У Х В А Л А

21 жовтня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Охрімчук Л.І.,Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_4, треті особи : ОСОБА_7, Служба у справах дітей Червонозаводського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про часткове визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на домоволодіння та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, Служба у справах дітей Червонозаводського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці то соціальної політики Харківської міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення,

встановила:

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 5 березня 2015 року в задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, застосовані ухвалами Червонозаводського районного суду м. Харкова від 18 жовтня 2013 року та від 1 листопада 2013 року.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 14 травня 2015 року апеляційні скарги ОСОБА_5, ОСОБА_6 та представників ОСОБА_4 - ОСОБА_8 та ОСОБА_9 відхилені, рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 5 березня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2015 року ОСОБА_4 відмовлено у відкритті касаційного провадження.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2015 року та направити справу на новий розгляд до суду касаційної інстанції, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права та на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статті 403 ЦК України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Відмовляючи у задоволенні первісного та зустрічного позовів суд першої інстанції, з висновками якого погодились суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив із того, що доказів, які б свідчили про наявність домовленості між спадкодавцями ОСОБА_10 та ОСОБА_11 про те, що у зв'язку з поліпшенням стану спірного домоволодіння, останній набуває на його частину право власності, позивачі за первісним позовом суду не надали. В той же час, матеріали справи та положення статей 403, 1216 ЦК України свідчать про те, що після смерті спадкодавця ОСОБА_12 до позивача за зустрічним позовом перейшли всі її права та обов'язки за заповітом в тому числі і обов'язки щодо встановленого спадкодавцем ОСОБА_12 відповідачам за зустрічним позовом сервітуту щодо користування спірним житловим будинком.

У наданих для порівняння:

- постанові Верховного Суду України від 5 листопада 2014 року, суд виходив із того, що судом не враховано, що право користування жилим приміщенням членів сім'ї власника будинку і наймачів регулюється статтями 156, 157 ЖК УРСР, а права і обов'язки наймачів - статтями 158-170 ЖК УРСР, а також главою 59 ЦК України;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 серпня 2015 року, суд касаційної інстанції виходив із того, що з переходом до позивачів права власності на квартиру, відповідач втратила право проживання та користування квартирою, оскільки відповідач добровільно відмовляється звільнити спірне житлове приміщення, права ОСОБА_4 та ОСОБА_5, як власників квартири, порушені та підлягають захисту;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 грудня 2014 року, суд касаційної інстанції виходив із того, що ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, застосувавши до спірних правовідносин норми статей 319, 321, 391 ЦК України, виходив із того, що ОСОБА_5, як колишній власник, а відповідачі, як члени його сім'ї, після вчинення угоди купівлі-продажу продовжують проживати у спірному будинку, а позивач, будучи його новим власником, не може вільно користуватися, володіти та розпоряджатися ним;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 жовтня 2014 року, суд касаційної інстанції виходив із того, що задовольняючи позов, суди, вірно застосувавши статті 319, 321, 391 ЦК України, статті 71 ЖК УРСР, на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені (статті 212 ЦПК України), дійшли до правильного висновку про те, що на підставі договору дарування від 27 квітня 2009 року позивач є власником спірного житлового будинку, користуванню і розпорядженню яким йому перешкоджає відповідач. У зв'язку з цим суди усунули позивачу перешкоди у користуванні і розпорядженні власністю шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування житлом, яка також у ньому не проживає, комунальні послуги не платить, зберігаючи реєстрацію у ньому.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог, а надана для порівняння постанова Верховного Суду України не слугує прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_4, треті особи : ОСОБА_7, Служба у справах дітей Червонозаводського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про часткове визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на домоволодіння та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, Служба у справах дітей Червонозаводського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці то соціальної політики Харківської міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Л.І. Охрімчук

А.Г. Ярема