АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №212/7556/14-ц Головуючий в 1 інстанції - Ваврушак Н.М.
Провадження №22ц/774/908/К/15 Доповідач - Митрофанова Л.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Митрофанової Л.В.

суддів: Грищенко Н.М., Савіної Г.О.

при секретарі: Трофименко О.О.

за участі: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2;

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кривому Розі апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Євраз Суха Балка" на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 18 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Євраз Суха Балка" про стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні, стягнення компенсації втрати частини заробітної плати в зв'язку із пропущенням строку її виплати та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

В липні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Євраз Суха Балка" (надалі - ПАТ "Євраз Суха Балка") про стягнення з ПАТ "Євраз Суха Балка" компенсації втрати частини заробітної плати в зв'язку із порушенням строку її виплати, середнього заробітку за час затримки при розрахунку та стягнення недоплаченої заробітної плати та моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що за період з 1991 року по 17.03.2012 року перебував у трудових відносинах. Під час звільнення він не отримай усі належні виплати та 24.02.2012р. отримав заробітну плату за час щорічних відпусток за минулі роки (за період з 1998р. по 2012р.) в розмірі 3 237, 93 грн. Після уточнення своїх позовних вимог позивач просив суд стягнути на його користь про стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні за період з 17.03.2012 оку - часу звільнення по 24.02.2012 року - день фактичного розрахунку - 181 420,45 грн., компенсації втрати частини заробітної плати в зв'язку із порушенням строку її виплати - 3 172,38 грн., та моральної шкоди - 10 000 грн. спричиненої несвоєчасною виплатою заробітної плати.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 18 березня 2015 року позов ОСОБА_1, до ПАТ "Євраз Суха Балка" задоволено частково. Стягнуто з ПАТ "Євраз Суха Балка" на користь позивача середній заробіток за час затримки при звільненні в розмірі 3 300 грн. без утримання податків та обов'язкових платежів, компенсацію втрати частини заробітної плати (доходу) в зв'язку із порушенням строку виплати в розмірі 3 172, 38 грн. без утримання податків та обов'язкових платежів та 1 000 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди спричиненої несвоєчасною виплатою заробітної плати. Стягнуто з ПАТ "Євраз Суха Балка" на користь держави судовий збір у розмірі 243, 60 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ "Євраз Суха Балка", посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача. Зокрема, посилаються на те, що судом першої інстанції допущено неповне з'ясування обставин справи.

З 01.01.2005 року на підприємстві було підвищено тарифні ставки (оклади) згідно наказу по ВАТ "Суха Балка" №83 від 24.01.2005 року з метою матеріальної зацікавленості працівників, підвищення ефективності виробництва та перевиконання планових завдань. У цьому ж році ВАТ "Суха Балка" на підставі п. 3.1. розділу 3 Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2005-2006 роки та п. 3.27 Колективного договору ВАТ "Суха Балка" на 2005 рік наказом по ВАТ "Суха Балка" №331 від 24.03.2005 року встановлено провести з 01.03.2005 року підвищення тарифних ставок у 1,2014 рази, без зміни положень про оплату праці.

Оскільки підприємством не порушено умови Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2005-2006 роки та п. 3.27 Колективного договору ВАТ "Суха Балка" на 2005 рік та було проведено підвищення тарифних ставок з 01.01.2005 року з власної ініціативи, на думку відповідача, відсутні підстави для застосування до наказу №83 від 24.01.2005 року положень 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати та врахування цього коефіцієнту при обчисленні недоплаченої заробітної плати за час відпусток. Крім того, судом не взято до уваги, що на госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей, та не враховано, що підприємство на власний розсуд вже визначило корегуючі коефіцієнти для визначення середньої заробітної плати у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів у відповідності з актами законодавства і прийняло рішення про розрахунок цих суми за формулою: корегуючий коефіцієнт = 1 + розмір підвищення тарифних ставок та окладів (в частках одиниці) Х 0,71, а тому незастосування судом цієї формули є незаконним.

Крім того позивач звернувся до суду з позовом із пропуском тримісячного строку для звернення до суду за вирішенням трудового спору з вимог, що випливають з питань оплати праці.

Згідно п. 4 Положення "Про затвердження Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати " сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць і приросту індексу споживчих цін у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

В даному випадку грошові кошти, які є предметом спору, не були нараховані взагалі, а припущенням є те, що вони мали б бути нараховані при наданні кожної відпустки.

Судом першої інстанції не враховано, що позивачем не підтверджено факт спричинення йому моральної шкоди.

Також, судом порушено норми процесуального права та не враховано, що згідно положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України, сторони звільняються від доведення обставин, встановлених судовим рішенням у цивільній справі, яка стосується однієї зі сторін спору, так постановою Верховного Суду України від 18.02.2015 року встановлено, що Спільна постанова Генерального директора та профспілкових комітетів № 3 від 06.02.2012 року прийнята з дотриманням норм законодавства.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу відхилити, як необґрунтовану та безпідставну а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з 1991 року по 17.03.2012 року ПАТ "Суха Балка". Позивач під час звільнення не отримав усі належні виплати, 24 лютого 2012 року з ним проведено повний розрахунок та виплачено 3 237,93 грн. в якості недоплаченої заробітної плати за час відпусток за період роботи.

За час затримки (з дня звільнення ОСОБА_1 з 17.03.2012 року - часу звільнення по 24.02.2012 року - дня фактичного розрахунку) складає 835 днів х 217,27 грн. (середній заробіток на момент звільнення а.с.21) =181 420,45 грн. (а.с. 49).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки при звільненні, стягнення компенсації втрати частини заробітної плати в зв'язку із пропущенням строку її виплати та моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для їх задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

За змістом ст. 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строківїх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України, в редакції чинній на час звернення до суду з позовом, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ст. 34 ЗУ "Про оплату праці" компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно п. 2 Положення про компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати (затверджене постановою Кабміну України від 20.12.1997 року № 1427 з послідуючими змінами і доповненнями) - компенсація працівникам проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більше як на один відсоток. Нарахування компенсації за затримку виплати заробітної плати за період з 01.01.2001 р. здійснюється згідно Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати.

Компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати провадиться підприємством згідно зі ст. 34 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.95 р. № 108/95-ВР, Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 р. № 2050-ІП та Постановою КМУ від 21.02.2001р. №159 "Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати", у разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток. Компенсація обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу, за відповідний місяць (після утримання податку й обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін у відсотках для визначення компенсації.

Рішенням Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці", визнано, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №9-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду із позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Як вбачається з матеріалів справи в лютому 2012 року позивачу була виплачена сума недоплаченої заробітної плати за час щорічних відпусток з урахуванням коефіцієнта підвищення відповідно до постанови Генерального директора та профкому підприємства від 06.02.2012 року в сумі 3237,93 грн. за період з 1998 року по 2011 рік.

Тобто, матеріалами справи встановлено недоплату позивачу заробітної плати за час відпусток виплати за період з вересня 2000 року по березень 2009 року.

У зв'язку з чим, на думку колегії суддів, висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки при звільненні є правильним.

Також колегія суддів погоджується з розрахунком суду першої інстанції розміру компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати за період з січня 1998 року по січень 2010 року, який складає 3172,38 гривень, вважає його правильним.

Доводи апеляційної скарги про те, що у суду першої інстанції не було підстав для застосування до спірних правовідносин положень Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 року, Постанови КМУ від 21.02.2001 року № 159 "Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати" та Постанови КМУ від 20.12.1997 року № 1427, оскільки в даному випадку порушення строків виплати заробітної плати не було, заробітна плата позивачу за час відпусток виплачувалася у строки, передбачені законом та колективним договором, що не оспорює позивач, однак, підприємством було порушено порядок визначення середнього заробітку позивача для оплати відпусток при цьому строки виплати нарахованої заробітної плати не порушено, не беруться до уваги колегією суддів, так як спростовуються матеріалами справи та наявними у ній доказами для задоволення позовних вимог ОСОБА_6 про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1. про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у сумі 1000 грн., суд першої інстанції виходив з того, що підприємством відповідача у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати за час перебування у відпустках було порушено права позивача та спричинено йому моральну шкоду.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.

Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 2371 КЗпП України.

Стаття 2371 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"" (з відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 2371 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 2371 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного суду України від 25.04.2012 року.

У зв'язку з чим, доводи апеляційної скарги щодо не надання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження спричинення йому моральної шкоди є безпідставними, як і посилання на порушення строку звернення до суду про стягнення моральної шкоди, оскільки повного розрахунку підприємством з позивачем не було проведено ані при звільненні, ані в 2012 році.

Колегія вважає, що розмір моральної шкоди, стягнутий з відповідача в сумі 1000 грн. на користь ОСОБА_1 визначений судом першої інстанції з урахуванням характеру порушених прав позивача, істотності вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили.

Протиправними діями відповідача, що виразилися у несвоєчасній виплаті належних сум заробітної плати, позивачу було спричинено моральну шкоду, яка виразилася у душевному хвилюванні, ціна невиплачених коштів була набагато більша ніж в теперішній час, яку він міг би використати у власних цілях на відпочинок, харчування, за власним бажанням.

Не заслуговують на увагу доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності відносно позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, оскільки, крім вищевказаного, ці доводи суперечать ч. 2 ст. 233 КЗпП України, відповідно до якої у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Таким чином, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача повинна бути залишена без задоволення, а рішення суду першої інстанції, на підставі ст. 308 ЦПК України, залишено без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-314,316 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Євраз Суха Балка" відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 18 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: