Справа № 182/1804/15-ц
Провадження № 2/0182/1705/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.04.2015 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області

у складі: головуючого - судді Шестакової З.С.

при секретарі - Пометій Є.Т.

за участю: прокурора - Ковальова А.В.

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Нікополі цивільну справу за позовом Нікопольського міжрайонного прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Нікопольської міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_4, реєстраційної служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції Головного управління юстиції у Дніпропетровської області, Державної реєстраційної служби України, приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, визнання незаконними та скасування рішень державного реєстратора, суд

встановив:

Спочатку Нікопольській міжрайонний прокурор в інтересах держави в особі Нікопольської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, реєстраційної служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції Головного управління юстиції у Дніпропетровської області, Державної реєстраційної служби України, приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу ОСОБА_5, в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, визнати незаконними та скасувати рішення державного реєстратора, визнати спадщину відумерлою, передати квартиру у власність територіальної громади м. Нікополь в особі Нікопольської міської ради, та витребувати її з незаконного володіння.

Під час судового засідання прокурор уточнив позовні вимоги та просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, визнати незаконними та скасувати рішення державного реєстратора.

В обґрунтування позову прокурор посилався на те, що в ході перевірки Нікопольською міжрайонною прокуратурою було встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18 жовтня 1993 року, виданого комітетом комунальної власності м. Нікополя.

ОСОБА_6 помер 04 лютого 2007 року в с. Прелестне, Прохорівського р-ну, Бєлгородської обл., Російської Федерації, що підтверджується записом акту про смерть № 569 від 21 лютого 2007 року ЗВУ ЗАЦС адміністрації м. Бєлгорода.

ОСОБА_7, яка доводиться дружиною ОСОБА_6, померла 23 липня 2009 року в с. Беленихіно, Прохорівського р-н, Бєлгородської обл., Російської Федерації, що підтверджується записом акту про смерть № 24 від 04 серпня 2009 року ВЗАЦС адміністрації муніципального району „Прохорівський район Бєлгородської області.

Спадкові справи після смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не відкривалися.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2013 року по цивільній справі № 182/3308/13-ц за позовом ОСОБА_3 до Виконкому Нікопольської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування були задоволені позовні вимоги позивача та встановлено факт проживання однією сімєю понад пять років ОСОБА_3 з ОСОБА_6 і ОСОБА_7, визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

24 липня 2014 року за № 6719851 Реєстраційною службою Нікопольського МРУЮ була проведена державна реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3

10 серпня 2013 року ОСОБА_3 продав ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченому приватним нотаріусом міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрованим у реєстрі за № 746.

Також, 10 серпня 2013 року приватним нотаріусом міського нотаріального округу ОСОБА_5 прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на підставі вищевказаного договору та видано відповідний витяг про реєстрацію права власності громадянці ОСОБА_4

Прокурор вважає, що громадянин ОСОБА_3 не мав право відчужувати квартиру АДРЕСА_1, оскільки право власності на спірне майно ним було безпідставно набуто.

Так, Нікопольським міжрайонним прокурором рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2013 року було оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 червня 2014 року апеляційна скарга Прокурора Нікопольської міжрайонної прокуратури Дніпропетровської області задоволена. Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 червня 013 року скасовано. У задоволені позовних вимог ОСОБА_3 до Виконкому Нікопольської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом відмовлено.

Таким чином, громадянин ОСОБА_3 фактично протиправно набув у власність квартиру АДРЕСА_1.

Оскільки спірний договір купівлі-продажу квартири суперечить вимогам ст.ст. 203, 215, 388 ЦК України, прокурор просив суд визнати його недійсним, скасувати державну реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на квартиру та скасувати попередню реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_3, як здійснені незаконно.

У судовому засіданні прокурор та представник Нікопольської міської ради підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав, так як вважає, що дані позовні вимоги є безпідставними, незаконними та такими що не підлягають задоволенню, оскільки ОСОБА_4 придбала квартиру АДРЕСА_1 на законних підставах. Договір купівлі-продажу квартири від 10 серпня 2013 року був посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу ОСОБА_5, сторони за договором в належній формі досягли згоди щодо усіх істотних умов договору та ОСОБА_4 здійснила державну реєстрацію договору та права власності на нерухомість.

Позивач не навів жодних із зазначених в ст.ст. 203, 215 ЦК України підстав для визнання недійсності укладеного правочину.

В той же час, правочин, укладений ОСОБА_4 і ОСОБА_3, не суперечить законодавству, сторони за договором при здійсненні правочину мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення були вільними та відповідали їх внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, а саме, перехід права власності на квартиру та жодних прав і інтересів неповнолітніх чи непрацездатних дітей вони не порушили.

На час укладення договору ОСОБА_3 скористався своїм правом щодо відчуження належної йому квартири та уклав договір купівлі-продажу з ОСОБА_4, яка є добросовісним набувачем спірної квартири, так як правомірно набула право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Представник відповідача також вважає безпідставними вимоги прокурора щодо незаконності проведення державної реєстрації права власності на квартиру, оскільки на час її проведення дії державного реєстратора були законні, оскільки як ОСОБА_3, так і ОСОБА_4 отримали документи, які підтверджували їх право власності на спірну квартиру та які були необхідні для проведення державної реєстрації.

До того ж, на думку ОСОБА_2, Нікопольський міжрайонний прокурор безпідставно та в порушення діючого законодавства звернувся до суду з даним позовом, так як він не наділений правом звертатися до суду в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування, якому не надано повноважень виконавчої влади.

До того ж, в порушення ст. 16 ЦК України прокурор обєднав в одне провадження вимоги, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства. Так, на думку представника відповідача, вимоги щодо визнання незаконними та скасування рішень державного реєстратора відносяться виключно до адміністративної юрисдикції і не можуть розглядатися одночасно з іншими вимогами цивільного судочинства, оскільки за змістом ст. 9 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державний реєстратор є державним службовцем, крім випадку, коли державним реєстратором є нотаріус як спеціальний субєкт, на якого покладаються (делегуються) функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Тому, представник відповідача ОСОБА_2 просив суд в позові відмовити.

Відповідачі ОСОБА_3, реєстраційна служба Нікопольського міськрайонного управління юстиції Головного управління юстиції у Дніпропетровської області, Державна реєстраційна служба України, приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу ОСОБА_5 з позовом ознайомлені, про день розгляд справи належним чином повідомлені відповідно до вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України (том а.с.51,101,124,125), однак в судові засідання не зявилися.

ОСОБА_3, реєстраційна служба Нікопольського міськрайонного управління юстиції Головного управління юстиції у Дніпропетровської області та Державна реєстраційна служба України не повідомили суд про причини неявки, згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України вважається, що вони не зявилися в судове засідання без поважних причин.

Враховуючи те, що ОСОБА_3, реєстраційна служба Нікопольського міськрайонного управління юстиції Головного управління юстиції у Дніпропетровської області та Державна реєстраційна служба України повторно не зявилися в судове засідання, суд за згодою позивача та відповідно до вимог ч. 4 ст. 169 ЦПК України, вирішив справу без їх участі на підставі наявних у ній даних та доказів.

Приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу ОСОБА_5 надав суду лист № 58/01-16 від 25.03.2015 про розгляд справи без його участі (а.с.133,134).

Заслухавши пояснення представників сторін, які зявилися в судове засідання, дослідивши письмові докази, оглянувши цивільну справу № 182/3308/13-ц (провадження № 2/0182/2145/2013) за позовом ОСОБА_3 до виконавчого комітету Нікопольської міської ради про визнання права власності на спадкове майно, суд приходить до наступного.

Як встановлено судом, 10 серпня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 приватним нотаріусом міського нотаріального округу ОСОБА_5 був посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, та право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_4 в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.22-25).

ОСОБА_3 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2013 року по цивільній справі № 182/3308/13-ц за його позовом до виконавчого комітету Нікопольської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 червня 2014 року була задоволена апеляційна скарга прокурора Нікопольської міжрайонної прокуратури. Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2013 року скасовано. У задоволені позовних вимог ОСОБА_3 до виконавчого комітету Нікопольської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом відмовлено (цивільна справа № 182/3308/13-ц (провадження № 2/0182/2145/2013).

