Справа № 203/1099/15-ц
Провадження № 2/0203/589/2015
КІРОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
20 липня 2015 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого судді Колесніченко О.В.,
при секретарі Цекместрук Є.О.,
за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпропетровську цивільну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, -
У лютому 2015 року ФОП ОСОБА_1 звернувся з зазначеним позовом до ОСОБА_3 на предмет відшкодування шкоди, завданої працівником відповідачем у справі, яка працюючи з 12 квітня 2011 року на посаді продавця непродовольчих товарів з укладенням договору про повну матеріальну відповідальність, допустила порушення своїх посадових обовязків, внаслідок чого 06 травня 2014 року виявлена недостача хутра, шкіряних курток, дублянок на суму в 204150,00 грн., з яких 10 шуб, 2 дублянки, жіночий текстиль, які відповідач на власний розсуд віддала своїм знайомим в заставу, чим спричинила збитків господарській діяльності ФОП, тому позивач, згідно уточнених позовних вимог, просив суд зобов'язати відповідача відшкодувати майнову шкоду в сумі 204150,00 грн.
Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі, наполягаючи на його задоволенні з наведених у позовній заяві підстав.
Відповідач ОСОБА_3 заперечень проти позову не надала, будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи, в судове засідання не зявилася, причин не повідомила, свого представника до суду не направила, на підставі чого з урахуванням письмової згоди позивача відповідно до ст. 224 ЦПК України справа підлягає розглядові судом з ухваленням цього рішення заочно.
Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, перевіривши доводи позивача в межах заявлених вимог, вважає за необхідне ухвалити рішення про задоволення позову, виходячи з наступного.
ОСОБА_1 з 08 вересня 1995 року зареєстрований як фізична особа-підприємець, про що до матеріалів справи долучено в копії свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В00 №332244 (а.с.77), що узгоджується з даними витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 26 лютого 2015 року (а.с.20-21).
У зв'язку з укладенням вказаного трудового договору сторони відповідно до вимог ст. 135-1 КЗпП України цього ж дня 12 квітня 2011 року уклали договір про повну матеріальну відповідальність, за умовами п.1 якого працівник приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження довірених йому підприємством цінностей та зобов'язується бережно ставитися до ввірених йому для зберігання або інших цілей матеріальних цінностей підприємства та вживати заходів до запобігання збитків; своєчасно повідомляти керівництву підприємства про всі обставини, що загрожують забезпеченню схоронності ввірених матеріальних цінностей; вести облік, складати і подавати в установленому порядку товарно-грошові і інші звіти про рух і залишки довірених йому матеріальних цінностей; брати участь в інвентаризації довірених матеріальних цінностей.
За умовами п. 3 вказаного договору у випадку незабезпечення з вини працівника збереження довірених йому матеріальних цінностей визначення розміру збитків, спричинених підприємству, і їх відшкодування здійснюється відповідно до діючого законодавства.
Згідно із ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.
Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» №14 від 29 грудня 1992 року, розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п.1 ст.134 КЗпП), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст.135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений.
Так, Положенням про матеріальну відповідальність робітників і службовців за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, затвердженим Указом Президії Верховної ОСОБА_4 СРСР від 13 липня 1976 року N 4204-IX, передбачено, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли 18-річного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається ОСОБА_4 Міністрів СРСР.
Переліком посад і робіт, заміщуваних або виконуваних робітниками, з яким підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесу виробництва, затвердженим постановою Державного ОСОБА_4 Міністрів СРСР з праці та соціальних питань та Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 року №447/24, до таких робіт віднесені роботи з продажу (відпуску) товарів (продукції), їх підготовки до продажу незалежно від форм торгівлі і профілю підприємства (організації).
Таким чином, виходячи з виконуваної відповідачем за трудовим договором роботи продавця непродовольчих товарів в ході чого вона безпосередньо отримувала під звіт для зберігання та реалізації матеріальні цінності (хутра, шкіряні вироби, дублянки), належить дійти висновку, що договір про повному матеріальну відповідальність між сторонами укладений відповідно до норм діючого законодавства, а на відповідача за цим договором згідно п.1 ст. 134 КЗпП України покладається повна матеріальна відповідальність за пряму дійсну шкоду.
Судом встановлено, що ФОП ОСОБА_1 на підставі договору оренди з ТОВ "Слов'янський базар" від 16 грудня 2010 року здійснює підприємницьку діяльність в орендованому приміщенні №9 кільц.бульвар, площею 18, 3 кв.м. по вул. Курчатова, 1 у м. Дніпропетровську (а.с.52-58).
В ході проведення інвентаризації на торговельному місці №9 кіль.б-р в торговельному комплексі "Славянка" по вул. Курчатова, 1 у м. Дніпропетровську, у присутності продавця ОСОБА_3, бухгалтером ОСОБА_5 та керівником ОСОБА_1 виявлено недостачу ввірених відповідачу виробів у кількості 13 одиниць, загальною вартістю 204150,00 грн., з яких 10 хутрових шуб, 2 дублянки та жіночий текстильний виріб, про що складено акт, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.9-10), вартість яких узгоджується з поданими позивачем в копіях чеками та квитанціями про придбання товарів для подальшого продажу та зошитом обліку переданих продавцю товарів (а.с.45-48, 65-66).
Пленум Верховного Суду України у п. 3 постанови №14 від 29 грудня 1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» розяснив, що виходячи з вимог ст. 15 ЦПК судам належить вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Якщо шкоду заподіяно кількома працівниками, в рішенні суду має бути зазначено, які конкретно порушення трудових обов'язків допустив кожен працівник, ступінь його вини та пропорційна їй частка загальної шкоди, за яку до нього може бути застосовано відповідний вид і межі матеріальної відповідальності.
Враховуючи наведене, встановивши за розгляду даної справи дійсні обставини справи та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що через неналежне виконання своїх службових обовязків відповідачем допущено порушення умов договору про повну матеріальну відповідальність, внаслідок чого втрачено із власності і володіння 10 хутряних шуб, 2 дублянок і 1 виробу жіночого текстилю, загальною вартістю 204 150,00 грн. чим позивачу нанесені збитки у зазначеному розмірі, у зв'язку з чим вказана сума прямої дійсної шкоди підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
За правилами ст. 88 ЦПК України судові витрати належить покласти на відповідача.
Керуючись ст.ст. 10,11, 57-60, 209, 218, 224-226, 88 ЦПК України, суд, -
Позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.
Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (ІПН 216100076) з ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1), завдану майнову шкоду в розмірі 204150,00 грн. (двісті чотири тисячі сто пятдесят гривень 00 коп.), а також судові витрати в розмірі 2041,50 грн. (дві тисячі сорок одну гривню 50 коп.).
Відповідач має право подати до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська письмову заяву про перегляд цього заочного рішення протягом десяти днів, починаючи з наступного за днем отримання його копії.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене позивачем до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська апеляційної скарги протягом десяти днів, починаючи з наступного за днем його проголошення, а так само відповідачем з наступного за днем постановлення ухвали про залишення без задоволення заяви про перегляд заочного рішення.

Суддя О.В. Колесніченко