Провадження № 2/537/575/2015
Справа № 537/1213/15-ц
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.05.2015 р.Крюківський районний суд м.Кременчука Полтавської області в складі: головуючого судді Маханькова О.В.,

за участі секретаря судового засідання Скічко Н.В.,

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4

представника ТОВ «Добробит» Плескач А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Кременчуці Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа ГУМВС України в Полтавської області, Товариство з обмеженою відповідальністю «Добробит» про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

В березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - будинковолодінням АДРЕСА_1.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначав, що з 24 червня 1994 року між ним та ОСОБА_3 було укладено шлюб, від якого вони мають повнолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та неповнолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2. Шлюб не розірваний.

Рішенням Крюківського районного суду м.Кременчука, Полтавської області від 12 листопада 2014 року для подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 встановлено режим окремого проживання. Рішення суду набрало законної сили.

ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності належить домоволодіння по АДРЕСА_1

З 11 вересня 2008 року до теперішнього часу відповідач ОСОБА_3 прописана у зазначеному житловому будинку на правах члена сім»ї позивача, але без поважних причин більше року в ньому не проживає.

З 14 січня 2014 року подружні стосунки між сторонами припинено; відповідач добровільно з особистими речами вибула на інше постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_2, та проживає зі своєю матір»ю - ОСОБА_8; участі у витратах на утримання будинку та придомової території не бере, хоча має вільний доступ до жилого приміщення, має ключі. Протягом всього часу непроживання відповідача за місцем реєстрації, на її ім»я приходить поштова кореспонденція, яка змушує позивача шукати додаткових зусиль для її передачі, крім того, у зв»язку з подорожчанням комунальних послуг позивач бажає оформити субсидію на платежі, яка сама по собі передбачає оформлення на сукупний дохід осіб які зареєстровані в житловому приміщенні. Реєстрація відповідача в його будинку прямо впливає на отримання субсидії. На неодноразові звернення позивача - добровільно виписатися, відповідач не реагує, чим порушує його права, на розпорядження та використання своїм майном.

Просив суд, з вищевикладених підстав, його позовну заяву задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримав, прохали суд позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та її адвокат в судовому засіданні проти позову заперечили, вважають його необґрунтованим, пояснили, що відповідач вимушена проживати окремо, тому що необхідно доглядати хвору матір. Документів, які б підтверджували право власності позивача на домоволодіння суду не надано, прохали суд відмовити в задоволенні позову.

Представник третьої особи - ВГІРФО в судове засідання не з*явився, про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, будь яких заперечень суду не надали.

Представник третьої особи ТОВ «Добробит» Плескач А.А. в судовому засіданні не заперечує проти задоволення позову, при прийнятті рішення полагається на розсуд суду.

Позивач ОСОБА_1, допитаний в якості свідка відповідно до статті 184 ЦПК України, суду пояснив, що відповідач більше року не проживає в даному домоволодінні, будь яких перешкод йому не створено, має вільний доступ до житла, але не бажає проживати разом. Весь час проживала з матір'ю. В цей період часу вона працювала, ходила на роботу, отримувала заробітню плату, але участі в утриманні домоволодіння не приймає. Мати відповідача не потребує постійного догляду.

Допитана в судовому засіданні ОСОБА_9 , пояснила, що працює сімейним лікарем. Захворювання, які маються у ОСОБА_8, постійного стороннього догляду не потребують. Дійсно ОСОБА_8 перебуває на обліку. Така хвороба розповсюджена, надані на огляд документи підтверджують, що ОСОБА_8 не потребує стороннього догляду.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснила, що дійсно проживає по сусідству з позивачем. Дійсно з січня 2014року відповідач не проживає за даною адресою. Дійсно позивач самостійно виховує дітей. Про те, що мати відповідача хворіє їй нічого не відомо, та і сама відповідач ніколи про це не згадувала.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснив, що проживає по сусідству з позивачем, дійсно відповідач не проживає з січня 2014року, проживає у матері. ОСОБА_1 не перешкоджав їй проживати разом, але відповідач не бажає. Відносини між батьками відображаються на дітях. Про те що у відповідача хворіє мати йому не відомо. Позивач самотужки виховує дітей.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснила, що дійсно з січня 2014року відповідач не проживає за цією адресою. Раніше разом товаришували, ходили один до одного. Жодного разу не чула від відповідача, що її мати хворіє. Перешкод для проживання не було. Відповідач не перший раз уходить з дому. У відповідача є дві сестри.