Рішеннями Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 червня 2014 року встановлено, що позивачем ОСОБА_3 не надано доказів проживання з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 однією сімєю, ведення спільного господарства, наявності спільних прав та обовязків з останніми. До того ж, згідно довідки адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області від 19 квітня 2013 року, ОСОБА_3 зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_1, в той час як відомості щодо проживання останнього по вул. В. Усова, 8/28 в м. Нікополі Дніпропетровської області в матеріалах цивільної справи № 182/3308/13-ц (провадження № 2/0182/2145/2013) відсутні.

Також, судом апеляційної інстанції було встановлено, що ОСОБА_3 звернувся з вимогою про визнання за ним права власності на квартиру після смерті ОСОБА_6, в той час як була жива його дружина ОСОБА_7 спадкоємиця першої черги, та яка зверталася до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті чоловіка ОСОБА_6, що підтверджується довідкою першої нікопольської державної нотаріальної контори за № 2751 від 24 червня 2008 року (а.с.6 цивільної справи № 182/3308/13-ц).

До того ж, ОСОБА_3 не надав суду належним чином завірені копії свідоцтв про смерть ОСОБА_6 і ОСОБА_7. У книгах реєстрації актів цивільного стану про смерть по місту Нікополю, смерть ОСОБА_6 06 серпня 2007 року не зареєстрована. Згідно повідомлення Менжинської сільради Нікопольського району Дніпропетровської області від 03 квітня 2014 року свідоцтво про смерть на імя ОСОБА_7 не видавалося.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, суд вважає, що ОСОБА_3 протиправно та в порушення діючого законодавства набув у власність квартиру АДРЕСА_1, яку він в подальшому відчужив на користь ОСОБА_8.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3 та 6 ст. 203 ЦК України.

Аналогічна позиція міститься в абз. 1 п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 6 листопада 2009 року за № 9, яким передбачено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Оскільки відповідач ОСОБА_3 на момент укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_9 квартири АДРЕСА_1, не набув належних підстав для розпорядження спірною квартирою, суд приходить висновку що даний правочин вчинений ним з порушенням чинного законодавства, та є недійсними з моменту його вчинення, оскільки суперечить вимогам ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Суд не може взяти до уваги доводи ОСОБА_2, який є представником відповідача ОСОБА_4, в тій частині, що на час укладання договору купівлі-продажу ОСОБА_3 правомірно набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 та правомірно скористався своїм правом щодо відчуження належної йому квартири, з наступних підстав.

Так, рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 червня 2014 року було встановлено, що ОСОБА_3 не довів факт проживання з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 однією сімєю, ведення спільного господарства, наявності спільних прав та обовязків з останніми не менш як пять років до часу відкриття спадщини, а тому рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2013 року було скасовано та в позові ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за законом відмовлено (цивільна справа № 182/3308/13-ц (провадження № 2/0182/2145/2013).

Отже, здійснення ОСОБА_3 дій щодо оформлення за ним права власності на квартиру АДРЕСА_1 та подальше укладання договору купівлі-продажу цієї квартири, не створюють у покупця ОСОБА_4 прав та обовязків щодо придбаної квартири.

До того ж, після смерті спадкодавця ОСОБА_6 були спадкоємці першої черги за законом, його дружина ОСОБА_7, яка прийняла спадщину відповідно до вимог діючого законодавства та звернулась до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті чоловіка ОСОБА_6, що підтверджується довідкою Першої нікопольської державної нотаріальної контори за № 2751 від 24 червня 2008 року (а.с.6 цивільної справи № 182/3308/13-ц).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В той же час доказів, які б спростовували позовні вимоги Нікопольського міжрайонного прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Нікопольської міської ради та доводили заперечення представника відповідача ОСОБА_2, останнім суду не надано.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, суд приходить висновку, що відповідач ОСОБА_4 розпорядилася своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Суд також вважає безпідставними доводи представника відповідача ОСОБА_2 щодо ненадання повноважень органу місцевого самоврядування звертатися до суду з даними позовними вимогами, оскільки даному органу не надано повноважень виконавчої влади.

В силу статей 5, 7 Конституції України носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює Владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування. В Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування.

Статтею 140 Конституції України передбачено, що місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Так, відповідно до поняття термінів, визначених у ст. 1 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні, представницький орган місцевого самоврядування - це виборний орган (рада), який складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення. Виконавчі органи рад - органи, які відповідно до Конституції України та ЗаконуУкраїни „Про місцеве самоврядування в Україні створюються сільськими, селищними, міськими, районними в містах (у разі їх створення) радами для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених цим та іншими законами.

Згідно ч. 2 ст. 2 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Виходячи з аналізу наведених вище норм та положень ч.ч. 1 і 3 статті 10 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні сільська, селищна, міська ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Представницькі органи місцевого самоврядування, сільські, селищні, міські голови, виконавчі органи місцевого самоврядування діють за принципом розподілу повноважень у порядку і межах, визначених цим та іншими законами.

Згідно статті 11 частин 1, 2 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні в иконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. В иконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.

Повноваження виконавчих органів сільських, селищних, міських рад в галузі житлово-комунального господарства, управління обєктами житлово-комунального господарства, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню; в тому числі делеговані повноваження щодо здійснення відповідно до законодавства контролю за належною експлуатацією та організацією обслуговування населення підприємствами житлово-комунального господарства, облік відповідно до закону житлового фонду, здійснення контролю за його використанням передбачені у ст. 30 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні та ст. 154 ЖК України.

До того ж, у мотивувальній частині та пункті 2 резолютивної частини рішенням Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року по справі № 3-рп/99 було визначено поняття „органу, уповноваженому державною владою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, під яким потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надане повноваження органу виконавчої влади.

Враховуючи те, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях, та з урахуванням норми права, визначеної у ст. 45 ЦПК України, рішення Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 суд приходить висновку, що оскільки Конституційний Суд України не обмежив представництво прокурора в інтересах органу самоврядування в особі виконавчого органу влади, що не тотожне з поняттям виконавчого комітету ради, прокурор правомірно та відповідно до вимог діючого законодавства звернувся до суду за захистом порушених прав та інтересів держави в особі Нікопольської міської ради.

Згідно ст. 19 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації.

Відповідно до ст. 26 Закону України „Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав державним реєстратором до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Внаслідок вищевказаних обставин, скасуванню також підлягають і записи про державну реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на квартиру АДРЕСА_1 та рішення державного реєстратора Державної реєстраційної служби України щодо попередньої реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3

В той же час, позовні вимоги Нікопольського міжрайонного прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Нікопольської міської ради щодо визнання незаконними рішень державного реєстратора приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та державного реєстратора Державної реєстраційної служби України ОСОБА_10 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, задоволенню не підлягають як необґрунтовані, оскільки на час прийняття даних рішень державний реєстратор діяв відповідно до Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1141 та ст. 19 Закону України „Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підлягають стягненню на користь держави судові витрати в розмірі 639 (шістсот тридцять девять грн.) 20 коп., в частковому відношенні.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 10,11,14,15,57,60,61,88,212,213-215,217 ЦПК України, 203,215,236 ЦК України, 154 ЖК України, Конституції України, Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні, Закону України „Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень, Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1141, рішення Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99, суд

вирішив:

Позов Нікопольського міжрайонного прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Нікопольської міської ради задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири № 8, розташованої за адресою: Дніпропетровська обл., м. Нікополь, вул. В. Усова, б. № 28, укладений 10 серпня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за № 746.

Скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу ОСОБА_5 від 10 серпня 2013 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 4893217 щодо реєстрації за ОСОБА_4 права власності на квартиру № 8, розташовану за адресою: Дніпропетровська обл., м. Нікополь, вул. В. Усова, б. № 28.

Скасувати рішення державного реєстратора Державної реєстраційної служби України ОСОБА_10 від 23 липня 2013 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 4254780 щодо реєстрації за ОСОБА_3 права власності на квартиру № 8, розташовану за адресою: Дніпропетровська обл., м. Нікополь, вул. В. Усова, б. № 28.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь держави судові витрати в розмірі 639 (шістсот тридцять девять грн.) 20 коп. по 319 (триста девятнадцять грн.) 60 коп. з кожного.

В іншому в позові Нікопольському міжрайонному прокурору Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Нікопольської міської ради відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення через Нікопольський міськрайонний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:

ОСОБА_11