Провадження №2/521/912/15
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
29 квітня 2015 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого - судді Поліщук І.О.,
при секретарі - Святецькій І. О.,
розглянувши у судовому засіданні заяву цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, за участю третіх осіб: УДАІ ГУ МВС України в Одеській області, ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним, визнання права власності на автомобіль, витребування майна з чужого володіння, -
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання правочину недійсним, визнання права власності, витребування майна з чужого володіння. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з листопада 2011 р. перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, під час якого придбала автомобіль «MITSUBISHI LANSER» 2008 р.в., кузов № НОМЕР_1, державний номер НОМЕР_2. 22 серпня 2012 р. ОСОБА_4 на підставі підробленої нотаріально посвідченої довіреності продав від її імені спірний автомобіль відповідачу ОСОБА_2, який в подальшому продав його ОСОБА_3 без укладання письмової угоди та реєстрації в органах ДАІ. Оскільки вона не надавала згоду на відчуження спірного автомобілю, який є спільною власністю подружжя, просила визнати правочин, договір купівлі-продажу, укладений з ОСОБА_2 недійсним, визнати за нею право власності на спірний автомобіль, та витребувати його у ОСОБА_2 та ОСОБА_3, зобов'язавши їх повернути їй спірний автомобіль.
В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги своєї довірительки підтримав і просив їх задовольнити.
Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 в судові засідання не з'являлися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомляли.
В судовому засіданні ОСОБА_4 позовні вимоги визнав у повному обсязі і пояснив, що автомобіль придбано на особисті кошти позивачки, однак вона дозволяла йому користуватися автомобілем. В серпні 2013 р. він керував спірним автомобілем, з дозволу позивачки виїхав у місто, де зустрів колишнього знайомого ОСОБА_11, з яким в нього декілька років тому були спільні справи. Роман повідомив, що він винен йому декілька тисяч доларів США та запропонував йому передати у розрахунок за цей борг спірний автомобіль. Оскільки ОСОБА_4 побоювався ОСОБА_11, то вимушений був погодитись на це, і підписав в органах ДАІ якісь документи. Довіреність від імені його дружини він не бачив, і йому не відомо де вона була виготовлена. Кошти від продажу автомобілю не отримував, дружині не передавав. Не заперечував проти задоволення позову.
Представник УДАІ ГУ МВС України в Одеській області, повідомлений належним чином у порядку ст.ст. 74, 76, 77 ЦПК України про час та місце розгляду справи, в судове засідання двічі не з'явився, заперечень на позов не надав, про причини неприбуття у судове засідання суд не повідомили.
Представник позивачки проти заочного розгляду справи не заперечував.
При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідачів, які сповіщений про розгляд справи належним чином, від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою представника позивача, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідачів.
Суд, вислухавши представника позивачки, третю особу ОСОБА_4, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
В судовому засіданні встановлено, що з 1 листопада 2011 року позивачка перебуває в шлюбі з ОСОБА_4, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. Шлюб на цей час не розірвано.
31 липня 2012 року ОСОБА_1 було придбано автомобіль «MITSUBISHI LANSER» 2008 р. в., кузов № НОМЕР_1, державний номер НОМЕР_2 (далі - автомобіль), що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Вказаним автомобілем іноді за згодою позивачки користувався її чоловік - ОСОБА_4. 22 серпня 2013 року ОСОБА_4, виїхав на автомобілі з дому, взявши з собою свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу.
Ввечері того ж дня ОСОБА_4 повідомив, що скоїв ДТП і в нього забрали автомобіль.
13 листопада 2013 р. позивачка звернулася до міліції із заявою про незаконне заволодіння автомобілем і дізналася, що ОСОБА_4 без її відома продав автомобіль ОСОБА_2 від її імені, на підставі довіреності, нібито виданої нею 10 вересня 2013 р., посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрованою в реєстрі № 1819.
Як вбачається з відповіді нотаріуса ОСОБА_5, він таку довіреність не посвідчував, бланк нотаріального документу ВРХ № 497096, на якому надруковано довіреність, ним не отримувався. Згідно з висновком № 7218/02 судово-почеркознавчої експертизи, складеним 26 лютого 2014 р. судовим експертом Одеського НДІ Судових Експертиз ОСОБА_6: «1. Рукописний текст «ОСОБА_1» в графі «Підпис» у наданій на дослідження довіреності ВРХ № 497096 від 10 вересня 2013 р. на право експлуатації та розпорядження автомобілем марки «MITSUBISHI LANSER», виданий на ім'я ОСОБА_4, зареєстрованій в реєстрі № 1919 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, виконаний не самою ОСОБА_1, а іншою особою. 2. Підпис від імені ОСОБА_1, розміщений у довіреності ВРХ № 497096 від 10 вересня 2013 р. на право експлуатації та розпорядження автомобілем марки «MITSUBISHI LANSER», виданий на ім'я ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі № 1919 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, розміщений в графі «Підпис» праворуч від рукописного тексту, виконаний не самою ОСОБА_1, а іншою особою».
Проаналізувавши вище викладені документи, суд приходить до висновку, що на момент укладення договору купівлі-продажу автомобілю сторони перебували у шлюбі, спірний автомобіль куплений позивачкою, що підтвердив ОСОБА_4, позивачка не укладала жодних правочинів щодо належного їй автомобілю і не надавала письмової згоди на відчуження спільного майна подружжя, автомобіль є цінним майном, який вибув з володіння власниці поза її волею.
Стаття 215 ЦК України встановляє загальне правило пр. оте, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням в момент йог вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину передбачених ст. 203 ЦК України.
Відповідно до абзацу четвертого п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі - Пленум), «Якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної сумісної власності, інші співвласники відповідно до частини другої статті 369 ЦК до участі у справі не залучаються, оскільки правочин щодо розпорядження спільним майном вважається вчиненим за згодою всіх співвласників. За відсутності такої згоди інші співвласники відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК можуть пред'явити позов про визнання такого правочину недійсним».
Згідно зі ст. 60 СК України, «1. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). 2. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя». Відповідно до частини першої ст. 61 СК України, «1. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту». Згідно зі ст. 63 СК України, «1. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними». Відповідно до частини першої - третьої ст. 65 СК України, «1. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. 2. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. 3. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена». Відповідно до ст. 369 ЦК України, «1. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. 2. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. 3. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. 4. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень».
Розглядаючи даний спір суд приймає до уваги, що відчуження транспортного засобу може бути проведено одним із таких способів: відчуження за цивільно-правовими договорами через нотаріуса, продаж через довідку-рахунок.
Таким чином, є підстави для визнання недійсним правочину - договору купівлі-продажу спільного майна подружжя - автомобілю, укладеного 13 вересня 2013 р. між ОСОБА_1 в особі ОСОБА_4 та ОСОБА_2, оскільки цей правочин укладено щодо спільного майна подружжя без її згоди як співвласника.
Матеріалами кримінального провадження підтверджується, що на цей час автомобіль знаходиться у користуванні ОСОБА_3, який, з його слів, придбав його у ОСОБА_2 в вересні 2013 р. без державної реєстрації правочину та зміни власника з ОСОБА_2 на ОСОБА_3 Продаж здійснено шляхом сплати ОСОБА_3 ОСОБА_2 грошових коштів та передачі йому свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Договір купівлі-продажу автомобілю в письмовій формі не укладався, державній реєстрації в органах ДАІ не підлягав. Тобто ОСОБА_3 має тільки право користування автомобілем, і не є ані володільцем, ані його власником.
Згідно з абзацом третім п. 8 Пленуму, «Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації». Таким чином, договір купівлі-продажу автомобілю, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є неукладеним і не тягне правових наслідків.
Разом з тим, враховуючи вищевикладене у мотивувальній частині рішення, суд приходить до висновку, що для відновлення майнових прав позивачки на автомобіль необхідно визнати за неї права власності на нього.
Згідно зі ст. 392 ЦК України, «Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності».
Право власності позивачки на автомобіль на цей час оспорюється і не визнається відповідачами.
Оскільки автомобіль вибув з володіння позивачки поза її волею, вона має право на витребування його з володіння у добросовісного набувача ОСОБА_2 та у користувача ОСОБА_3
Відповідно до п. 3 частини першої ст. 388 ЦК України, «1. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом».
Витребування автомобілю з володіння ОСОБА_2 та ОСОБА_3 можливо шляхом: визнання за позивачкою права власності на автомобіль та зобов'язання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 передати їй автомобіль.
Особа, яка скоїла це кримінальне правопорушення, на цей час не встановлена, однак в матеріалах кримінального провадження містяться належні докази обставин того, що позивачка не підписувала довіреність на право розпорядження належним їй автомобілем, власником автомобілю є ОСОБА_2, автомобіль знаходиться в користуванні ОСОБА_3
Зазначені обставини підтверджуються копіями матеріалів кримінального провадження, оригінали яких знаходяться у СВ Портофранківського ОМ Приморського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області.
За таких обставин позовні вимоги є законними та обгрунтованими, що є підставою для їх задоволення.
Крім того у відповідності зі ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже, з відповідачів на користь позивачки також необхідно стягнути сплачений при подані позовної заяви до суду судовий збір у розмірі 621,8 гривень.
На підставі вищенаведеного та керуючись ст.ст. 369, 388, 392 ЦК України, ст.ст. 60-63, 65 СК України, ст.344 ЦК України, ст.ст. 88, 209, 212, 213, 214, 215, 217, 218, ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, за участю третіх осіб: УДАІ ГУ МВС України в Одеській області, ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним, визнання права власності, витребування майна з чужого володіння - задовольнити.
Визнати недійсним правочин - договір купівлі-продажу спільного майна подружжя - автомобілю, укладений 13 вересня 2013 року між ОСОБА_1 в особі ОСОБА_4 та ОСОБА_9.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобіль «MITSUBISHI LANSER» 2008 р.в., кузов № НОМЕР_1.
Витребувати в ОСОБА_9, ОСОБА_10 автомобіль «MITSUBISHI LANSER» 2008 р.в., кузов № НОМЕР_1, зобов'язавши ОСОБА_9, ОСОБА_10 передати автомобіль «MITSUBISHI LANSER» 2008 р.в., кузов № НОМЕР_1, ОСОБА_1.
Заочне рішення може бути переглянуте судом яких постановив його за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом 10 днів з дня отримання копії заочного рішення до суду першої інстанції.
Позивачем рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області в загальному порядку на протязі десяти днів.
В разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, рішення може бути оскаржене сторонами до апеляційного суду Одеської області шляхом подання апеляційної скарги на протязі десяти днів.