АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження 22ц/790/671/15 Головуючий 1 інстанції -Глібко О.В.
Справа 2029/2-373/11 Доповідач - Яцина В.Б.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2015 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Харківської області у складі :

Головуючого - судді - Яцини В.Б.,

суддів - Карімової Л.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря : Костюченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21 липня 2011 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк", третя особа-ОСОБА_3 про визнання споживчого валютного кредитного договору недійсним та перерахунок споживчого кредиту в гривнях,-

ВСТАНОВИЛА:

21.09.2010 року ПАТ ОТП Банк звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором 156 658,02 грн. та сплачене державне мито в розмірі 1566,58 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення в сумі 120 грн.

В обґрунтування позивних вимог послався на те, що 12 листопада 2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» правонаступником якого є АТ «ОТП БАНК» та фізичною особою ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № CL 506-702/402/2007 відповідно до умов якого ОСОБА_1 було надано споживчий кредит в розмірі 23 400 (двадцять три тисячі чотириста) швейцарських франків для придбання автомобіля.

Ухвалою від 21.07.2011 року позовна заява публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишена без розгляду.

01.11.2010 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ПАТ ОТП банк, третя особа ОСОБА_3, про визнання вказаного споживчого валютного кредитного договору недійсним та про перерахунок споживчого кредиту в гривнях. На обґрунтування позову послався на те, що Банк не повідомив його про те, що валюти кредиту він фактично не одержить, а Банк буде її використає для подальшої конвертації у гривні для перерахування за придбання ОСОБА_1 автомобіля, а такі умови договору є порушенням вимог ст. 99 Конституції України, ст. 192, ч. 1 ст. 524 ЦК України, ст. 3 Декрету «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст. 6 Постанови НБУ № 200 від 30.05.2007 року «Про затвердження Правил використання готівкової іноземної валюти на території України», за якими зобов'язання і платіжні засоби мають бути виражені у національній грошовій валюті України. Представник Банку при укладенні кредитного договору ввів ОСОБА_1 в оману і підбурив укласти кредит у швейцарських франках. При конвертації іноземної валюти у гривню і навпаки, Банк безпідставно стягував з позивача комісійний збір, а такий розрахунок не передбачений законодавством. Подальше виконання договору кредиту є порушенням передбаченого у ст. 3 ЦК України принципу справедливості цивільного законодавства, умови договору є несправедливими, так як всупереч добровільності його наслідки порушують істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду інтересів позивача. Оскільки валютою кредиту є швейцарські франки, всі негативні ризики від зміни валютного курсу по відношенню до гривні лягли на позивача, що в цілому відповідно до п. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» свідчить про недійсність кредитного договору.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21 липня 2011 року позов ОСОБА_1 було задоволено. Визнано недійсним кредитний валютний договір № CL 506-702/402/2007 від 12 листопада 2007 року, укладений між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 26 грудня 2011 року було залишено без задоволення заяву ПАТ «ОТП Банк» про перегляд вказаного заочного рішення районного суду.

Не погоджуючись з таким заочним рішенням, Банк в апеляційній скарзі просить його скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити. При цьому апелянт послався на те, що в матеріалах справі відсутні докази про обман позивача при укладенні договору кредиту; суд не правильно застосував норму ст. 192 ЦК України, яка на день укладення спірного договору не заперечувала укладати і виконувати договори кредиту в іноземній валюті відповідно до ст.ст. 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», п. 2 ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Банк, як фінансова установа може здійснювати кредитування в іноземній валюті, оскільки має відповідну банківську ліцензію та письмовий дозвіл НБУ. Суд безпідставно застосував ст. 524 ЦК України, оскільки враховуючи положення вказаного законодавства сторони мали право домовитися про укладенні спірного договору кредиту на викладених в них умовах, з якими сторони добровільно погодилися.

Судова колегія відповідно до ст. 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення учасників судового засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов районний суд виходив з того, що при укладенні спірного договору кредиту Банком були порушені вимоги ст. 99 Конституції України, ст. 192, ч. 1 ст. 524 ЦК України, згідно до яких зобов'язання має бути виражене у грошовій одинці Україні, гривні.

До висновку про те, що працівник Банку обманув позивача і підбурив його укласти кредит у швейцарських франках, суд дійшов на тій підставі, що за договором № 0709-21012 від 21.09.2007 року, укладеного між позивачем та ТОВ «Техно-Арт» придбання автомобіля Мітсубіші Ланцер передбачено за гривні, а не у швейцарських франках. Заяву на одержання готівки кредиту позивач написав, але кредит у швейцарських франках не одержав. Суд також вказав про невідповідність законодавству сплату позивачем двічі на користь Банку комісійних за обмін гривні на швейцарські франки і швейцарських франків у гривню.

Однак такі висновки суду не відповідають обставинам справи, а також - наявним в матеріалах справи доказам, порушують норми матеріального права.

