АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2015 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Антоненко Н.О., Шкоріної О.І.

при секретарях: Басюк Ю.В., Слащуку А.С

за участю: представника позивача Хитрової Л.В.

відповідача ОСОБА_3

третьої особи ОСОБА_4

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства «КомерційнийБанк ПриватБанк» - Шуліки Аліни Володимирівни на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 березня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк ПриватБанк» до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 21 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та третьою особою було укладено кредитний договір №КЗV0АЕ00000007.

За умовами договору позивач наддав третій особі кредит у розмірі 236700 гривень 25 копійок, а позичальник зобов'язався до 20 серпня 2012 року повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом в строки та в порядку, встановленому кредитним договором.

Відповідно до договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. За користування кредитом позичальник щомісяця в період сплати сплачує відсотки в розмірі 14,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Справа №755/30843/2013
№ апеляційного провадження:22-ц-796/2066/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Марфіна Н.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.
Позивач зазначав, що позичальник не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, у зв'язку із чим станом на 11 жовтня 2013 року має заборгованість перед позивачем на суму 710640 гривень 73 копійки, яка складається: 150256 гривень 48 копійок - заборгованість за кредитом; 272113 гривень 40 копійок - заборгованість по процентам за користування кредитом; 11929 гривень 68 копійок - заборгованість за комісією за користування кредитом; 276332 гривні 17 копійок - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором.

В забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між позивачем та відповідачем був укладений договір поруки. Позивач вказує, що відповідно до п. 5 договору поруки позивачем було направлено на адресу відповідача (поручителя за договором поруки) письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов'язань. Згідно п. 6 договору поруки, поручитель зобов'язаний виконати зобов'язання, зазначене у письмовій вимозі кредитора протягом п'яти календарних днів з моменту її отримання.

Як зазначає позивач, згідно з даними реєстру відправлених претензій, письмову вимогу до відповідача було направлено 20 листопада 2013 року, однак своїх зобов'язань за договором поруки відповідач не виконав, а тому посилаючись на положення ст.ст. 1054, 525, 526, 530, 554, 610 ЦК України позивач просив стягнути з відповідача суму заборгованості у розмірі 710640 гривень 73 копійки та судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 березня 2014 року у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4, про стягнення заборгованості - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду представником ПАТ КБ «ПриватБанк» Шулікою А.В. подано апеляційну скаргу, в якій вона просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов. Вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, не відповідає обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права. Зазначає, що висновки суду про те, що позивачем було порушено порядок реалізації автомобіля, який належав третій особі та був переданий в заставу в якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, не відповідають дійсності. Вказує також на те, що довіреність на розпорядження заставленим майном була видана фізичній особі, а не позивачу, як юридичній особі, отже позивач не є суб'єктом правовідносин, які виникли між позичальником та особою, на ім'я якої була видана довіреність, оскільки згідно ст. 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи.

В судовому засіданні представник позивача Хитрова Л.В., яка діє на підставі довіреності в інтересах ПАТ «КБ «ПриватБанк», підтримала доводи апеляційної скарги.

Відповідач ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4, проти доводів апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Зазначеним вимогам в повній мірі судове рішення не відповідає.

Згідно із ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення, суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 21 серпня 2007 року між позивачем на третьою особою у справі був укладений кредитний договір №КЗV0АЕ00000007 за умовами якого банк наддав позичальнику кредитні кошти у сумі 325444 гривні для купівлі автомобіля на строк до 20 серпня 2012 року зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу (а.с. 51-54).

20 серпня 2007 року між третьою особою, як заставодавцем та позивачем, як заставодержателем був укладений нотаріально посвідчений договір застави, предметом якого є надання заставодавцем в заставу майна яким є автомобіль (марка АUDI А6, 2006 року випуску, легковий седан, кузов НОМЕР_2, об'єм двигуна 2,4, державний номерний знак НОМЕР_1) в забезпечення виконання зобов'язань заставодавця перед заставодержателем, в силу чого заставодержатель має право вразі невиконання заставодавцем зобов'язань, забезпечених заставою, одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмету застави переважно перед іншими кредиторами заставодавця (а.с. 58-61).

В забезпечення виконання кредитного договору 21 серпня 2007 року між позивачем та відповідачем був укладений договір поруки, за умовами якого поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісії, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків (а.с. 75-76).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави)(ст. 572 ЦК України).

За змістом ст.ст. 553, 554 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Як вбачається з матеріалів справи, третя особа передала банку заставний автомобіль 02 липня 2009 року, що підтверджується відповідним актом передачі (а.с. 40), а також видала довіреність працівнику банку на користування та розпорядження заставним автомобілем (а.с. 41).

Як свідчать наявні в матеріалах справи письмові документи за місцем роботи третьої особи було проведено службову перевірку за фактом невиконання кредитних зобов'язань.

Так, відповідно до змісту листа заступника начальника ДАІ м. Києва, ОСОБА_4 у зв'язку із неплатоспроможністю та з метою погашення заборгованості перед ПАТ КБ «ПриватБанк» по кредитному договору автомобіль АUDІ А6 повернуто банку. А також факт виконання боргових зобов'язань ОСОБА_4 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» підтверджено довідкою Печерської філії ПАТ КБ «ПриватБанк» від 03 серпня 2009 року №06-40/1976, де вказано, що ОСОБА_4 виконав свої зобов'язання по автомобілю АUDІ А6, кузов НОМЕР_2 (а.с. 34).

Посилаючись на відсутність заборгованості третьої особи перед позивачем, відповідач вказує також на наявність наступних письмових доказів - лист Печерської філії ЗАТ КБ «ПриватБанк» від 03 серпня 2009 року №06-40/1976, в якому зазначено, що ОСОБА_4 виконав свої зобов'язання по автомобілю АUDІ А6, кузов НОМЕР_2 (а.с. 93); Заяву на зняття ТЗ з обліку для реалізації від 04 серпня 2009 року в якій міститься відмітка «кредит погашено» (а.с. 94); Копію кредитного договору укладеного між позивачем та третьою особою 21 серпня 2007 року на якому міститься приписка «заборгованості по кредиту не має» з відтиском печатки банку (а.с. 97).

За змістом ст. 11, ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Частиною 1 ст. 598 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема: на вимогу однієї із сторін у випадках, встановлених договором або законом (ч. 2 ст. 598 ЦК України); виконанням (ст. 599 ЦК України); переданням відступного (ст. 600 ЦК України); зарахуванням (ст. 601 ЦК України); за домовленістю сторін (ст. 604 ЦК України); прощенням боргу (ст. 605 ЦК України); поєднанням боржника і кредитора в одній особі (ст. 606 ЦК України); неможливістю виконання (ст. 607 ЦК України); смертю фізичної особи (ст. 608 ЦК України); ліквідацією юридичної особи (ст. 609 ЦК України).

Згідно ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Пунктом 12 договору поруки від 21 серпня 2007 року встановлено, що дія цього Договору припиняється після закінчення п'яти років з дня настання терміну повернення кредиту за Кредитним договором (а. с. 9).

Відповідно до обов'язкових для всіх судів України правових позицій у справах, що виникають із кредитних правовідносин, сформульованих у постановах Верховного Суду України від 21.05.2012 р. № 6-48цс11, від 23.05.2012 р. № 6-33цс12, від 18.07.2012 р. № 6-78цс12 та доведених до відома апеляційних судів Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ листом від 27 вересня 2012 року № 10-1393/0/4-12: Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Відповідно до ч.1 ст. 251 та ч.1 ст.252 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а не посиланням на подію, яка має настати. Вказівкою на подію, яка має неминуче настати, визначається термін - певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія або подія, яка має юридичне значення (ч.2 ст.251, ч.2 ст.252 ЦК України).

Таким чином, умова договору поруки про припинення поруки після повного виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором не може вважатися встановленим сторонами договору поруки строком припинення поруки.

Отже, зазначення замість строку, обчисленого датою, терміну припинення договору поруки (події, з якою пов'язується таке припинення) не дає підстав не застосовувати ч.4 ст.559 ЦК України.

Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Згідно з відомостями, що містяться в матеріалах цивільної справи, позивач ПАТ «КБ «ПриватБанк» звернувся із відповідним позовом до Дніпровського районного суду м. Києва лише 05 грудня 2013 року, тобто, після спливу строку можливого пред'явлення позивачем вимог до поручителя ОСОБА_3 про погашення боргу за кредитним договором №КЗV0АЕ00000007 від 21 серпня 2007 року, строк дії якого закінчився 20 серпня 2012 року.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку що позовні вимоги ПАТ «КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення суми заборгованості задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 304, 307, 309, 313-315, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк ПриватБанк» - Шуліки Аліни Володимирівни - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 березня 2014 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Суддя-доповідач:

Судді: