Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ізмайлової Т.Л., Кузнєцова В.О., Наумчука М.І.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» про визнання договору недійсним, стягнення коштів, що сплачені за нікчемним договором та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 02 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до Теребовлянського районного суду Тернопільської області з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» про визнання договору недійсним, стягнення коштів, що сплачені за нікчемним договором та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що 14 липня 2014 року, з метою придбання трактора марки «Беларусь 82.1», між ним та ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» укладено договір фінансового лізингу №010552, який не був нотаріально посвідчений, а тому в силу положень ст. 220 ЦК України просив визнати вказаний договір недійсним (нікчемним) та стягнути з відповідача на свою користь сплачені позивачем за зазначеним вище договором грошові кошти у сумі 24 000,00 грн.

Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 28 жовтня 2014 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу, укладений 14 липня 2014 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс».

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» на користь ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 24 000,00, сплачені за недійсним договором фінансового лізингу № 010552 від 14 липня 2014 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 02 червня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

ОСОБА_4, не погоджуючись з даним судовим рішенням апеляційної інстанції, подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду Тернопільської області від 02 червня 2015 року та залишити в силі рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 28 жовтня 2014 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Колегією суддів встановлено та вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Крім того, відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК України <nau://ukr/435-15|st11> підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України <nau://ukr/435-15|st509> зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України <nau://ukr/435-15|st638> передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг <nau://ukr/723/97-ВР|st6>» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Між сторонами спору було укладено в добровільній формі цивільно-правовий договір, який оформлено в належній формі з погодженням усіх його істотних умов у тому числі щодо прав та відповідальності сторін договору.

Сторони є вільними в укладенні договору (ст. 627 ЦК України <nau://ukr/435-15|st627>) і при розгляді справи суди мали ці обставини врахувати, визначаючи характер правовідносин та норми матеріального права.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову в задоволенні позовних вимог, апеляційний суд дійшов до обґрунтованого висновку про те, що нормами чинного законодавства України не передбачено обов'язкового нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу.

За таких обставин, правові підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 02 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Т.Л. Ізмайлова
В.О. Кузнєцов
М.І. Наумчук