Коли мати уходить з сім*ї першим вона забирає дітей, а не речі. Відповідач цього не зробила, та залишила дітей на позивача.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 пояснила, що ОСОБА_8 знайома давно. Дійсно вона хворіє. Дійсно з нею проживає її дочка та доглядає її. Дійсно до них приїжджають онуки. Бачила лікарів. Дійсно ОСОБА_8 має собаку, яку вигулює.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 пояснила, що дійсно відповідач доглядає матір. Дійсно інші дочки ОСОБА_8 також допомагають матері. Дійсно відомо, що у дочки ОСОБА_8 не все гаразд в сім*ї.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснила, що постійно хворіє, потребує постійного нагляду. Дійсно її дочка з січня 2014року постійно проживає у неї. Крім неї у неї є ще дві дочки, які також допомагають. ЇЇ дочка та бувший зять не проживають разом, тому що останній ображає її дочку. Дійсно її дочка працює, але доглядає її. Дійсно має собаку та дачу, на якій відпочивали літом. Дійсно декілька років тому, коли діти були у відрядженні, перебувала у них в домоволодінні та доглядала за господарством.

Суд, заслухавши пояснення всіх учасників судового процесу, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступного:

Визнавши подані позивачем докази достатніми для встановлення фактів, що мають суттєве значення для вирішення спору, за наявності відповідної згоди, суд вважає за можливим проведення розгляду справи.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено, що сторони з 24 червня 1994 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1, виданого Палацом шлюбів м.Кременчука. Шлюб не розірваний.

Від шлюбу подружжя має повнолітнього сина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2, виданого 26.06.1996 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Крюківського райвиконкому м.Кременчука, Полтавської області, та неповнолітнього сина - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3, виданого 30.05.2001 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Крюківського районного управління юстиції м.Кременчука Полтавської області.

Згідно довідки ТОВ «Добробит» №1021/32 від 10 квітня 2015 року, виданої ОСОБА_1 вбачається, що відповідач ОСОБА_3 (дружина) дійсно зареєстрована в АДРЕСА_1.

Відповідно до технічного паспорту на домоволодіння виданого Кременчуцьким МБТІ власником домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 є ОСОБА_1

03 грудня 2010 року в ході розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності, розподіл спільного майна подружжя (справа №2-3688/2010р.) ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука, Полтавської області є визнано мирову угоду укладену між сторонами за якою зокрема: «1. Сторони домовилися, що вони визнають за ОСОБА_1 право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1». «2. Сторони домовилися про розподіл майна, що перебуває у їхній спільній власності: у власність ОСОБА_1 передати домоволодіння по АДРЕСА_1.».

Провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності, розподіл спільного майна подружжя - закрито.

Ухвала суду набрала законної сили.

Відповідно до технічного паспорту реєстровий №30/3821, інвентарна справа №4346 домоволодіння АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_8 розмір частки -1.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності виданого Реєстраційною службою Кременчуцького міського управління юстиції ОСОБА_1 є власником земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1, реєстраційний номер об*єкта нерухомого майна 04.

Відповідно до свідоцтво про право власності на нерухоме майно індексний номер 6187001 ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 1000кв.м. за адресою АДРЕСА_1.

Суд приходить до висновку, що обставини, на які посилається відповідач ОСОБА_3, та її представник - Адвокат ОСОБА_4 у своїх запереченнях, щодо недоведеності позивачем ОСОБА_1 свого права власності на домоволодіння АДРЕСА_1 є такими, що не підлягають доказуванню в силу частини 1 та частини 3 статті 61 ЦПК України, оскільки таке право власності визнано сторонами, та встановлене судовим рішенням у цивільній справі, яке набрало законної сили.

З зазначеного слідує, що відповідач зареєстрована в житловому будинку власником його є позивач, як член сім»ї.

Відповідно до актів про непроживання від 19 вересня 2014 року та 06 березня 2015 року складених Товариством з обмеженою відповідальністю «Добробит», зі слів громадян ОСОБА_12, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_3 з 14 січня 2014 року за місцем реєстрації в АДРЕСА_1 не проживає.

Суд критично відноситься до пояснень відповідача щодо вимушеного проживання за іншою адресою з 14 січня 2014 року і по даний час, у зв»язку з доглядом за її хворою матір»ю, та у зв»язку з встановленням судом режиму окремого проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Дійсно ОСОБА_3 до справи долучені медичні документи, які свідчать про звернення матері відповідачки - ОСОБА_8 до медичних закладів. Однак дані документи не є висновками компетентних органів (органів опіки та піклування, медичних закладів тощо), які б встановлювали необхідність постійного догляду за ОСОБА_8

12 листопада 2014 року рішенням Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області у справі №537/5420/14-ц про встановлення режиму окремого проживання для подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3, яке залишено в силі ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 11 грудня 2014 року встановлено дослівно: «Згідно акту про не проживання від 19.09.2014 року, виданого ТОВ «Добробит» вбачається, що ОСОБА_3 не проживає за адресою АДРЕСА_1 з 14 січня 2014 року і по теперішній час.

Також, факт окремого проживання, окрім доказів, які маються в матеріалах справи, не оспорюється самими сторонами.

Відповідачем під час розгляду справи були надані копії медичних документацій (досліджень, висновків) на підтвердження того, що вона вимушена проживати за адресою матері в зв»язку з хворобою останньої та догляду за нею.

Проте, суд критично відноситься до пояснень відповідача щодо вимушеного проживання за іншою адресою у зв»язку з доглядом за її матір»ю. Дійсно до справи долучені медичні документи, які свідчать про звернення матері відповідачки - ОСОБА_8 до медичних закладів. Однак дані документи не підмінюють собою висновків компетентних органів (медичних закладів, тощо) щодо необхідності постійного догляду за ОСОБА_8.» .

Даним судовим рішенням не визначалось, що сторони мають проживати за різними адресами.

Згідно частини 3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_8, ОСОБА_14, ОСОБА_13 підтвердили, що ОСОБА_3 дійсно з січня 2014року проживала з матір*ю, тому що доглядала її.

Тому, суд приходить до висновку, що посилання відповідача на вимушеність та поважність причин непроживання більше року за адресою АДРЕСА_1 є безпідставними, та не підтвердженими належними доказами в суді.

Відповідно до вимог ст.ст. 156, 64 Житлового кодексу України, члени сім»ї власника житлового будинку (квартири) користуються житловим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування житлом. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користуватися житлом.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою ,що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. провадиться в судовому порядку тому вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Оскільки підставою та предметом спору щодо зняття відповідача з реєстрації є захист права власності, а не оскарження дій органу реєстрації на який покладено лише обов'язок відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрації місця проживання та перебування особи, а також зняття з реєстрації, в тому числі і на підставі остаточного рішення суду, то рішенням суду щодо захисту порушеного права власності шляхом зняття особи з реєстрації не буде порушено прав і обов'язків органу реєстрації.

Статтею 405 Цивільного кодексу України визначено, що член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

В судовому засіданні також встановлено, що відповідач ОСОБА_3 14 січня 2014 року добровільно з особистими речами вибула на інше постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_2, де проживає зі своєю матір»ю - ОСОБА_8; участі у витратах на утримання будинку АДРЕСА_1, та придомової території не бере, жилим приміщенням не користується, у ньому не проживає, хоча має до нього вільний доступ, має ключі. Жодних перешкод з боку позивача у користуванні відповідачем житловим будинком не здійснювалось і це підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_1, ОСОБА_10, ОСОБА_11

Згідно із частиною 3 статті 10, частиною 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_3 не довела, що не проживає у АДРЕСА_1 більше року з поважних причин, не надано відповідачем також належних доказів суду щодо здійснення перешкод у користуванні житлом позивачем, тому є такою, що втратила право користування вказаним житловим примущенням.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності, передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Об»єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира ( ст.ст. 379, 380 ЦК України).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають права власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім»ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Що стосується посилання відповідача, щодо вимушеності такого проживання у зв*язку з прийнятим судом рішенням про встановлення режиму окремого проживання для подружжя, суд вважає,що даним судовим рішенням не визначалось, що сторони мають проживати за різними адресами, тому ОСОБА_3 могла вільно і далі продовжувати проживати в будинку позивача, на правах члена його сім*ї.

Встановлені обставини дають суду підстави дійти висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК України, ст..ст. 383,386, 391,405 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_7, такою, що втратила право користування жилим приміщенням, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Полтавської області через Крюківський районний суд м.Кременчука, Полтавської області протягом десяти днів з дня складання рішення в повному обсязі. Особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: О.В. Маханьков

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 12 травня 2015 року.