АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1088/15 Справа № 2-1904/11 Головуючий у 1 й інстанції - Шестакова З.С. Доповідач - Свистунова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по цивільним справам апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.

суддів Єлізаренко І.А., Ремеза В.А.

за участю секретаря Видюкової Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2014 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю чоловіка, -

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2010 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя. Під час судового засідання позивач ОСОБА_3 неодноразово уточнювала свої позовні вимоги.

Свої вимоги обгрунтувала тим, що з 07 липня 1993 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, від якого дітей не мали. Шлюб розірвано 07 березня 2007 року. Згідно останніх уточнених вимог позивач просила суд провести між позивачем та відповідачем розподіл спільного майна подружжя, що є об'єктами права спільної сумісної власності, визнати за нею право власності на нежитлове приміщення магазину за адресою: АДРЕСА_1, площею 111,5 кв.м., яке складається з: приміщення площею 28,1 кв.м., приміщення площею 33,2 кв.м., приміщення площею 13,1 кв.м., вбиральні площею 1,4 кв.м., коридору площею 3,5 кв.м., кладова площею 1,5 кв.м., приміщення площею 26,8 кв.м., коридору площею 3,9 кв.м. та визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль „Хюндай Н200 номерний знак НОМЕР_2.

Не погоджуючись з позовом позивача, ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом. Під час судового розгляду справи, позовні вимоги були уточнені, та остаточно просив суд визнати за ним право особистої приватної власності на вбудоване нежитлове приміщення магазину (літера "А-5") за адресою: АДРЕСА_1, площею 111,5 кв.м., яке складається: з приміщення площею 28,1 кв.м., приміщення площею 33,2 кв.м., приміщення площею 13,1 кв.м., вбиральні площею 1,4 кв.м., коридору площею 3,5 кв.м., кладова площею 1,5 кв.м., приміщення площею 26,8 кв.м., коридору площею 3,9 кв.м. та відмовити позивачці ОСОБА_3 у задоволенні первісного позову.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя задоволено.

Виділено ОСОБА_3 та визнано за нею право власності на нежитлове вбудоване приміщення (літера „А-5") в будинку АДРЕСА_1, загальною площею 111,5 кв.м., яке складається: з приміщення площею 28,1 кв.м.; приміщення площею 33,2 кв.м.; приміщення площею 13,1 кв.м.; вбиральні площею 1,4 кв.м.; коридору площею 3,5 кв.м.; кладової площею 1,5 кв.м.; приміщення площею 26,8 кв.м.; коридору площею 3,9 кв.м.

Залишено ОСОБА_2 та визнано за ним право власності на автомобіль „Хюндай Н200 номерний знак НОМЕР_2.

Відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні зустрічного позову до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю чоловіка.

Додатковим рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2014 року вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 листопада 2014 року касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 липня 2014 року задоволено. Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 липня 2014 року - скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2014 року, де ставить питання про його скасування та постановлення нового, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні її позовних вимог у повному обсязі та задовольнити його зустрічні позовні вимоги про визнання майна особистою приватною власністю чоловіка, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що з 07 липня 1993 року по 07 березня 2007 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду від 07 березня 2007 року шлюб між сторонами розірвано та встановлено, що шлюбні відносини сторони припинили взимку 2005 року. Тобто, зазначеним рішенням суду першої інстанції не встановлено конкретну дату припинення сторонами шлюбних відносин.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дійшов правильного висновку, що знайшло своє підтвердження здобутими під час розгляду справи належними доказами по справі, що подружні відносини між сторонами були дійсно припинені у листопаді - грудні 2005 року, а не у січні 2005 року, як зазначав відповідач ОСОБА_2

Таким чином, колегія суддів вважає доведеним той факт, що сторони припинили шлюбні відносини саме у листопаді-грудні 2005 року.

За змістом ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно було встановлено обсяг майна, що було придбано подружжям під час шлюбних відносин, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_2 та нежитлове вбудоване приміщення (літера „А-5") в будинку АДРЕСА_1.

Також, колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції, щодо автомобіля "Хюндай Н200", номерний знак НОМЕР_2, який є особистою приватною власністю ОСОБА_2, оскільки, був набутий ним 17 березня 2007 року, хоча і до офіційного розірвання шлюбу, однак, вже після фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами, а тому, не може бути визнаним їхньою спільною власністю.

Таким чином, з урахуванням викладеного вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно визначено обсяг спільно нажитого майна подружжя, наявного саме на час припинення ведення спільного господарства і яке може бути визнано спільною сумісною власністю подружжя:

- житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_2, зареєстрований на ім'я ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 10 червня 2005 року, реєстраційним № 1607;

- 3/142 частин будівлі гуртожитку АДРЕСА_1, зареєстрованих на ім'я ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 17 жовтня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Максименко О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 3192, площею 109,0 кв.м., саме до його переобладнання. Оскільки, внаслідок переобладнання дане нежитлове вбудоване приміщення (літера „А-5"), було збільшено: загальна площа 111,5 кв.м, складається з: приміщення площею 28,1 кв.м; приміщення площею 33,2 кв.м; приміщення площею 13,1 кв.м; вбиральні площею 1,4 кв.м; коридору площею 3,5 кв.м; кладової площею 1,5 кв.м; приміщення площею 26,8 кв.м; коридору площею 3,9 кв.м.

Стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою.

Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Виходячи зі змісту ст.. 60 СК України законодавець встановлює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у ст. ст. 63, 65 СК України.

Водночас, відповідно до ст. 59 СК України той з подружжя, який є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім'ї, насамперед дітей.

Як встановлено судом, ОСОБА_2, у порушення вимог ст. 65 СК України здійснив 21 вересня 2007 року відчуження житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_2, без згоди позивача, за 93 703,00 грн. Так, відповідно до Договору купівлі-продажу від 21 вересня 2007 року ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_6 прийняла у власність житловий будинок АДРЕСА_2. Продаж вчинено між сторонами за 93 703 грн. Вказаний договір посвідчений 21 вересня 2007 року державним нотаріусом Першої нікопольської державної нотаріальної контори Ткачовою Л.П., зареєстрований в реєстрі за № 2-2530 та зареєстрований КП "Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації" 12.11.2007 року. Оскільки, вищевказане майно набуте подружжям за час шлюбу та належить їм на праві спільної сумісної власності, оскільки вказане майно відчужене одним з подружжя, а тому фактично не може бути реально поділено, у зв"язку з наявністю спору про поділ майна подружжя, колегія суддів вважає, що позивач має право на матеріальну компенсацію, а саме, на отримання від відповідача ? частини грошових коштів отриманих ним від продажу вищевказаного домоволодіння.

Позивач за первісним позовом просила суд відступити від засад рівності при поділі спільного майна та виділення частки, з тих підстав, що відповідач самостійно розпорядився вказаним майном, на свій розсуд, а отримані кошти від продажу будинку витратив на власні потреби. Однак, вимог щодо виділу її частки в натурі або грошової компенсації перед судом не ставила. Колегія суддів вважає, що у даному випадку вирішення зазначеного питання по суті буде виходом за межі позовних вимог, однак зазначає, що позивач не позбавлена права заявити до суду відповідні вимоги, щодо розподілу майна, у інший спосіб, у встановленому законом порядку, оскільки, у суді апеляційної інстанції сторони позбавлені права уточнювати позовні вимоги.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 17 жовтня 2005 ОСОБА_2 придбав 3/142 частини гуртожитку АДРЕСА_1, площею 109,0 кв.м. Згідно до п.2 нотаріальнопосвідченого договору купівлі-продажу продаж здійснено за 4 500 грн. (т.с.1.а.с.7).

Відповідно до рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2009 року, яке набрало законної сили 10 березня 2009 року, узаконено самовільно проведене переобладнання нежитлового вбудованого приміщення А-5, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яке складається з приміщення площею 28,1 кв.м.; приміщення площею 33,2 кв.м.; приміщення площею 13,1 кв.м.; вбиральні площею 1,4 кв.м.; коридору площею 3,5 кв.м.; кладової площею 1,5 кв.м.; приміщення площею 26,8 кв.м.; коридору площею 3,9 кв.м., а всього площею 111, 5 кв.м., та визнано за ОСОБА_2 право власності на вказане нежитлове приміщення після переобладнання.

Вказаним рішенням встановлено, що ОСОБА_2 у зв'язку з виробничою необхідністю з метою поліпшення умов виробництва та комерційної діяльності у 2008 році провів переобладнання нежитлового приміщення під магазин, вказане приміщення використовується ним у підприємницькій діяльності.

Виділивши ОСОБА_3 та визнавши за нею право власності на нежитлове вбудоване приміщення (літера „А-5") в будинку АДРЕСА_1 суд першої інстанції не врахував, що усі переобладнання, які поліпшили стан приміщення та внаслідок яких була збільшена його загальна площа, відбувались вже після розірвання шлюбу, а відповідне рішення суду, яким узаконено самовільно проведене переобладнання спірного нежитлового вбудованого приміщення та визнано за ОСОБА_2 право власності на вказане нежитлове приміщення після переобладнання набрало законної сили 10 березня 2009 року.

Колегія суддів вважає, оскільки, зазначене нежитлове приміщення хоча і було набуте подружжям за час шлюбу та є їхньою спільною сумісною власністю, однак, у подальшому, у 2008 році відповідачем було здійснено його переобладнання, які поліпшили стан приміщення та внаслідок яких була збільшена його загальна площа, а на підставі рішення суду, яке набрало законної сили 10 березня 2009 року, узаконено самовільно проведене переобладнання та за відповідачем визнано право власності на вказане нежитлове приміщення після переобладнання, а тому, кожна із сторін має право на 1/2 частину від первісної його вартості за договором купівлі-продажу, що була на час придбання, оскільки, у подальшому, відбулось переобладнання, внаслідок якого збільшено площу та його вартість, або заявити відповідні вимоги про збільшення частки подружжя, шляхом відступу від їх рівності внаслідок врахування обставин, що мають суттєве значення.

Враховуючи те, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях, судом було роз'яснено право сторін щодо надання доказів. Відповідних клопотань про призначення судових експертиз не надходило.

Колегією суддів в ході розгляду справи у суді апеляційної інстанції було встановлено, що сторони у справі, кожний з них, займаються підприємницькою діяльністю та здійснюють свою діяльність у спірному приміщені. Таким чином, колегія суддів вважає, що використання спірного приміщення одним з подружжя у своїй підприємницькій діяльності не є пріоритетним у вирішенні вказаного спору, а позивачкою не доведено її право на отримання своєї долі у спірному майні в цілому.

Крім того, оскільки саме у березні 2007 року ОСОБА_2 було придбано автомобіль Хюндай Н200 номерний знак НОМЕР_2, який був зареєстрований на його ім'я. Та зважаючи на те, що рішенням суду про розірвання шлюбу встановлено, що фактично шлюбні відносини припинено між сторонами взимку 2005 року, тобто, автомобіль „Хюндай Н200 номерний знак НОМЕР_2, придбано після фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами, тому, він не може бути визнаним, а ні спільною власністю сторін, а ні спільною сумісною власністю подружжя, а відтак, відсутні будь-які підстави для його поділу та додаткового визнання на нього права власності за ОСОБА_2.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_3 щодо виділення їй та визнання за нею права власності на нежитлове вбудоване приміщення з тих підстав, що судом було прийнято до уваги ринкову вартість майна, відчуженого відповідачем без згоди позивача, а саме: житлового будинку АДРЕСА_2, та з урахуванням неможливості розподілу нежитлового вбудованого приміщення в будинку АДРЕСА_1, в якому ОСОБА_3 до теперішнього часу здійснює підприємницьку діяльність, а також вимог щодо залишення за ОСОБА_2 та визнання за ним права власності на автомобіль підлягає скасуванню та ухваленню нового рішення про відмову у їх задоволенні.

Крім того, колегія суддів зазначає, що при звернені до суду сторін, як з первісним позовом, так і з зустрічним, сторони, кожний окремо, розпорядились своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд та надавали докази, як на підставу своїх вимог і заперечень у відповідності до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України і справа була розглянута судом першої інстанції саме в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які брали участь у справі, з урахуванням того, що особи, які беруть участь у справі, розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст..11 ЦПК України). Проти вказаного не заперечували і сторони у справі.

У іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, однак, з інших правових підстав. Так, відповідно до рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2009 року, яке набрало законної сили 10 березня 2009 року, узаконено самовільно проведене переобладнання нежитлового вбудованого приміщення А-5, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 і яке складається з приміщення площею 28,1 кв.м.; приміщення площею 33,2 кв.м.; приміщення площею 13,1 кв.м.; вбиральні площею 1,4 кв.м.; коридору площею 3,5 кв.м.; кладової площею 1,5 кв.м.; приміщення площею 26,8 кв.м.; коридору площею 3,9 кв.м., а всього площею 111, 5 кв.м., та визнано за ОСОБА_2 право власності на вказане нежитлове приміщення після переобладнання. Державна реєстрація права власності ОСОБА_2 на це приміщення була здійснена 01 липня 2009 року і дані обставини не спростовані в ході розгляду справи, а інших вимог не заявлялось. Тому, з урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для повторного визнання права власності на вказане майно.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2014 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 - відмовити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2014 року в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 змінити в частині правового обґрунтуванні відмови.

У іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.В.Свистунова

Судді І.А.Єлізаренко

В.А.Ремез