Судом встановлено, що 12 листопада 2007 року між позивачем та Банком було укладено кредитний договір № CL 506-702/402/2007 на суму 23 400 швейцарських франків під 8,99% річних для придбання автомобіля марки Мітсубіші Ланцер, повернення кредиту та нарахованих відсотків відбувається щомісячними платежами, з остаточним поверненням кредиту до 12 листопада 2014 року.

Суд всупереч вимог ст. 213 ЦПК України про законність та обґрунтованість рішення не з'ясував, що за умовами п. 2 договору кредиту сума першого внеску у розмірі 15,22 % вартості автомобіля сплачується відповідно до договору купівлі-продажу, тобто у гривнях. Згідно до п. 1.5.1 спірного договору кредиту повернення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником щомісяця у розмірі та строках, визначених у графіку платежів шляхом внесення готівки в касу Банку або безготівковим перерахуванням на поточний рахунок, що й відбулося фактично в результаті підписання та виконання срібного договору кредиту (а.с. 6 на зв.).

Згідно до кредитної заявки від 12 листопада 2007 року ОСОБА_1 просив у Банка видати кредит в розмірі 23 400 швейцарських франків шляхом перерахування кредитних коштів в повній сумі з кредитного рахунку на поточний рахунок, відкритий у Банку на його ім?я (а.с. 15). Як вбачається з наявних в матеріалах справи квитанцій, ОСОБА_1 повертав кредит шляхом внесення на свій поточний рахунок у Банку відповідної суми у швейцарських франках, які придбав у Банка за гривні, що не суперечить ані вищевказаним нормам матеріального права, ані умовам договору кредиту (а.с. 52-65).

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

НБУ на виконання положень ст. 11 Декрету «Про валютне регулювання», статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своєї компетенції прийняв Положення «Про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене Постановою НБУ від 14.10.2004 року № 483, затверджене у МЮ України 09.11.2004р. за № 1429/10028. Згідно до п. 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення НБУ відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу ІІ Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

При цьому районний суд всупереч ч. 4 ст. 10 ЦПК України не обговорив питання про наявність у відповідача доказів про наявність у нього вказаних ліцензій і ухваливши заочне рішення в день залишення позову Банку без розгляду і за відсутності його представника, не надав Банку можливості представити з цього приводу відповідні докази. Як вбачається із доданих до апеляційної скарги копій документів, на день укладення спірного договору кредиту у Банка були наявні всі передбачені вищевказаними нормами права ліцензії на здійснення валютних операцій і тому висновки районного суду про порушення валютного законодавства і норм ст. 99 Конституції України, ст. 192, ч. 1 ст. 524 ЦК України при використанні іноземної валюти у договорі кредиту є помилковим.

За ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (до яких не належать мотиви правочину, - є помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням), - такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Однак належних і допустимих доказів на підтвердження того, що позивач не розумів значення істотних умов договору кредиту про валюту кредитування, що для розрахунку за автомобіль, з урахуванням умов договору купівлі-продажу відбудеться її конвертація у національну валюту, а розрахунки відбудуться у безготівковому вигляді - позивач не надав. Доводи позову про наявність обману, несправедливість умов договору, істотне порушення дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду інтересів позивача матеріалами справи також не підтверджується. Використання іноземної валюти у якості кредиту, з подальшою її конвертацією у гривню для розрахунку за придбання позивачем автомобіля передбачено з тексту договорів кредиту і купівлі-продажу, а також - із заявки позивача на одержання суми кредиту. При цьому договір кредиту не передбачає обов?язок відповідача при поверненні кредиту проводити розрахунки шляхом покупки валюти в ОТП Банку, що було пов?язано зі сплатою відповідних комісій. Той факт, що внаслідок знецінення національної валюти відповідач поніс додаткові витрати на придбання іноземної валюти для повернення кредиту при розумній обачливості позичальника є очевидним ризиком, який він добровільно взяв на себе при укладанні договору кредиту, і тому колегія суддів не вбачає в цьому порушення принципу розумності і справедливості, ст. 3 ЦК України, у даному випадку відсутні також підстави для застосування п. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Стаття 629 ЦК України передбачає обов'язковість виконання договору сторонами. Подальша його зміна у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, можлива лише з передбачених у 652 ЦК України підстав, однак таких вимог по справі не заявлялося і судом не розглядалося.

Таким чином, оскільки районний суд неповністю з?ясував обставини, які мають значення для застосування норм ст.ст. 203, 215, 230 ЦК України; висновки суду не відповідають обставинам справи; суд порушив норми матеріального права, то з передбачених п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підстав апеляційний суд скасовує оскаржене рішення, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, за його недоведеністю.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 316, 317, 319-325 ЦПК України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" задовольнити.

Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 21 липня 2011 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак протягом двадцяти днів після набрання законної сили може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя:

Судді колегії: