Справа 206/1521/15-ц
Провадження 2/206/564/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" квітня 2015 р. Самарський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Сухоруков А.О.,

при секретарі Кудрявцев Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, про визнання договору дарування грошових коштів дійсним,

встановив:

20 березня 2015 року представник позивача ОСОБА_4 ОСОБА_5, звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору дарування дійсним.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що в провадженні Самарського районного суду м. Дніпропетровська перебуває на розгляді цивільна справа № 206/6840/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна. Цей позов порушує його права. 24 травня 2011 року між ним, ОСОБА_1, та його сином, ОСОБА_2 був укладений договір дарування грошових коштів у розмірі 65 000,00 грн. Дарування грошових коштів було з метою купівлі на подаровані гроші відповідачем ОСОБА_2 транспортного засобу, марки ВАЗ, модель 211440-110-32, колір - сірий, рік випуску - 2011, та в подальшому користуватися ним. Відповідно до договору дарування грошових коштів, сторони засвідчили його своїми підписами, тим самим погодились зі змістом даного договору. Він виконав свої зобов'язання по договору дарування та передав даровану суму відповідачу ОСОБА_2 у розмірі 65 000,00 грн. В цей же день відповідач ОСОБА_2 в підтвердження написав розписку стосовно отримання ним коштів. Договір дарування грошових коштів та розписка складались у письмовій формі формально лише для сторін з метою доказу з'явлення або існування у відповідача ОСОБА_2 такої суми коштів у разі якихось питань, все тому що він працює на заводі та отримує заробітну плату, яка не дозволяла йому відкладати кошти на транспортний засіб або його придбати. Після підписання договору дарування грошових коштів він запропонував сину поїхати до нотаріуса та завірити його нотаріально, на що останнім було відмовлено посилаючись на те що, відносини у них добрі, як у сина з батьком. Є родичами, то навіщо посвідчувати даний документ, якщо він тільки формально. На його думку не є підставою для визнання договору дарування грошових коштів недійсним сам факт відсутності нотаріального посвідчення договору дарування, так як договір носив характер реального, що гроші дарувальником обдарованому передавалися, а обдарованим вони були прийняті в дар. Після чого одразу він та його син направились до Приватного підприємства «Дніпро-Авто» у м. Дніпропетровську для здійснення покупки, а саме транспортного засобу. Відповідно до його заяви на ім'я директора «Дніпро-Авто» від 24 травня 2011 року, якою він не заперечував та просив оформити сплачений за його кошти транспортний засіб на ім'я відповідача ОСОБА_2 24 травня 2011 року ОСОБА_2 було придбано транспортний засіб. Відповідно до довідки ПП «Дніпро-Авто» сума транспортного засобу склала 64890,00грн. Тому спірний транспортний засіб не може бути спільною сумісною власністю подружжя, а саме відповідачів, так як подружжя на момент покупки не мало таких великих грошей, а також грошових заощаджень, обидва отримували незначну заробітну плату, а куплений він був за його кошти, які він подарував сину.

На підставі викладеного просить суд визнати договір дарування грошових коштів у сумі 65 000,00 грн. (шістдесят п'ять тися гривень 00 коп.) від 24.05.2011 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дійсним. Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 витрати пов'язані зі сплатою судового збору (а.с.3-7).

Представник позивача ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, обґрунтувавши їх з тих же підстав, що викладені у позовній заяві, просила суд задовольнити позов у повному обсязі. Зазначила, що позивач у автосалоні передав ті самі кошти, що передав за договором дарування відповідачу ОСОБА_2 Нотаріально не посвідчували договір, бо оформлений між батьком і сином. Кошти позивачем подаровані на придбання відповідачем ОСОБА_2 автомобіля для особистого користування. Зазначила, що строки позовної давності не сплили, оскільки почали перебіг з дня порушення прав позивача, а саме коли почався спір щодо поділу майна, серед якого є і автомобіль. Також пояснила, що в день придбання автомобіля з автосалону у позивача було лише 65 000 грн., за які і був придбаний автомобіль, понад цю суму грошей у позивача не було.

20.04.2015р. представником позивача надані додаткові письмові пояснення до позовної заяви, в яких вона зазначає, що спірний договір дарування грошей від 24 травня 2011 року у сумі 65 000,00 грн. було укладено у національній валюті гривні. Відповідно до ст. 192 ЦК України гроші - це особливе рухоме майно, яке належить до категорії подільних речей. Гроші можуть бути предметом деяких цивільно-правових угод: договорів позики, дарування, кредитних договорів. Найчастіше вони є законним засобом платежу у відплатних договорах. Відповідно до Конституції України та ст. 192 ЦК України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до ч. 5 ст. 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Тому звертає увагу суду на те, відповідно до роз'яснень Національного Банку України валютними цінностями є цінності, по відношенню до яких валютним законодавством країни встановлено особливий режим обігу на території країни та при перетині її кордонів. Згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» від 19.02.1993 року до валютних цінностей належить: а) іноземна валюта; б) цінні папери в іноземній валюті (чеки, векселя, акредитиви й інші), фондові цінності (акції й облігації) та інші боргові зобов'язання, виражені в іноземній валюті); в) дорогоцінні метали - золото, срібло, платина і метали платинової групи (паладій, іридій, родій, рутеній і осмій) у будь-якому виді і стані, за винятком ювелірних і інших побутових виробів, а також брухту таких виробів. Такий перелік є вичерпним. Тобто, позивач доходить до висновку, що укладений спірний договір, в якому предметом договору грошова одиниця України - гривня, не можна відносити до договору дарування валютних цінностей. Адже за своєю природою, гривня перш за все за території України є грошовою одиницею та національною валютою, але на території України та в системі внутрішнього обігу в Україні не є валютною цінністю. Також звертає увагу суду що відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. На підставі викладеного просять суд цивільний позов про визнання договору дарування дійсним задовольнити в повному обсязі (а.с.47-48).

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги позивача визнали у повному обсязі, підтвердили факт укладення договору дарування та пепредачі грошей.

01.04.2015р. представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_6 надав до суду письмові пояснення в яких зазначає, що 24 травня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування грошових коштів у розмірі 65 000,00 грн. Дарування грошових коштів відбувалося під час підписання спірного договору дарування, з метою купівлі на подаровані гроші ОСОБА_2 транспортного засобу, марки ВАЗ. В цей же день ОСОБА_2 в підтвердження факту дарування грошей написав розписку стосовно отримання ним коштів. Договір дарування грошових коштів та розписка складались у письмовій формі. Після підписання договору дарування грошових коштів позивач ОСОБА_4 запропонував ОСОБА_2 поїхати до нотаріуса та завірити його нотаріально, на що через свою правову необізнаність ОСОБА_2 було проігноровано таку пропозицію, посилаючись на те що, відносини між батьком та сином добрі та якщо вони є родичами, то навіщо посвідчувати даний документ, якщо він тільки формально, більше того це призведе сторін до зайвого, на думку ОСОБА_2, витрачання грошей на нотаріальне посвідчення договору. Але ніхто не міг передбачити, що це призведе до таких наслідків і якимось чином стосуватиметься особистих прав позивача. На підставі викладеного просить суд позовні вимоги позивача задовольнити повністю (а.с.27-28).

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог та просила відмовити. Пояснила. що 24 травня 2011 року її чоловік ОСОБА_2 та його батько ОСОБА_4 поїхали купувати машину, все було зроблено в один день. Цей позов подано, щоб не було можливості поділити автомобіль за її позовом. Її батьки давали приблизно 20 тис.грн., але розписок не було. Гроші на автомобіль збирали разом, у її колишнього чоловіка було два депозитні рахунки на загальну суму близько 40 тис. грн. Вважає, що національна валюта відноситься до валютних цінностей, договір потребував нотаріального посвідчення. Також письмово заявила про застосування строків позовної давності.

15.04.2015 року відповідач ОСОБА_3 надала до суду письмові заперечення проти позову, які обґрунтовує тим, що строк позовної давності звернення до суду позивачем пропущено. Так із позовної заяви вбачається, що нібито договір дарування було укладено 24.05.2011 року, а позивач запропонував своєму сину ОСОБА_2 у той же день посвідчити даний договір у нотаріуса, однак останній відмовився, тобто порушення прав позивача, як і початок перебігу позовної давності для звернення із даним позовом, розпочався саме у день, коли відповідач ОСОБА_2 відмовився від нотаріального посвідчення даного договору дарування. Однак, позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання договору дарування дійсним 20.03.2015 року, межами позовної давності в даному спорі слід рахувати з 24.05.2011 року по 24.05.2014 року (загальний строк позовної давності для даної вимоги), а отже перебіг строку на звернення до суду за захистом порушеного права у позивача розпочався 24.05.2011 року, а закінчився 24.05.2014 року, а тому вважає, що у задоволенні позовної заяви ОСОБА_4 слід відмовити зокрема у зв'язку із спливом строків для звернення до суду за захистом порушеного права. Щодо вимоги про визнання договору дійсним. Позивач та відповідач ОСОБА_2 зазначають, що 24 травня 2011 року ОСОБА_4 начебто подарував своєму сину ОСОБА_2 гроші в сумі 65000 грн. на купівлю транспортного засобу марки ВАЗ модель 211440-110-32, 2011 року випуску. Оскільки позивач та відповідач ОСОБА_2 вважають, що 24 травня 2011 року між ними укладений договір пожертви (дарування) на суму 65000 грн., відповідно до приписів ч. 2 ст. 719 ЦК України він підлягав нотаріальному посвідченню. Крім того відповідно до частини 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Позивач не надав жодного доказу на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_2 дійсно ухилявся від нотаріального посвідчення договору пожертви (дарування) грошових коштів від 24.05.2011р. Також вважає, що позивачем не доведено, що він вчиняв будь-які дії, спрямовані на те, щоб нотаріально посвідчити цей договір. За таких обставину вважає, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 має бути відмовлено, оскільки сторони не виконали вимоги щодо обов'язкового нотаріального посвідчення договору пожертви (дарування) грошових коштів та не надано доказів ухилення будь-якої сторони від нотаріального посвідчення договору. Окрім того, зазначений "начебто укладений" договір взагалі є нікчемним та не носить під собою жодного правового характеру та підґрунтя. Позивач зазначив у позові про те, що відповідач ОСОБА_2 нібито взагалі не мав можливості та відповідних грошових коштів для купівлі транспортного засобу, оскільки працює на заводі та отримує заробітну плату, яка не дозволяє йому це здійснити. Дані обставини також не відповідають дійсності, оскільки він мав вклади у банку, сума яких становила загальну суму у розмірі 39005,81гривень, а також проценти нараховані за договорами. Тобто, зазначені позивачем та підтримані відповідачем ОСОБА_2 обставини, щодо відсутності грошових коштів для купівлі транспортного засобу за сімейні кошти, не відповідають дійсності. В провадженні Самарського районного суду м. Дніпропетровська перебуває цивільна справа № 206/6840/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна, зокрема у позовній заяві вона ставить питання про поділ транспортного засобу ВАЗ, на який начебто позивач у даній справі подарував відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти. Тобто, батько та син фактично звернувшись із позовною заявою про визнання договору дарування дійсним, намагаються позбавити таким чином її, належної їй частки транспортного засобу, оскільки в разі задоволення даного позову, в силу норм ЦК України останні будуть посилатися у справі про поділ майна, на те, що транспортний засіб ВАЗ не є спільним майном. На підставі викладеного, а також враховуючи той факт, що позовна заява ОСОБА_4 є необґрунтованою, не підтвердженою належними та допустимими доказами, поданою із порушенням строків позовної давності та такою, що не ґрунтується на нормах чинного законодавства України просить суд про відмову у задоволенні озовної заяви в повному обсязі (а.с.33-36).

Вислухавши доводи та пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову з наступних підстав, що встановлені в судовому засіданні.

Судом було встановлено, що 24.05.2011 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений у письмовій формі договір дарування грошових коштів у розмірі 65 000,00 грн. Дарування ОСОБА_4 грошових коштів було з метою купівлі ОСОБА_2 транспортного засобу, марки ВАЗ, модель 211440-110-32 (а.с.13-14)

24.05.2011р. ОСОБА_2 написав розписку стосовно отримання ним коштів у розмірі 65000,00грн. (а.с.15).

Відповідно до заяви ОСОБА_4 на ім'я директора «Дніпро-Авто» від 24 травня 2011 року, якою він не заперечує та просить оформити оплачений за його кошти транспортний засіб на ім'я ОСОБА_2 (а.с.16).

З договору купівлі продажу № 107 від 24.05.2011 року вбачається, що ОСОБА_2 придбав у ПП "Дніпро-Авто" автомобіль марки ВАЗ, модель 211440-110-32, 2011 року випуску за 64890,00 грн. (а.с.17-19).

Як вбачається з договору банківського строкового вкладу «Універсальний» № 3902 від 17.05.2010 року (дата повернення вкладу 22.05.2011 року, розмір процентної ставки становить 19,5% річних) та договору банківського строкового вкладу «Універсальний» № 3904 від 20.07.2010 року (дата повернення вкладу 20.01.2011 року, розмір процентної ставки становить 18,5% річних), укладених між ПАТ «ОСОБА_7 Дніпро» та ОСОБА_2, сума вкладів становить 18996,00грн. та 20009,81грн. (а.с.37-42).

Аналізуючи спірні правовідносини, співвідношуючи їх із встановленими в судовому засіданні фактичними обставинами справи, суд доходить до наступного.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

У відповідності до ч.1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ч. 4 спи 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Із позовної заяви вбачається, що договір дарування між позивачем ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено 24.05.2011 року, у той же день позивач запропонував відповідачу ОСОБА_2 посвідчити договір у нотаріуса, однак останній відмовився, тобто порушив права позивача.

Посилання на початок перебігу цього строку з дня подачі ОСОБА_3 позову про поділ майна подружжя не має підстав, тому що з дня придбання автомобіля позивач знав і бажав, щоб право власності на автомобіль було зареєстроване за ОСОБА_2, і суд вважає 24.05.2011 року датою, з якої слід відраховувати строк звернення до суду.

Однак, позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання договору дарування дійсним 20.03.2015 року, перебіг строку на звернення до суду за захистом порушеного права розпочався 24.05.2011 року, а закінчився 24.05.2014 року, а тому у задоволенні позовної заяви ОСОБА_4 слід відмовити зокрема у зв'язку із спливом строків для звернення до суду за захистом порушеного права. Крім того визнання договору дарування дійсним жодним чином не може вплинути на права та законні інтереси позивача ОСОБА_4

В силу п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори й інші правочини.

Відповідно до ч.1 та 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу та іншим актам цивільного законодавства, а особа, яка його вчиняє повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

За ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до спи 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно з вимогами спи 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

Відповідно до ст.719 ЦК України договір дарування може укладатися в усній простій письмовій або нотаріально посвідченій формах.

За ч. 5 ст. 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує пятдесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

У відповідності до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Відповідно до ст. 193 ЦК України види майна, що вважаються валютними цінностями, та порядок вчинення правочинів з ними встановлюються законом.

Згідно зі ст. 1 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року № 15-93, який має силу закону, до поняття «валютні цінності» віднесено також і валюту України.

Станом на 24.05.2011 року розмір мінімальної заробітної плати, який дорівнює неоподатковуваному мінімуму доходів громалян, становив 960,00 грн., тобто пятдисятикратний розмір дорівнює 960 Х 50 = 48000,00 (грн.)

Оскільки предметом договору дарування є грошові кошти у валюті України на суму, що перевищує встановлену ст. 719 ЦК України граничну суму коштів, договір дарування мав бути посвідчений нотаріально.

Однак, наявний у справі договір дарування грошових коштів від 24.05.2011 року, укладений між позивачем ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_2, був укладений у простій письмовій формі без нотаріального посвідчення. Тому він не відповідає вимогам чинного законодавства.

Крім того, під час розгляду справи, позивач стверджував, що відповідач ОСОБА_2 відмовився оформити договір дарування грошей нотаріально, так як відносини у них добрі, як у сина з батьком, а також вони є родичами, а договір носить формальний характер.

Всупереч вимогам частини 3 ст. 10 і частини 1 ст. 60 ЦПК України позивач не надав жодного доказу на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_2 дійсно ухилявся від нотаріального посвідчення договору дарування грошових коштів від 24.05.2011р.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулася повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

Як роз'яснено у пункті 13 постанови Пленум Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при розгляді справ про визнання правочинів дійсними суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також; чи немає інших підстав нікчемності правочину.

Відповідно до частини 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Також позивач, склавши у простій письмовій формі договір дарування грошей, в той же день 24.05.2011 року подав продавцю автомобіля письмову заяву, у якій зазначає, що автомобіль був оплачений саме ним, ОСОБА_1, що суперечить можливості дарування грошових коштів ОСОБА_2, оскільки в такому разі останній і оплачував би автомобіль подарованими грошовими коштами.

При таких обставинах суд, оцінюючи всі докази, зібрані по справі, у їх сукупності, вважає, що для задоволення позовних вимог немає правових підстав.

Керуючись ст.ст. 193, 257, 267, 203, 220, 717-719 Цивільного кодексу України, ст. 1 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» №15-93 від 19 лютого 1993 року з наступними змінами і доповненнями, ст.ст. 4 8, 10, 11, 18, 57 60, 88, 208, 209, 212 215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.О. Сухоруков