Справа №173/2791/13-ц
Провадження №2/173/247/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2015 р. м. Верхньодніпровськ

Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Шевченко О.Ю. при секретарі судового засідання Демяненко С.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки. В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням уточненої позовної заяви, зазначено що 28 грудня 2007 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір № DZV0GI, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 37875 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 28 грудня 2022 року. У звязку з значним порушенням зобовязань за кредитним договором станом на 24 вересня 2013 року заборгованість становить 149 838 грн. 80 коп. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 28 грудня 2007 року укладено договір іпотеки №DZV0GI, відповідно до умов якого в іпотеку було передано квартиру загальною площею 34, 00 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. На підставі вищевикладеного позивач просив суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмету іпотеки публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами державних дій, необхідних для продажу предмету іпотеки та виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3, які зареєстровані та проживають у квартирі (предметі іпотеки), розташованій за адресою: АДРЕСА_2 із зняттям з реєстраційного обліку у Верхньодніпровському районному секторі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, та ОСОБА_1, яка проживає за даною адресою.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила суд задовольнити позовні вимоги, підтвердила обставини викладені, в позовній заяві.

Відповідачі, ОСОБА_1 та ОСОБА_3, в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяву про розгляд справи без їх участі не надали.

Відповідач, ОСОБА_2, в судовому засіданні позов не визнав, проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що заборгованість за кредитним договором виникла з вини позивача, оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» збільшило процентну ставку в односторонньому порядку, а тому такі положення договору є нікчемними. Окрім того з заробітної плати його дружини, ОСОБА_4, стягувались суми в рахунок погашення заборгованості за даним кредитним договором, які не враховано у розрахунку заборгованості позивача.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків.

Судом встановлені такі обставини т а відповідні їм правовідносини.

28 грудня 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (Банк) та ОСОБА_2 (Позичальник) було укладено договір про іпотечний кредит №DZV0GI, згідно з умовами якого Позичальник отримав кредит в сумі 37875 грн. на умовах сплати за користування кредитом 15,00 % річних, а також інших платежів в порядку, на умовах та в строки, визначені Договором строком до 28 грудня 2022 року (а.с.21-28).

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Уклавши із закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» кредитний договір та отримавши грошові кошти на умовах повернення, строковості та платності, ОСОБА_2 порушив договірні зобов`язання, що призвело до виникненя заборгованості, яка згідно з розрахунком позивача станом на 24 вересня 2013 року становить 83222 грн. 05 коп.: 35855 грн. 16 коп. заборгованість за кредитом; 47366 грн. 89 коп. заборгованість за процентами (а.с.10-13).

При цьому суд відхиляє доводи відповідача ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_5 неправомірно було збільшено процентну ставку, оскільки згідно з п. 8.9. Договору сторони домовились, що умовами цього договору може бути встановлений новий розмір ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої обставини, передбаченої цим пунктом. Сторони погодили, що протягом Договору кредитор відповідно до умов Договору може змінити розмір відсоткової ставки в сторону збільшення, в тому числі у випадку порушення Позичальником кредитної дисципліни (тобто неналежного виконання умов договору). Порядок збільшення процентної ставки в односторонньому порядку також визначено умовами договору: кредитор не пізніше ніж за 14 календарних днів до дня зміни розміру відсоткової ставки в сторону збільшення повідомляє Позичальника про встановлення нової відсоткової ставки із зазначенням розміру та дати початку дії такої ставки, шляхом направлення поштою відповідного рекомендованого листа. У разі не згоди із встановленим новим розміром відсоткової ставки Позичальник не пізніше ніж за 7 календарних днів до дати початку дії нової ставки, вказаної в повідомленні, зобовязаний надати письмове повідомлення про свою незгоду. У випадку отримання Кредитором в порядку визначеному договором письмового повідомлення від Позичальника, договір вважається розірваним датою, яка у повідомленні була визначена як дата початку нової ставки. У цю дату Позичальник зобовязується повернути Кредитору суму кредиту в повному обсязі.

На виконання вимог договору 8 січня 2009 року Банк надсилав рекомендованим листом Позичальнику лист-повідомлення про збільшення процентної ставки з 1 лютого 2009 року (а.с.31-33).

Доказів того, що Позичальник надав письмове повідомлення заперечення про збільшення процентної ставки та розірвання кредитного договору у звязку з цим сторонами не було надано.

Окрім того слід звернути увагу на те, що Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» набрав чинності 10 січня 2009 року. Отже, всі рішення банку в будь-якій формі щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними лише з 10 січня 2009 року. Як було встановлено раніше повідомлення про збільшення процентної ставки направлено Позичальнику до 10 січня 2009 року, а саме 8 січня 2009 року. У звязку з чим суд вважає правомірними дії ОСОБА_5 щодо збільшення процентної ставки в односторонньому порядку, оскільки такі дії відповідають умовам договору та чинному на той час законодавству.

Також суд звертає увагу на те, що, в тому числі, з цих підстав ОСОБА_2 звертався до суду з позовом про визнання недійсним договору іпотечного кредиту. За наслідками розгляду даної справи рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 січня 2015 року, в позові було відмовлено (а.с.84-91).

Суд відхиляє доводи відповідача ОСОБА_2 про те, що в розрахунку заборгованості не враховано суми заборгованості, які стягувались з його дружини як майнового поручителя за даним кредитним договором, оскільки матеріалами справи підтверджується, що суми, які стягувались із заробітної плати ОСОБА_6 у відповідності до договору поруки (а.с.118-126) враховано у розрахунку заборгованості.

Інші доводи відповідача, як підстави для відмови в позові, суд не приймає до уваги, оскільки вони не стосуються предмету та підстави позову.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість розрахунку заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Умовами договору, а саме п. 6.5 передбачена відповідальність позичальника за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів пеня розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожний день прострочення.

Згідно з розрахунком позивача за порушення строків платежів нараховано пеню в сумі 52995 грн. 04 коп.

Доказів повернення кредиту на день ухвалення рішення сторонами суду не надано.

В забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором 28 грудня 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (Іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (Іпотекодавцем) було укладено договір іпотеки № DZV0GI, згідно з яким Іпотекодавець передала в іпотеку Іпотекодержателю квартиру АДРЕСА_3 (а.с.34-39).

Згідно зі ст. 572 Цивільного кодексу України кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобовязання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом. Аналогічне положення містить частина перша ст. 33 Закону України «Про іпотеку», згідно з якою у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 592 Цивільного кодексу України заставодержатель має право вимагати дострокового виконання зобовязання, забезпеченого заставою, а якщо його вимога не буде задоволена звернути стягнення на предмет застави у випадках, встановлених договором.

Відповідно до п. 2.1.5 договору іпотеки у випадку невиконання Іпотекодавцем зобовязань Іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки у порядку, передбаченому чинним законодавством.

Судом встановлено, що 2 вересня 2013 року на адресу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ОСОБА_5 надсилав вимогу про дострокове повернення кредиту та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання позичальником вимоги банку в тридцяти денний строк (а.с.14-20). Проте вимоги банку не були виконані, а тому у позивача виникло право на дострокове зверхня стягнення на предмет іпотеки.

З урахування вищевикладеного суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача про звернення стягнення на предмет застави у відповідності до умов договору іпотеки, укладеному між ОСОБА_5 та ОСОБА_1.

Щодо визначення порядку звернення стягнення та виселення всіх осіб, які мешкають та зареєстровані в житловому будинку, який є предметом іпотеки суд приходить до наступних висновків.

Частиною першою та сьомою ст. 20 Закону України «Про заставу» передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо момент настання терміну виконання зобовязання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом договором.

Звернення стягнення на предмет застави відповідно до ст. 590 Цивільного кодексу України здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначається спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону, положеннями якої передбачено такий спосіб звернення стягнення на предмет застави як продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем.

Таким чином нормами чинного законодавства позивачу надано право на власний розсуд обирати спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, в тому числі шляхом продажу обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем.

Згідно з частиною 4 ст. 9, ст. 109 Житлового кодексу України, ст.ст. 39-40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотеко держателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення.

Матеріалами справи підтверджується, що в квартирі за адресою: АДРЕСА_4 зареєстрованими є дві особи: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.68-70).

2 вересня 2013 року Банк надсилав на адресу Боржника вимогу про добровільне звільнення квартири, що є предметом іпотеки, оскільки Банк прийняв рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення осіб, які зареєстровані та проживають в даній квартирі (а.с.14-20). Проте така вимога ОСОБА_5 відповідачами добровільно виконана не була.

З урахуванням вищевикладеного суд вважає позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які є зареєстрованими в квартирі, що є предметом іпотеки, законними та обґрунтованими, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню.

Разом з тим суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог щодо виселення з квартири, що є предметом іпотеки, ОСОБА_1, оскільки сторонами не надано доказів того, що вона є зареєстрованою в даній квартирі або ж фактично там мешкає.

Також не підлягають задоволенню вимоги позивача щодо зняття з реєстрації ОСОБА_2 та ОСОБА_3, оскільки згідно зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду про виселення є підставою для зняття особи з реєстрації.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд приймає до уваги, що позов задоволено, а тому згідно з ч.1 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати, понесені позивачем, підлягають стягненню з відповідачів на його користь пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 526, 554, 583, 590, 592, 610-612, 1050, 1054 Цивільного кодексу України, Законом України «Про іпотеку», Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», Законом України «Про заставу», ст. ст. 10, 11, 60‚ 88, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ :

Позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DZV0GI від 28 грудня 2007 року на загальну суму 149838 грн. 80 коп. звернути стягнення на квартиру загальною площею 34,00 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_5 шляхом продажу з укладанням публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами державних дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Виселити ОСОБА_2 (ін..н. НОМЕР_1, ІНФОРМАЦІЯ_1) та ОСОБА_3 (ін..н. НОМЕР_2, ІНФОРМАЦІЯ_2), які зареєстровані у квартирі за адресою: АДРЕСА_5 .

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ін..н. НОМЕР_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4) на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (вул..Набережна Перемоги, 50, м. Дніпропетровськ, 49094 , , МФО 305299, рахунок № 0001) судові витрати у справі в сумі 499 грн. 46 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 (ін..н. НОМЕР_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5), ОСОБА_3 (ін..н. НОМЕР_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5) на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (вул..Набережна Перемоги, 50, м. Дніпропетровськ, 49094 , , МФО 305299, рахунок № 0001) судові витрати у справі в сумі 556 грн. 81 коп. з кожного.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги через Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, проте не були присутні під час проголошення рішення суду мають право оскаржити його протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.Ю.Шевченко