Номер справи №326/672/15-ц р.
Номер провадження № 2/326/372/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2015р. м.Приморськ

Приморський районний суд Запорізької області в складі:

головуючого судді Лещенко А.М.,

за участі секретаря Кузякіної К.М.,

представника позивача Дяконової К.І., представника третьої особи 1 ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Служба у справах дітей Приморської районної державної адміністрації Запорізької області, виконавчий комітет Приморської міської ради Приморського району Запорізької області про примусове виселення з житлового приміщення, суд -

встановив:

15.04.2015 року Публічним акціонерним товариством «Перший Український міжнародний банк» (далі по тексту - позивач, Банк) подано до суду позов до ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, про примусове виселення з житлового приміщення: будинку АДРЕСА_1 без надання їм іншого житлового приміщення. Стягнути з відповідачів судові витрати на користь позивача у розмірі 243,60 грн.

Ухвалами суду залучено до участі в справі третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Службу у справах дітей Приморської районної державної адміністрації Запорізької області (а.с. 54) та виконавчий комітет Приморської міської ради Приморського району Запорізької області (за клопотанням представника позивача від 30.06.2015 р., а.с. 63-64, 66).

В судовому засіданні 09.07.2015 р. представник позивача подав заяву про зміну позовних вимог та з урахуванням правової позиції Верховного Суду України (Постанова від 18.03.2015 р. у справі №6-39цс15) просив: примусово виселити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, з житлового приміщення: будинку АДРЕСА_1 з надання їм іншого житлового приміщення. Стягнути з відповідачів судові витрати на користь позивача у розмірі 243,60 грн. (а.с. 70-71).

В суді представник позивача на позові наполягав та пояснив, що відповідно до договору №6008658 від 01 лютого 2008 р. ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 560 800,00 грн. зі сплатою відсотків за користуванням кредитом в розмірі 12,50% річних у строк до 01 лютого 2023 року. 01 лютого 2008 року для забезпечення виконання зобов'язань відповідача за кредитним договором №6008658 від 01 лютого 2008 p. між ЗАТ «Перший Український міжнародний банк», правонаступником якого є ПАТ «Перший Український міжнародний банк», та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки № 6013241, згідно з умовами якого ОСОБА_3 на добровільних засадах передала в іпотеку банку об'єкт нерухомості, що належить їй на праві власності, а саме: будинок, реєстраційний номер: 734055, загальною площею 141,5 кв.м., місцезнаходження: АДРЕСА_1

Свої зобов'язання за кредитним договором Банк виконав у повному обсязі та належним чином, проте в порушення умов договору ОСОБА_3 тривалий час не виконує умови укладеного кредитного договору щодо своєчасного погашення кредиту. Згідно виконавчого напису нотаріуса від 15 липня 2010р. звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 Наразі даний виконавчий напис перебуває на виконанні в органах державної виконавчої служби.

Відповідно до письмових повідомлень від 09 грудня 2014 р. відповідачів повідомлено про необхідність у відповідності до ст. 40 Закону України "Про іпотеку" добровільно звільнити житловий будинок протягом одного місяця з дня отримання цих вимог. Оскільки мешканці не звільняють житловий будинок у добровільному порядку, Банк просить виселити вказаних осіб з житлового будинку з наданням їм іншого житлового будинку. При чому обов'язок щодо надання відповідачам іншого житлового приміщення покладається та третю особу у справі - виконавчий комітет Приморської міської ради Приморського району Запорізької області.

Відповідачі в судове засідання не прибули, письмові заперечення проти позову не надали. Відповідач ОСОБА_5, він же законний представник відповідача ОСОБА_6, в попередньому судовому засіданні 13.05.2015 р. проти позову заперечував з тих підстав, що житловий будинок є єдиним місцем проживання відповідачів, в тому числі, неповнолітньої дитини.

Представник третьої особи Служби у справах дітей Приморської районної державної адміністрації Запорізької області проти задоволення позову заперечував, мотивуючи порушенням прав дитини - неповнолітнього відповідача ОСОБА_6 у разі задоволення позову та виселення відповідачів.

Представник третьої особи виконавчого комітету Приморської міської ради Приморського району Запорізької області до суду не з'явився, належним чином повідомлений про судове засідання, надіслав заяву, в якій просить розглядати справу без його участі. Зазначив, що з урахуванням положень статті 109 Житлового кодексу УРСР на даний час немає можливості надати житло громадянам ОСОБА_6 у зв'язку з відсутністю такого житла на території міста Приморська.

Заслухавши представників позивача та третьої особи Служби у справах дітей Приморської районної державної адміністрації Запорізької області, вивчивши докази по справі, суд приходить до висновку про необґрунтованість позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Судом встановлено, що відповідно до договору №6008658 від 01 лютого 2008 р. між ЗАТ «Перший Український міжнародний банк», правонаступником якого є ПАТ «Перший Український міжнародний банк», та ОСОБА_3, остання отримала кредит у розмірі 560 800,00 грн. зі сплатою відсотків за користуванням кредитом в розмірі 12,50% річних у строк до 01 лютого 2023 р. (а.с. 6-9).

01 лютого 2008 р. для забезпечення виконання зобов'язань відповідача за кредитним договором №6008658 від 01 лютого 2008 p., між ЗАТ «Перший Український міжнародний банк» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки № 6013241, згідно умовами якого ОСОБА_3 на добровільних засадах передала в іпотеку банку об'єкт нерухомості, що належить їй на праві власності, а саме: будинок, реєстраційний номер: 734055, загальною площею 141,5 кв.м., місцезнаходження: АДРЕСА_1 Згідно п. 1.2.2. договору іпотеки право власності на предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 17.03.2006 р., посвідченого приватним нотаріусом Приморського районного нотаріального округу Запорізької області (зареєстровано в реєстрі за № 487), що підтверджується Витягом про реєстрацію прав власності на нерухоме майно від 13.11.2007 р. (а.с. 14-21).

Таким чином право власності у відповідача ОСОБА_3 на іпотечне майно виникло до укладення кредитного договору, і воно придбано не за рахунок вказаного кредиту.

В зв'язку з невиконанням ОСОБА_3 умов укладеного кредитного договору щодо своєчасного погашення кредиту згідно виконавчого напису нотаріуса від 15 липня 2010 р. звернуто стягнення на предмет іпотеки - будинок, за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 22). Як пояснив представник позивача в судовому засіданні, наразі даний виконавчий напис перебуває на виконанні в органах державної виконавчої служби.

Відповідно до письмових повідомлень від 09 грудня 2014 р. Банк повідомляв відповідачів про необхідність у відповідності до вимог ст. 40 Закону України "Про іпотеку" добровільно звільнити житловий будинок протягом одного місяця з дня отримання цих вимог. Як видно з матеріалів справи, відповідачі отримували зазначені повідомлення Банку (а.с. 24-27), що також не заперечував відповідач ОСОБА_5

У спірному іпотечному житловому приміщенні зареєстровано: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (невістка), ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 (син), неповнолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 (внук) (а.с. 23, 53).

Так, за змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановленихстаттею 12 цього Закону.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР), у частині першій якої передбачено підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України "Про іпотеку" підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-39цс15 від 18 березня 2015 року.

Отже, при виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Враховуючи, що предмет іпотеки придбано не за кредитні кошти, а позивачем на час розгляду справи в суді не зазначено про наявність житла, яке може бути надано відповідачам у разі їх виселення, тому суд вважає, що позовні вимоги про виселення відповідачів із предмета іпотеки (жилого будинку) не підлягають задоволенню з мотивів, викладених вище.

Зазначена позиція також викладена у рішенні Апеляційного суду Запорізької області від 14 липня 2015 р. у справі № 234/16359/13 (провадження № 22-ц/778/2817/15).

Таким чином, звертаючись до суду з позовом про виселення осіб з іпотечного будинку, який придбано не за кредитні кошти, Банк мав зазначити, яке інше постійне житло надати особам, які підлягають виселенню (див. ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 27 травня 2015 р. у справі № 0814/7791/12, провадження № 22-ц/778/2812/15).

Крім того, згідно листа Приморської міської ради Приморського району Запорізької області від 28.08.2015 р., беручи до уваги положення статті 109 Житлового кодексу УРСР щодо надання постійних жилих приміщень громадянам, яких висиляють з жилих приміщень, Приморська міська рада повідомила, що на даний час немає можливості надати житло громадянам ОСОБА_6 у зв'язку з відсутністю такого житла на території міста Приморська (а.с. 95).

Отже, позовні вимоги про виселення відповідачів з наданням їм іншого житлового приміщення, є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Також, суд враховує аргументи третьої особи Служби у справах дітей Приморської районної державної адміністрації Запорізької області стосовно вимог законодавства щодо захисту прав неповнолітніх дітей.

За частиною другою статті 2 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаної Україною 21.02.1990 року та ратифікованої Україною 27.02.1991 року (набрання чинності 27.09.1991р.), Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації.

Згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно ст. 27 Конвенції про права дитини, Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального захисту дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства», охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав.

Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням на рівні з власником або наймачем.

Таким чином, суд вважає, що виселення малолітньої дитини зі спірного житлового приміщення, яке є її єдиним та постійним місцем проживання, може призвести до порушення наведених норм міжнародного права та Закону України «Про охорону дитинства», може призвести до критичних та незворотних наслідків.

Керуючись ст. ст. 2, 3, 27 Конвенції про права дитини, ст.ст. 575, 589 ЦК України, ст. ст. 1, 33, 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 Житлового кодексу Української РСР, ст. ст. 1, 8 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 7, 8, 10, 88, 209, 214, 215 ЦПК України, суд -

вирішив:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Приморський районний суд Запорізької області протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Запорізької області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.М. Лещенко

Повний текст рішення складено та підписано 04 вересня 2015 р.

31.08.2015