Справа № 243/2686/15-ц
Провадження № 2/243/1560/2015
29 квітня 2015 року м. Cлов'янськ
Словянський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючої - судді Ільяшевич О.В.,
при секретарі Ляшко О.О.,
за участю позивача ОСОБА_1,
представника позивача ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Словянська Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
24 березня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що їй на праві власності належить житловий будинок № 68, розташований по вул. Матвєєва, у м. Словянську Донецької області. З 1998 року у вказаному будинку зареєстрований та проживав відповідач ОСОБА_3. У червні 2014 року ОСОБА_4 добровільно залишив приміщення будинку, забрав свої речі, та не проживає у ньому. За таких обставин, а також оскільки останній не проживає за своїм постійним місцем проживання понад шість місяців, вважає, що у відповідності до 72 ЖК України, відповідач втратив право користування житловим приміщенням будинку. Також зазначила, що його реєстрація заважає їй розпорядитися власним майном, а тому просить усунути перешкоди у користування майном та визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням у будинку № 68, розташований по вул. Матвєєва, у м. Словянську Донецької області.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримала з підстав, вказаних у позовній заяві, просила їх задовольнити та пояснила, що відповідач є її та її матері добрий знайомий. На його прохання, та оскільки йому потрібна була реєстрація, добровільно та зі згоди матері вона зареєструвала його у будинку, що належить їй на праві власності. Він проживав у будинку дуже рідко, лише коли йому необхідно було проходити курс лікування у м. Словянську. Він проживав у окремій кімнаті, не являється їх родичем та не був членом їх з матірю сімї. У червні 2014 року, під час АТО він виїхав до своїх синів у Єнакієве та залишився там, приїздити та знятися добровільно з реєстрації не бажає, участі в утриманні будинку не приймає. На даний час вона має намір оформити субсидію, однак не має такої можливості, оскільки відповідач зареєстрований у будинку. Також зазначила, що договір найму(оренди) із відповідачем вона не укладала. Крім того, зазначила, що відповідач при виїзді не мав можливості знятися з реєстрації, оскільки державні органи у місті не працювали.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 вимоги своєї довірительки підтримав та зазначив, що дійсно відповідач зареєстрований у будинку, який належить на праві власності його довірительки, однак останній не є її та її матері родичем, не є членом(або колишнім членом) її сімї, договір найму(оренди) житла з ним не укладався. Вважає, що оскільки відповідач добровільно залишив своє постійне місце проживання, без поважних причин не проживає у приміщенні будинку понад шість місяців, то у відповідності до ст. 391 ЦК України, ст. 72 ЖК України, є всі підстави для визнання його таким, що втратив право користування житлом.
В судове засідання відповідач ОСОБА_3 не зявився, був повідомлений про час та місце судового розгляду у порядку, передбаченому ст. 74 ЦПК України, а тому вважається належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки від відповідача не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, як то передбачає ст. 169 ЦПК України, з причин, які б могли бути визнані судом поважними, у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, суд зі згоди позивача вирішує справу на підставі наявних у справі доказів у відповідності до ст. 224-228 ЦПК України.
Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні показала, що вона є близькою приятелькою ОСОБА_1, а тому часто буває у неї вдома за адресою по вул. Матвєєва, 68 у м. Слов'янську Донецької області. Наскільки їй відомо, що ОСОБА_3 був добрим знайомим матері ОСОБА_1 ОСОБА_6. У звязку з чим, за згодою ОСОБА_6 та ОСОБА_1 ОСОБА_3 був зареєстрований та проживав у них у будинку. Які відносини були у нього із ОСОБА_6 їй достеменно невідомо. Вона із ОСОБА_3 мало спілкувалася, оскільки у них велика різниця у віці. У червні 2014 року вона у звязку із проведенням у м. Словянську АТО виїхала за межі міста, а коли повернулася у серпні 2014 року, то дізналася, що ОСОБА_3 виїхав з будинку, коли точно вона не знає. До цього часу він не повернувся. Може ствердити, що позивач будь-яких перешкод щодо проживання відповідача у її домоволодінні не створювала. Також пояснила, що будинок позивачки складається із трьох кімнат та кухні. Кімнати це спальня, гостева, прихожа. У гостевій кімнаті проживала ОСОБА_1, у спальній її мати ОСОБА_6, а де проживав ОСОБА_3 їй невідомо, але може ствердити, що прихожа кімната прохідна, але в ній знаходиться телевізор та диван, і саме в цій кімнаті вона бачила речі відповідача на стільці. Коли вона приходила, диван був завжди зібраний. Також вказала, що на кухні стояв один холодильник, а коли вона приходила на свята, чи у гості, то за стіл пити чай, або їсти, сідали всі разом, і ОСОБА_3 також. Їй невідомо, чому ОСОБА_3 виїхав з місця проживання, він виїхав під час АТО, а після закінчення його у м. Словянську, не захотів повертатися.
Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав.
Судом встановлені наступні обставини.
Відповідно до свідоцтва про право власності та витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності, власником житлового будинку, на якій він розташований, за адресою: вул. Матвєєва, 68, у м. Словянську Донецької області, зареєстрована ОСОБА_1. (а.с.24-26); Наведена обставина також підтверджується договорами дарування, рішенням суду( а.с. 9-13)
Згідно акту обстеження житлового приміщення № 60 від 14 березня 2015 року, виданого головою комітету мікрорайону «Славкурорт» м. Словянська та у відповідності до позначки на повістці, яка зроблена головою комітету, ОСОБА_3 зареєстрований: ІНФОРМАЦІЯ_1, тимчасово, однак з червня 2014 року за вказаною адресою не проживає, особистий речей ОСОБА_3 у приміщенні будинку немає (а.с.32,33);
У відповідності до записів домової книги по вул. Матвєєва, 68, у м. Словянську, та довідки виконавчого комітету від 16 березня 2015 року, у будинку по вул. Матвєєва, 68 у м. Словянську Донецької області зареєстровані ОСОБА_3, ОСОБА_6 мати позивачки, та сама позивачка ОСОБА_1О.(а.с.4-8).
Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст.ст. 11,15 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.
Як правило, власник порушеного права може скористатися не любим, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.
Захист же цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За положеннями ст.41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, закон гарантує захист права власності шляхом застосування певних способів захисту, передбачених ст. ст. 16, 386, 391 ЦК.
Згідно зі ст.ст.379, 382 ЦК України об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
За змістом ст. 64 ЖК України, вбачається , що членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.
Згідно із ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. ( Стаття 156 із змінами, внесеними згідно із Законом N 3187-12 від 06.05.93 )
У відповідності до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У відповідності до ст. 3 ЗУ « «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місцем проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на
території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік; Особою визнається - фізична особа; реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
У відповідності до п.33 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не повязані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.
Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном(речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла.
Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР;стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Аналізуючи встановлені у судовому засіданні обставини та відповідні ним норми чинного законодавства, суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_3 вселився у приміщення житлового будинку, розташованого по вул. Матвєєва, 68 у м. Словянську Донецької області, зі згоди позивача, як власника будинку, про що свідчить реєстрація останнього у приміщенні будинку, проживав у будинку довготривалий період часу -з 1998 року по червень 2014 року, про що було відомо позивачу, однак остання будь-яких мір до виселення відповідача не вчиняла. У судовому засіданні також встановлено, що між позивачем та відповідачем не укладався договір найму(оренди) житлового приміщення, відповідач також не являється тимчасовим мешканцем у сенсі ст. 98, 161ЖК України та 818 ЦК України.
Наведені обставини визнані позивачем у судовому засіданні.
Крім того позивачем не надано суду доказів того, що між нею та відповідачем існувала будь-яка інша домовленість щодо права користування відповідачем житлом у будинку по вул. Матвєєва, 68 у м. Словянську, зокрема строку користування житлом.
Суд відхиляє доводи позивача в тій їх частині, що відповідач вселився хоч і зі згоди її як власника будинку, однак без достатніх правових підстав, не є членом її сімї , оскільки, наведені доводи позивачем не доведені у судовому засіданні та спростовуються доказами, дослідженими у судовому засіданні.
Так, як вбачається із показань свідка ОСОБА_5, ОСОБА_3 із позивачем та її матірю ОСОБА_6 разом харчувалися, разом зустрічали свята, він там проживав, і користувався приміщенням будинку нарівні із позивачем. Суд приймає до уваги показання вказаного свідка в цій їх частині, оскільки вони дані під присягою та узгоджуються із письмовими доказами, а саме: даними про реєстрацію відповідача у жилому приміщенні будинку по вул. Матвєєва,68 у будинковій книзі, та довідці про реєстрацію осіб у вказаному будинку. Суд приймає до уваги показання свідка, в тій їх частині, що їй невідомо у яких відносинах перебували ОСОБА_3 та мати позивачки, та також те, в якій кімнаті саме проживав відповідач, оскільки свідок не проживає у вказаному будинку, а тому може дати показання, як стороння особа, яка лише відвідувала позивачку.
У звязку з викладеним, суд визнає доведеною ту обставину, що житлове приміщення у будинку по вул. Матвєєва, 68 у м. Словянську було місцем проживання відповідача, де він мав право проживати у відповідності до ч.2 ст. 64 ЖК України, як інша особа, яка постійно проживала із власником будинку та вела з ним спільне господарство.
Як достовірно встановлено у судовому засіданні, відповідач залишив постійне місце проживання у червні 2014 року у звязку із проведенням АТО у м. Словянську. Вказана обставина визнана позивачем.
У відповідності до ЗУ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року № 1669-VІІ, періодом проведення антитерористичної операції вважається час з 14 квітня 2014 року до дати набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Територія проведення антитерористичної операції територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року.
У звязку з цим, суд визнає, що відповідач залишив місце свого постійного проживання з поважних причин, однак з моменту можливості повернення до постійного місця проживання (05 липня 2014 року) по день звернення позивачем до суду та винесення рішенням судом - відповідач до місця постійного проживання не повернувся.
З урахуванням встановлених у судовому засіданні обставин, згідно яких, позивач є власником будинку, розташованому по вул. Матвєєва, 68 у м. Словянську, а відповідач проживав у вказаному будинку на правах, передбачених ч.2 ст. 64 ЖК України, та відповідних вказаним обставинам положень ч.2 ст. 405 ЦК України, які визначають, що право на користування житлом втрачається членом сімї(або колишнім членом сімї) за умови, якщо така особа відсутня за місцем проживання без поважних причин понад один рік, суд приходить до висновку, що оскільки з моменту можливості повернення відповідача постійного місця проживання до моменту звернення позивача до суду із вказаним позовом пройшло лише повних вісім місяців, термін збереження права користування відповідачем житлом у будинку по вул. Матвєєва, 68 у м. Словянську не сплинув.
Аналізуючи надані по справі докази у їх сукупності, встановлені у судовому засіданні обставини та правовідносини сторін, а відповідні ним норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку що позов не підлягає задоволенню, у звязку із відсутністю на час розгляду справи правових підстав визнання відповідача втратившим право користування житловим приміщенням.
Керуючись ст.10, 58, 88, 209, 212, 213, 214, 215, 224-226 ЦПК України, ст. 317, 319, 391,405 ЦК України, ЖК України, суд,
У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.
До суду відповідачем може бути подана заява про перегляд заочного рішення протягом десяти днів з дня отримання його копії.
На рішення суду позивачем може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Запорізької області (Розпорядження ВССУ № 2710/38-14 від 02 вересня 2014 року "Про визначення територіальної підсудності справ") через Словянський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення, а відповідачем, в такий же строк з дня залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення складено у нарадчій кімнаті у єдиному екземплярі.

Повний текст рішення виготовлений 30 квітня 2015 року.

Головуюча суддя: О.В. Ільяшевич