою 12,6 кв.м та приміщеннями загального користування.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 лютого 2015 року первісний та зустрічний позови залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_2, що діє в його інтересах ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції в частині первісного позову скасувати та ухвалити нове, яким первісні позовні вимоги задовольнити, посилаючись на те, що суд неповно з'ясував обставини справи, зібраним доказам не дав нележної оцінки, допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Представник позивача просив задовольнити апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову скасувати та постановити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідач за первісним позовом та її представник просили відхилити апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

3-я особа, ОСОБА_5, просила апеляційну скаргу відхилити.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обгрунтованість постановленого рішення в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 26.08.1985 року по 26.10.1995 року.

Від шлюбу подружжя мають дочку - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до ордеру на житлове приміщення НОМЕР_1 від 01.11.1990 року в будинку житлово-будівельного кооперативу «Хімік-17» члену кооперативу ОСОБА_4 на сім'ю в складі трьох осіб було надано право на зайняття житлового приміщення, житловою площею 43,94 кв.м, а саме: квартиру АДРЕСА_1.

Згідно з довідкою управління ЖБК від 09.12.1988 року №023/656 ОСОБА_4 отримала право внесення першого внеску в сумі 3 930,0 руб. За двокімнатну квартиру в ЖБК «Хімік-17».

За рішенням Виконавчого комітету Управління ЖБК ОСОБА_4 надано право на отримання трьохкімнатної квартири та внесення додаткових коштів в сумі 1645 руб.

На підставі довідки, виданої ЖБК «Хімік-17» від 12.11.1997 року ОСОБА_4 є власником кооперативної квартири АДРЕСА_1, за рішенням Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 13.07.1990 року за №610, є членом ЖБК «Хімік-17», яка повністю внесла пайовий внесок за квартиру 01.09.1990 року в розмірі 15521,29 руб.

Відповідно до Свідоцтва про право власності на квартиру від 04.12.1997 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, зареєстрованого в БТІ на праві приватної власності за р.№908 від 15.12.1997 року, квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 на праві приватної власності.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 щодо визнання за ним права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що позивачем не надані належні та допустимі докази для визнання за ним права власності на частину зазначеної квартири , не надані докази, що квартира була придбана за спільні сумісні кошти подружжя, а також суд прийшов до висновку, що якби після розірвання шлюбу сторони підтримували звичайні сімейні стосунки, спірна квартира була б зареєстрована і за позивачем як спільна сумісна власність подружжя.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна, так як суд дійшов їх неповно з'ясувавши обставини справи, зібраним доказам не дав належної оцінки, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, що є підставою для задоволення апеляційної скарги , скасування рішення суду в частині первісного позову та постановлення нового рішення в цій частині, яким позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст.. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст.. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Судом встановлено, що квартира в ЖБК «Хімік-17» була придбана в період шлюбу подружжя, в якому вони перебували з 1985 року по 1995 рік.

Із довідки ЖБК «Хімік-17» від 12.11.1997 року вбачається, що член ЖБК повністю внесла пайовий внесок за квартиру 01.09.1990 року в розмірі 15 521,29 руб.

Сама відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 в судовому засіданні та в своїй зустрічній позовній заяві визнала, що лише 2300 руб , які було у неї на рахунку в ощадному банку до шлюбу, нею були внесені в ЖБК для погашення паєнакопичень, решта подружжям була сплачена із спільних сумісних коштів .

Колегія суддів перевірила зазначену обставину і встановила, що із копії ощадної книжки на ім. я ОСОБА_4( дошлюбне прізвище ОСОБА_4 ) вбачається, що у травні 1985 року , тобто до реєстрації шлюбу, яке відбулося у серпні 1985 року, на ім я відповідачки було внесено на рахунок в ощадному банку 2300 руб ( а.с.35-36), а в серпні 1989 року зазначені кошти були зняті з рахунку та, як пояснила відповідач, внесені до ЖБК «Хімік-17».

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що спірна квартира є спільною власністю подружжя ОСОБА_4 , так як куплена в період шлюбу за спільні сумісні кошти, однак, частка відповідача ОСОБА_4 повинна бути збільшена, так як окрім спільних сумісних коштів нею до ЖБК були внесенні кошти в розмірі 2300 руб , які були її дошлюбним особистим майном.

Судом встановлено, що квартира була придбана за 15 521,29 руб, що становить 100% вартості квартири. 15 521, 29 - 2300 = 13 221, 29 руб - спільні кошти подружжя, частка кожного із них є рівною, тобто 13 221, 29 руб : 2 = 6610, 64 руб - це частка позивача, що складає 43/100 частин квартири та 8910 руб 64 коп - частка відповідачки, яка складає 57/100 частин квартири.

Колегія не приймає до уваги заперечення відповідача за основним позовом в частині домовленості про поділ майна подружжя після розірвання шлюбу, оскільки доказів такої домовленості щодо квартири відповідач суду не надала, позивач заперечує існування такої домовленості.

Судом встановлено, що позивач за основним позовом ОСОБА_2 проживав , тобто користувався спільним майном подружжя, а саме квартирою АДРЕСА_1 до 2014 року, а тому вважав, що його право на зазначену квартиру не було порушено, а тому із позовом про поділ майна подружжя не звертався. А відтак колегія суддів вважає, що строк позовної давності на поділ сумісного майна подружжя позивачем не пропущено.

Посилання суду першої інстанції на ту обставину, що якби після розірвання шлюбу сторони підтримували звичайні сімейні стосунки, спірна квартира була б зареєстрована і за позивачем як спільна сумісна власність подружжя, є неправомірним, оскільки суд не може будувати своє рішення на припущеннях, а крім того, при отриманні свідоцтва про право власності на квартири в ЖБК таке свідоцтво могло бути видане лише на члена ЖБК, право подружжя на частку в спільній сумісній власності, визначалося Кодексом про шлюб та сім ю та Законом України «Про власність», який був чинним на той час.

За таких обставин, колегія суддів прийшла до висновку про скасування рішення суду в частині відмови у задоволенні первісного позову та постановляє нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольняє частково, а саме : визнає за ОСОБА_2 право власності на 43/100 частини квартири , а за ОСОБА_4 - на 57/100 частин квартири АДРЕСА_1.

В решті рішення суду Деснянського районну м.Києва повинно бути залишено без змін.

Керуючись ст..ст. 303, 307, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м.Києва в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна подружжя скасувати та постановити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Розділити спільне сумісне майно подружжя, визнати в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_2 право власності на 43/100 частини квартири АДРЕСА_1 , а за ОСОБА_4. - на 57/100 частин квартири АДРЕСА_1.

В решті рішення суду Деснянського районну м.Києва залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: Судді :