У Х В А Л А

іменем україни

21 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, товариства з обмеженою відповідальністю «Грімальді», публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» про визнання договору поруки недійсним; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, товариства з обмеженою відповідальністю «Грімальді», публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» про визнання договору поруки припиненим за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Московського районного суду м. Харкова від 30 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 05 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 24 грудня 2009 року між відкритим акціонерним товариством «Банк Кіпру» (далі - ВАТ «Банк Кіпру»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Альфа Банк» (далі - ПАТ «Альфа Банк») та товариством з обмеженою відповідальністю «Грімальді» (далі - ТОВ «Грімальді») було укладено кредитний договір. На забезпечення виконання умов цього договору банк того ж дня уклав із ОСОБА_4, який є чоловіком позивачки, договір поруки. Посилаючись на те, що вона не давала згоди та дозволу на підписання договору поруки, який виходить за межі дрібного побутового, зокрема на підставі норм СК України, ст. ст. 203, 215 ЦК України, позивачка просила визнати його недійсним.

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що у результаті укладення додаткової угоди до указаного вище кредитного договору його сторони збільшили розмір кредитно обсяг його відповідальності як поручителя збільшився, позивач просив визнати договір поруки від 24 грудня 2009 року припиненим.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 30 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 05 травня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано договір поруки від 24 грудня 2009 року, укладений між ВАТ «Банк Кіпру» та ОСОБА_4, припиненим. Розподілено судові витрати.

У касаційній скарзі ПАТ «Альфа Банк» просить скасувати судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, й ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4

Судові рішення в частині вирішення позову ОСОБА_3 не оскаржені, тому в касаційному порядку не переглядаються (ст. 335 ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що 05 квітня 2010 року ВАТ «Банк Кіпру» та ТОВ «Грімальді» без згоди поручителя уклали додаткову угоду, якою збільшили обсяг його відповідальності, що відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України є підставою для визнання договору поруки припиненим.

Проте повністю з таким висновком судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 24 грудня 2009 року між ВАТ «Банк Кіпру» та ТОВ «Грімальді» було укладено кредитний договір.

На забезпечення виконання умов цього договору банк того ж дня уклав із ОСОБА_4 договір поруки.

05 квітня 2010 року ВАТ «Банк Кіпру» та ТОВ «Грімальді» уклали додаткову угоду № 3 до кредитного договору, відповідно до умов якої збільшили розмір кредитної лінії для позичальника з 3 млн. доларів США до 10 млн. доларів США.

Додаткова угода до договору поруки була підписана 23 квітня 2010 року.

Пред'являючи позов, ОСОБА_4 посилався на те, що зміни до кредитного договору були внесені без його згоди, хоча вони збільшують обсяг його відповідальності як поручителя.

Відповідно до ч. 3 ст. 509 ЦК України, п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч.1 ст. 554 ЦК України).

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника, та кредитором боржника.

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Тобто закон пов'язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не із зміною будь-яких умов основного договору.

Суди у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не дали належної правової оцінки п. 5.2 договору поруки, яким встановлено, що у разі внесення змін до кредитного договору щодо зміни розміру процентів по кредиту (в тому числі при їх збільшенні) до цього договору не вноситимусться, і розмір процентів (у разі пред'явлення вимоги до поручителя про погашення ним боргових зобов'язань позичальника) підтверджується відповідними угодами про внесення змін до кредитного договору.

Зміна договору - це трансформація будь-якої або декількох умов, які складають зміст договору.

Відповідно до ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Дійшовши до висновку про відсутність згоди поручителя на збільшення відсоткової ставки, суди не звернули уваги на те, що умови збільшення обсягу відповідальності поручителя визначаються як за умовами договору поруки, так і за умовами кредитного договору.

Згода поручителя може бути висловлена у будь якій формі, зокрема письмового повідомлення, додаткової угоди тощо.

Погодження поручителя зі змінами до кредитного договору, які визначають конкретні умови, порядок та обсяг збільшення відповідальності боржника, висловлене шляхом підписання додаткової угоди до договору поруки, не потребує додаткової згоди поручителя на збільшення відповідальності.

Указаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року № 6-152цс13, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Зазначеного суди не врахували, у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не дали оцінки посиланням відповідача про те, що додатковою угодою № 2 від 20 квітня 2010 року до кредитного договору внесено зміни, які не змінювали відсоткову ставку за кредитом, а в подальшому ОСОБА_4 погодився зі змінами розміру тіла кредиту, внесеними до кредитного договору, уклавши із банком відповідну додаткову угоду. Відтак, дійшли до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову у зв'язку з припиненням договору поруки в силу ч. 1 ст. 559 ЦК України.

Крім того, суди у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не перевірили посилань ПАТ «Альфа-Банк», яке є правонаступником ВАТ «Банк Кіпру», про те, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 січня 2014 року, яке набрало законної сили та відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України є преюдиційним, задоволено його позов та стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ТОВ «Спот Маркет», ТОВ «Юнит», ТОВ «Грімальді» на його користь заборгованість у розмірі 6 185 448 грн. 79 коп.

При цьому відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України сторони та їх правонаступники не можуть оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини. Це пов'язано з тим, що при розгляді справи про стягнення кредитної заборгованості, у тому числі і з поручителя, давалась правова оцінка договору поруки.

Суди першої та апеляційної інстанцій не врахували того, що ухвалення рішення про стягнення кредитної заборгованості з поручителя виключає можливість визнання договору поруки припиненим.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 26 листопада 2014 року № 6-75цс14 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Отже, суди у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України доводів сторін по суті позовних вимог не перевірили; фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином не встановили; не визначились які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 30 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 05 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська