Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 318/2439/14 Головуючий у 1-й інстанції Капустинський М.В.
№22-ц/778/2432/15Суддя-доповідач Гончар М.С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Стрелець Л.Г.

суддів Каракуші К.В., Гончар М.С.

при секретарі Мосіній О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 13 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог: ОСОБА_4, Кам'янсько - Дніпровська державна нотаріальна контора про визнання права спільної сумісної власності на будинок та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог: Кам'янсько-Дніпровська державна нотаріальна контора Запорізької області про визнання права спільної часткової власності на будинок, про встановлення юридичного факту

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась до суду із вищезазначеним позовом (а.с.3-5, 15-37), в якому просила визнати право спільної сумісної власності подружжя на будинок в АДРЕСА_1; визнати за нею - ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину будинку в АДРЕСА_1.

В обґрунтування свого позову ОСОБА_2 зазначала, що вона проживала разом із ОСОБА_5 в зареєстрованому шлюбі з грудня 1978 року, про що в паспорті є відмітка відділу ЗАГСу м. Кам'янка-Дніпровська Запорізької області. За час спільного проживання, а саме 17.06.1997 року, ОСОБА_5 придбав у власність будинок в АДРЕСА_1, власником якого на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Кам'янсько-Дніпровського нотаріального округу Запорізької області Железняк О.І. за № 359, є ОСОБА_5 Під час спільного проживання у неї із ОСОБА_5 народилась донька ОСОБА_4, 1978 р.н. Подружнє життя у неї із ОСОБА_5 не склалося, тому 25.08.1999 року шлюб між ними було розірвано за рішенням суду від 25.08.1999 року. Після розірвання шлюбу ОСОБА_5 почав проживати в спірному будинку з новою дружиною - відповідачем ОСОБА_3 В кінці 2013 року їй стало відомо, що ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5, оскільки помер, після його смерті відкрилася спадщина, на яку на даний час претендує нова дружина - відповідач ОСОБА_3 та донька від першого шлюбу - третя особа ОСОБА_4

ОСОБА_2, посилаючись на норми СК України в позові зазначала, що 1/2 частина будинку в АДРЕСА_1, який придбав її колишній чоловік під час їх спільного проживання, належить їй, оскільки він є спільною сумісною власністю. Проте, їй стало відомо, що нова дружина хоче оформити весь будинок на себе, позбавивши її законного права на оформлення своєї частки будинку.

Відповідач ОСОБА_3 подала зустрічну позовну заяву у цій справі (а.с.55-56), яку в подальшому уточнила (а.с. 81) та в якій просила визнати, що будинок АДРЕСА_1, є спільною частковою власністю по 1/2 частці ОСОБА_5 та її, ОСОБА_3; встановити факт її спільного проживання із ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, однією сім'єю як подружжя з 10 березня 2000 року по 03 жовтня 2008 року; визнати за нею право власності на 1/2 частку будинку АДРЕСА_1, який позначений в технічному паспорту із буто-бетонного житлового будинку (літера А), нежитлової прибудови (літера а), сараю в стадії руйнування (літера Б), сараю (літера В), сараю (літера Г), сараю (літера Д), душу (літера Е), вбиральні (літера Ж), навісу (літера З), теплиці (літера К), паркану (літера № 3), воріт з хвірткою (літера № 4).

В обґрунтування свого зустрічного позову ОСОБА_3 зазначала, що вона проживала цивільним шлюбом із ОСОБА_5 з початку 1997 року. Лише в 2008 році вони з ним розписались. Його колишньою дружиною була ОСОБА_2, що є первісним позивачем у справі, з якою він перебував у шлюбі з грудня 1978 року, та офіційно було оформлено розлучення лише 25.08.1999 року. Хоча з ним вона фактично не проживала з 1990 року - з часу, коли він потрапив до місць позбавлення волі. ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року.

Після його смерті відкрилася спадщина на житловий будинок, який, вказує ОСОБА_3, вони придбали разом зі спадкодавцем, коли вже проживали разом та вели спільне господарство. Будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1

Після смерті ОСОБА_5 спадкоємцями є вона - його дружина, та його донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3

ОСОБА_2 фактично з ОСОБА_5 не проживала з 1990 року, вони не вели спільне господарство, вона виїжджала за кордон до Росії, де у Москві проживала з іншим чоловіком, з яким потім поверталася та проживала вже у м. Кам'янка-Дніпровська. Повернулась до Кам'янки-Дніпровської ОСОБА_2 приблизно в 1999-2000 роках, тоді ж було розірвання шлюбу через суд. ОСОБА_5 відбував кримінальне покарання з 1990 року по 1995 рік на підставі вироку суду. В 1995 році звільнився в порядку умовно-дострокового звільнення.

Таким чином, ОСОБА_2, хоча й формально перебувала у шлюбі з ОСОБА_5, але спільне господарство вони не вели. В той час вже ОСОБА_3 з ним проживала, як дружина. Вони стали жити разом, як подружжя, з початку 1997 року, сумісно вели господарство, у них був спільний бюджет. В спірному будинку, який було ними сумісно придбано, вони разом із ОСОБА_5 робили покращення: провели газове опалення, робили необхідні ремонтні роботи, добудовували, обкладали будинок цеглою.

ОСОБА_3 посилається на те, що з урахуванням того, що вона на час придбання будинку проживала із ОСОБА_5 разом, спільно вела з ним господарство, у них був спільний бюджет, та спірний будинок вони з ним набули у спільну власність. Тобто вказує, що вона має право на 1/2 частину цього будинку. Також вказує, що вони із ОСОБА_5 проживали однією сім'єю з початку 1997 року. Спільно з ним працювали, вносили свої заробітки до спільного бюджету, спільно вели господарство. Будинок був ними придбаний з ОСОБА_5 сумісно. Потім вже його облаштовували разом. В 2003 році вони підключили будинок до газового опалення, сплачували із сумісних грошей за вуличний газопровід, оплачували всю необхідну технічну документацію, виготовлення проекту, самі роботи тощо, придбали газовий апарат з водяним контуром, придбали з ОСОБА_5 чотирипальникову газову плиту.

ОСОБА_3 вважає, що спірний будинок АДРЕСА_1 фактично є їх спільною власністю з ОСОБА_5, придбаною за сумісні кошти, та що їй фактично належить 1/2 частка будинку, про визнання на яку свого права власності вона заявляє вимоги.

При уточненні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 посилалась на те, що після звернення до архіву суду та отримання копії рішення про розірвання шлюбу ОСОБА_4 з його колишньою дружиною вона дізналася, що ініціатором відкриття судової справи про розлучення був ОСОБА_5 Рішення від 25 серпня 1999 року набрало чинності 07.09.1999 року. Актовий запис про розлучення зроблено 09 березня 2000 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу.

Тому вона бажає заявити вимоги про встановлення факту сумісного проживання з ОСОБА_4 як подружжя з 10 березня 2000 року по 03 жовтня 2008 року.

04 жовтня 2008 року вони з ОСОБА_4 офіційно уклали шлюб, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 від 04.10.2008 р.

За час сумісного проживання вони з ним газифікували будинок, добудували будівлі на земельній ділянці. В результаті їх трудових та грошових вкладень будинок виріс у ціні. Коли вони його купували у ОСОБА_7, він коштував 6 872,0 грн. та складався із глинобитного будинку (літера А) та огорожі (М1-2) і сараю (літера Б), що підтверджується самим договором від 17.06.1997 року.

На теперішній час домоволодіння коштує 45 600,0 грн. та складається із житлового будинку (літера А) з саману, обкладеного цеглою в 1/2, нежитлової прибудови (літера а) з цегли, сараю в стадії руйнування (літера Б), сараю (літера В), сараю (літера Г), сараю (літера Д), душу (літера Е), вбиральні (літера Ж), навісу (літера З), теплиці (літера К), паркану (літера № 3), воріт з хвірткою (літера № 4).

Рішенням Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 13 лютого 2015 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог: ОСОБА_8, Кам'янсько-Дніпровська державна нотаріальна контора про визнання права спільної сумісної власності на будинок задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право спільної сумісної власності подружжя на будинок, придбаний 17.06.1997 року за 6 872,0 грн., розташований в АДРЕСА_1, який складався із глинобитного будинку (літера А) та огорожі (М1-2) і сараю (літера Б).

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 8/100 часток будинку АДРЕСА_1, який позначений в технічному паспорту із буто-бетонного житлового будинку (літера А), нежитлової прибудови (літера а), сараю в стадії руйнування (літера Б), сараю (літера В), сараю (літера Г), сараю (літера Д), душу (літера Е), вбиральні (літера Ж), навісу (літера З), теплиці (літера К), паркану (літера № 3), воріт з хвірткою (літера № 4).

В решті позову відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог: Кам'янсько-Дніпровська державна нотаріальна контора Запорізької області про визнання права спільної часткової власності на будинок, про встановлення юридичного факту задоволено частково.

Визнано, що будинок АДРЕСА_1, із буто-бетонного житлового будинку (літера А), який позначений в технічному паспорті, а також складається із нежитлової прибудови (літера а), сараю в стадії руйнування (літера Б), сараю (літера В), сараю (літера Г), сараю (літера Д), душу (літера Е), вбиральні (літера Ж), навісу (літера З), теплиці (літера К), паркану (літера № 3), воріт з хвірткою (літера № 4), є спільною частковою власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_3

Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_3 із ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, однією сім'єю як подружжя з 10 березня 2000 року по 03 жовтня 2008 року.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 42/100 частки будинку АДРЕСА_1, який позначений в технічному паспорту із буто-бетонного житлового будинку (літера А), нежитлової прибудови (літера а), сараю в стадії руйнування (літера Б), сараю (літера В), сараю (літера Г), сараю (літера Д), душу (літера Е), вбиральні (літера Ж), навісу (літера З), теплиці (літера К), паркану (літера № 3), воріт з хвірткою (літера № 4).

В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі просила рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі. В задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_3 відмовити у повному обсязі.

Первісний відповідач ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_4 та Кам'янсько - Дніпровська державна нотаріальна контора Запорізької області вищезазначене рішенням суду першої інстанції в апеляційному порядку у цій справі не оскаржували.

ОСОБА_3 подала апеляційному суду поштою письмові заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу ОСОБА_2 (т.с. 2 а.с.11-13).

У судове засідання 30.04.2015 року належним чином повідомлені апеляційним судом про час та місце розгляду цієї справи (т.с. 2 а.с.7-9) апелянт - первісний позивач ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_4 та представник третьої особи Кам'янсько - Дніпровської державної нотаріальної контори Запорізької області не з'явились, про причини своєї неявки та неявки своїх представників апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

При цьому, ОСОБА_2 подала апеляційному суду 30.04.2015 року електронною поштою заяву (а.с.18), в якій просила апеляційний суд провести розгляд цієї справи за її відсутністю, апеляційну скаргу підтримує у повному обсязі.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів апеляційного суду визнала неповажною причини неявки апелянта - первісного позивача ОСОБА_2, третьої особи ОСОБА_4 та представника третьої особи Кам'янсько - Дніпровської державної нотаріальної контори Запорізької області у дане судове засідання та ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останніх.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення первісного відповідача ОСОБА_3 та представника останньої за договором - адвоката (а.с.59-60) ОСОБА_9, які проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 заперечували, просили залишити без змін рішення суду першої інстанції, при цьому, подали апеляційному суду заяву про застосування строку позовної давності у цій справі при вирішенні первісного позову ОСОБА_2, яку вони подавали також суду першої інстанції у цій справі, проте останній не прийняв її до уваги (т.с. 2 а.с.19), перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга первісного позивача ОСОБА_2 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із п. 2 ч.1 ст. 307 ЦПК за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право його скасувати і ухвалити нове рішення по суті.

Відповідно до ст. 309 ч. 1 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для вирішення справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Встановлено, що задовольняючи частково первісний позов ОСОБА_2 та зустрічний позов ОСОБА_3 у цій справі, суд першої інстанції керувався ст. 12 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.195о р. за № ETS N 005, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. N 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.), ст. 17 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948 р., Європейською Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., ст. 1 Протоколу № 1 (1952 р.) до Конвенції, ст. 41 ч. 4 Конституції України, ст. ст. 112, 119, 128 ч. 1 ЦК в редакції 1963 р., ст. ст. 4, 6 ч. 2, 13 ч. 2, ст. 22, 44 КпШС в редакції 1969 р., ст. 13 ч. 1, ст. 12, ст. 17 ч. Закону України "Про власність" від 07.02.1991 р., ст. ст. 7 ч. 9, 60-74, 106, 107, 109, 110 СК України, ст. ст. 317 ч. 1, 321, 325 ч. ч 2, та 3, 331-333, 355, 357, 368 ч. 3, 376, 380, 381, гл. 28, ст. 14.1.129 ПК України, ст. 3, 10-15, 57-61, 88, 212-215 ЦПК України, ч. 3 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", п. 1, п. 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07.02.2014 р. за № 5, Листом Верховного Суду України від 01.07.2013 р. "Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ", Законом N 2269-XII нерухоме майно поділяється на будівлі, споруди, приміщення (ст. 4), Законом від 1 липня 2004 р. N 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та виходив із того, що 17.06.1997 року ОСОБА_5 під час шлюбу із ОСОБА_2 придбав на підставі договору купівлі-продажу житловий будинок АДРЕСА_1 за 6 872,0 грн., частки кожного є рівними, тому частка ОСОБА_2 складає в грошовому виразі 3 436 грн. (6 872,0 грн. : 2); шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 був розірваний 25.08.1999 року; від цього шлюбу є дочка ОСОБА_4 (третя особа у цій справі); ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_4; після його смерті відкрилась спадщина у вигляді ? частини вищезазначеного будинку, яка оформлюється у нотаріальному порядку дочкою від першої шлюбу ОСОБА_4. та другою дружиною з 04.10.2008 року - ОСОБА_3 (первісний відповідач у цій справі), яка проживала із ОСОБА_5 однією сім'єю та перебувала у фактичних шлюбних відносинах з 10.03.2000 року по 03.10.2008 року та у подальшому у зареєстрованому шлюбі; за цей час обсяг спільно нажитого з першою дружиною - ОСОБА_2 ОСОБА_5 майна (вартість спірного будинку) збільшився, мають місце зміни у забудові, покращення, добудови будинку під час проживання ОСОБА_5 із цивільною, а згодом законною дружиною - ОСОБА_3; на час розгляду цієї справи судом першої інстанції спірний будинок коштує 45 600,0 грн., що підтверджується звітом від 14.05.2014 року; грошова частка, належна ОСОБА_2 (3 436,0 грн.) від теперішньої вартості будинку (45 600,0 грн.) становить (3 436,0 грн. х 100%) : 45 600,0 грн. = 7,5%, тобто частка у майні становить 8/100; вартість покращень та переобладнань, що були здійсненні ОСОБА_5 разом із ОСОБА_3. за час сумісного проживання як цивільним шлюбом, як подружжя та в зареєстрованому шлюбі, в грошову виразі становить 45 600,0 грн. - 6 872,0 грн. = 38 728,0 грн.; частка у сумісно створеному майні є рівною, тому частка ОСОБА_3 в грошову виразі становить 19 364,0 грн. (38 728,0 грн. : 2); грошова частка, належна ОСОБА_3 (19 364,0 грн.) від теперішньої вартості будинку (45 600,0 грн.) становить (19 364,0 грн. х 100%) : 45 600,) грн. = 42,5%, тобто частка в майні становить 42/100; частка ОСОБА_5 в грошову виразі становить 22 800,0 грн. (3 436,0 грн. + 19 364,0 грн.); грошова частка, належна ОСОБА_5 (22 800,0 грн.) від теперішньої вартості будинку (45 600,0 грн.) становить (22 800,0 грн. х 100%) : 45 600,0 грн. = 50%, тобто частка у майні становить 50/100.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на наступне.

Встановлено, що ОСОБА_5 та первісний позивач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.12.1976 року (рішення суду, копія т.с. 1 а.с.69) по 09.03.2000 року, актовий запис № 24 від 09.03.2000 року, зроблений Відділом реєстрації актів громадянського стану Кам'янсько - Дніпровського районного управління юстиції (свідоцтво про розірвання шлюбу, копія т.с .1 а.с.7).

Хоча й має місце рішення суду першої інстанції про розірвання шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 від 25.08.1999 року (т.с. 1 а.с. 69).

Проте, в силу вимог ст. 44 КпШС України, який діяв на той час, та яким слід керуватись у цій справі, шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах запису актів громадянського стану.

ОСОБА_2 у своєму позові в його обґрунтування у частині набуття права спільної сумісної власності із ОСОБА_5 на житловий будинок помилково посилалась на статті Сімейного кодексу України, який набрав чинності лише з 01.01.2004 року, хоча будинок був придбаний подружжям у 1997 році, коли ще діяв КпШС України, а тому нормами якого саме й слід керуватись у даному випадку у цій справі при вирішенні останньої по суті.

Однак, в силу положень п. 3 постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав": ухвалюючи рішення, суд згідно з ч. 1 ст. 214 ЦПК України має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При цьому, суд має навести у рішенні мотиви, з яких не застосував норми права, що на них посилалися особи, які беруть участь у справі. У зв'язку з цим, посилання позивача у позовній заяві на норми, які не підлягають застосуванню у даній справі, не є підставою для відмови в задоволенні пред'явленого позову, оскільки при вирішенні справи суд враховує підставу (обґрунтування) та зміст позовних вимог (ст. 119 ЦПК України).

В силу вимог ст. 22 ч. 1 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Встановлено, що під час цього шлюбу подружжям ОСОБА_5 та первісним позивачем ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 17.06.1997 року (копія т.с. 1 а.с.6, дублікат, копія т.с. 1 а.с. 38) у спільну сумісну власність подружжя був придбаний спірний житловий будинок АДРЕСА_1, право власності на який було оформлено на ОСОБА_5

Докази того, що зазначений будинок був придбаний в особисту приватну власність ОСОБА_5, як чоловіка, та є роздільним майном лише останнього, у матеріалах цієї справи відсутні.

При вищевикладених обставинах, вищезазначений житловий будинок АДРЕСА_1 є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 та первісного позивача ОСОБА_2

В силу вимог ст. 28 ч. 1 КпШС України, який діяв до 01.01.2004 року, ст. 70 ч. 1 СК України, який діє з 01.01.2004 року по теперішній час, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визначаються рівними.

Звідси, ОСОБА_5 та первісному позивачеві ОСОБА_2 належить по ? ідеальній частині вищезазначеного житлового будинку АДРЕСА_1.

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (свідоцтво про смерть, копія т.с. 1 а.с.8).

При вищевикладених обставинах, після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина у вигляді ? ідеальної частини вищезазначеного житлового будинку, яка може бути оформлена його спадкоємцями першої черги за законом: ОСОБА_4 (дочкою від першого шлюбу) та ОСОБА_3 (другою дружиною) у нотаріальному порядку.

Таким чином, предметом спору у цій справі залишається лише інша ? частина вищезазначеного житлового будинку, яка належить ОСОБА_2 в порядку поділу майна із ОСОБА_5, як подружжя.

В силу вимог ст. 25 КпШС України, який діяв до 01.01.2004 року, ст. 62 ч. 1 СК України, який діє з 01.01.2004 року по теперішній час, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

В силу вимог ст. 2 ч. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час розгляду і вирішення справи.

Встановлено, що вищезазначений житловий будинок АДРЕСА_1 був придбаний подружжям ОСОБА_5, та ОСОБА_2 у 1997 році за 6 872,0 грн. та складався із: А-житлового будинку (глинобитного), Б - сараю, М1-2 огорожі (т.с. 1 а.с.38).

Таким чином, на ? частину кожного із подружжя (ОСОБА_5 та ОСОБА_2.) приходилось по 3 436,0 грн.

Станом на час розгляду цієї справи судом першої інстанції вищезазначений житловий будинок складається вже із А - житлового будинку буто-бетонного 1983 року побудови, а - нежитлової прибудови бутової 1983 року побудови, Б - сараю в стадії руйнування бутового 1983 року, В - сараю 1997 року побудови, Г - сараю 1997 року побудови, Д - сараю 1997 року побудови, Е - душу 1997 року побудови, Ж - вбиральні 1997 року побудови, З - навісу 1997 року побудови, К - теплиці 1997 року побудови, № 3 - паркану 2011 року побудови та № 4 - воріт з хвірткою 2011 року побудови (технічний паспорт на будинок, копія т.с. 1 а.с.62-64).

При цьому, встановлено, що сараї літ Г, В, Д є самочинно збудованими (т.с. 1 а.с.63), а тому не можуть входити до переліку майна, на яке судом може бути визнано право власності за особою за рішенням суду.

Також встановлено, що ОСОБА_5 і первісний відповідач ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі лише з 04.10.2008 року (т.с 1 а.с. 61) по час смерті ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_4).

Як вбачається із технічного паспорту на вищезазначений будинок (т.с. 1 а.с.62-64) за період шлюбу ОСОБА_5 із відповідачем за первісним позовом ОСОБА_3 з 04.10.2008 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 були зроблені лише наступні поліпшення будинку: № 3 - паркан 2011 року та № 4 - ворота з хвірткою 2011 року, які взагалі навряд чи можна віднести до капітальних та до об'єктів нерухомого майна.

Встановлення факту перебування ОСОБА_5 та первісного відповідача ОСОБА_3 у фактичних шлюбних відносинах у період до 01.01.2004 року (набрання чинності новим СК України) у резолютивній частині рішення суду першої інстанції у цій справі, яка розглядається у порядку позовного провадження, суперечить цивільним процесуальним нормам та взагалі не має юридичного значення для вирішення цієї справи.

Оскільки, у цей період діяв КпШС України, який не містив положення про те, що майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в іншому шлюбі, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, та що на це майно поширюються положення глави цього Кодексу (право спільної сумісної власності подружжя), на відміну від ст. 74 СК України, який набрав чинності лише з 01.01.2004 року.

Таким чином, самі по собі докази будь-якого поліпшення вищезазначеного будинку ОСОБА_5 у період з дня розірвання шлюбу із ОСОБА_2 у 2000 році та до 01.01.2004 року (набрання чинності СК України) (т.с. 1 а.с.57-58, 64-65), підтверджені у тому числі не належними (письмовими доказами, висновком експерта тощо), а неналежними доказами - показами свідків, допитаними судом першої інстанції у цій справі, не мають юридичного значення для вирішення цієї справи.

Що стосується поліпшень вищезазначеного будинку з 01.01.2004 року (дня набрання чинності СК України) по день смерті ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_4), то як раніше було встановлено колегією суддів апеляційного суду, то це лише № 3 - паркан 2011 року побудови та № 4 - ворота з хвірткою 2011 року побудови, які взагалі навряд чи можна віднести до капітального будівництва та до об'єктів нерухомого майна, на які судом може бути визнано право власності особи за рішенням суду.

У матеріалах цієї справи відсутні належні допустимі докази того, на скільки збільшилась вартість вищезазначеного будинку ОСОБА_5, та зокрема його ? частини, яка належить останньому на праві особистої приватної власності, за рахунок побудови у 2011 році паркану № 3 та воріт з хвірткою №4 (письмові докази висновок експерта тощо).

Лише якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу (у даному випадку це лише ? частина вищезазначеного будинку ОСОБА_5) істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12 2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" передбачено, що майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав що за час шлюбу його цінність істотно збільшилась внаслідок трудових або грошових затрат другого подружжя чи їх обох.

Проте, в силу вимог ст. 10 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Підстави для звільнення первісного відповідача ОСОБА_3 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Первісний відповідач ОСОБА_3 та представник останньої не надали суду першої інстанції у цій справі при вищевикладених обставинах жодних належних, допустимих, переконливих доказів в обґрунтування свого зустрічного позову у цій справі.

Деякі письмові докази (т.с. 1 а.с.57-58, 64-65), покази свідків, допитаних у цій справі судом першої інстанції за клопотанням ОСОБА_3 (т.с. 1 а.с.104), звіт за травень 2014 року суб'єкта оціночної діяльності СПД - ФО ОСОБА_10 про оцінку майна - житлового будинку на теперішній час (т.с. 1 а.с.87-93), наявні у матеріалах цієї справи, самі по собі при вищевикладених встановлених колегією суддів апеляційного суду обставинах не можна вважати належними, допустимими, переконливими доказами в обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_3 у цій справі.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

А тому, у разі відмови колегією суддів апеляційного суду у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 у цій справі щодо визнання права спільної часткової власності на вищезазначений будинок (первісних), похідні вимоги останньої про визнання за нею права власності на на ? частину цього будинку є такими, що також не підлягають задоволенню у цій справі у повному обсязі.

Доводи первісного відповідача ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_2 пропустила строк позовної давності для звернення до суду із вищезазначеним первісним позовом у цій справі не ґрунтуються на законі та доказах, а тому не можуть бути прийняті судом до уваги.

Хоча дійсно згідно із ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ май на, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, як що шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлю бу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвлас ників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права влас ності.

Проте, розірвання шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 у 2000 році не припинило права спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на вищезазначений житловий будинок АДРЕСА_1.

ОСОБА_2 мала право у будь-який час заявити на виділ своєї ідеальної частки у вигляді ? у цьому будинку в порядку поділу майна подружжя.

Однак, вона не вважала за необхідне цього робити, поки право спільної сумісної власності подружжя на цей будинок було оформлено на її колишнього чоловіка ОСОБА_5 та її (ОСОБА_2.) право власності на цей будинок ніким не порушувалось.

Про порушення свого права власності на вищезазначений житловий будинок первісний позивач ОСОБА_2 дізналась лише у 2013 році, коли помер її колишній чоловік ОСОБА_5, та коли на її частку у цьому будинку почала претендувати друга дружина ОСОБА_5 - первісний відповідач у цій справі - ОСОБА_3

З 2013 року і до звернення ОСОБА_2 із вищезазначеним позовом до суду першої інстанції 19.08.2014 року (а.с.3) не пройшло 3 (трьох) років.

Тому, у суду відсутні правові підстави для застосування строку позовної давності при вирішенні первісного позову ОСОБА_2 у цій справі, право власності якої на вищезазначений житловий будинок порушено.

В силу вимог ст. 303 ч.1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При вищевикладених обставинах, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.ст. 213-214 ЦПК України щодо його законності та обґрунтованості.

За таких обставин, апеляційна скарга ОСОБА_2 ґрунтується на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а тому останню слід задовольнити; рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 13 лютого 2015 року у цій справі скасувати; ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог: ОСОБА_4, Кам'янсько - Дніпровська державна нотаріальна контора про визнання права спільної сумісної власності на будинок задовольнити; визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину житлового будинку АДРЕСА_1; у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог: Кам'янсько-Дніпровська державна нотаріальна контора Запорізької області про визнання права спільної часткової власності на будинок, про встановлення юридичного факту відмовити.

Крім того, в силу вимог ст. 88 ч.ч. 1. 5 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 слід стягнути понесені останньою у цій справі судові витрати у вигляді судового збору на загальну суму 683,60 грн. (розрахунок: судовий збір за подачу позову до суду першої інстанції 243,60 грн. (квитанція т.с. 1 а.с. 1) + 212,40 грн. (квитанція т.с. 1 а.с.2) + судовий збір за подачу апеляційної скарги 228,0 грн.(квитанція т.с. 1 а.с.216)).

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 - 317 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 13 лютого 2015 року у цій справі скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог: ОСОБА_4, Кам'янсько - Дніпровська державна нотаріальна контора про визнання права спільної сумісної власності на будинок задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) право власності на ? частину житлового будинку АДРЕСА_1.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог: Кам'янсько-Дніпровська державна нотаріальна контора Запорізької області про визнання права спільної часткової власності на будинок, про встановлення юридичного факту відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) судові витрати у вигляді судового збору 683,60 грн. (шістсот вісімдесят три гривні шістдесят копійок).

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Стрелець Л.Г.Каракуша К.В.Гончар М.С.