АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7395/15 Справа № 207/347/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Тюлюнова В. Г. Доповідач - Демченко Е.Л.
Категорія 69
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:
головуючого - судді Демченко Е.Л.
суддів Волошина М.П., Куценко Т.Р.
при секретарі Прудченко В.Д.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 червня 2015 року по справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи - Військова частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, Міський військовий комісаріат м.Дніпродзержинська, про встановлення факту учасника антитерористичної операції, -

в с т а н о в и л а :
У січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з уточненою заявою про встановлення факту учасника антитерористичної операції, мотивуючи тим, що 24 березня 2014 року був мобілізований до лав Збройних сил України міським військовим комісаріатом м.Дніпродзержинська та направлений для проходження служби до Військової частини НОМЕР_1 помічником командира батальйону з протиповітряної оборони у званні молодшого лейтенанта.
Вказував на те, що відповідно до наказу Військової частини НОМЕР_1 №67 від 31 березня 2014 року його було направлено до району зосередження 1 батальйонноїтактичної групи Донецької області для виконання завдань з бойової підготовки.
Згідно з указом Президента України №405/2014 від 14 квітня 2014 року з квітня 2014 року на території Донецької області розпочалася антитерористична операція.
Зазначав, що перебуваючи в районі проведення антитерористичної операції на контрольно-перепускному пункті 1 батальйонної - тактичної групи в районі м.Амвросіївка Донецької області, 28 травня 2014 року в період з 4 години 45 хвилин до 5 години 35 хвилин безпосередньо приймав участь у бойових діях, під час яких тримав уламкове поранення правого ока.
Посилаючись на те, що для отримання статусу учасника бойових дій в липні 2014 року він звернувся до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України з рапортом про визнання його учасником бойових дій та учасником антитерористичної операції, проте листом від 24 липня 2014 року №2639 йому було повідомлено і зазначенл, що він не є учасником бойових дій та не є учасником антитерористичної операції. Після цього звертався з заявою до Міністерства оборони України, де його також проінформували, що він повинен звернутися до комісії Міністерства оборони України, надавши довідку про безпосередню участь в антитерористичній операції, яку Військова частина НОМЕР_1 відмовилась йому видати. У зв`язку з цим просить суд, ухвалити рішення, яким встановити факт його участі у бойових діях, що відбулися 28 травня 2014 року на контрольно-перепускному пункті 1 батальйонної тактичної групи в районі м.Амвросіївка Донецької області, під час виконання завдань із захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України шляхом безпосередньої участі в антитерористичній операції.
Рішенням Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 червня 2015 року заяву ОСОБА_1 задоволено.
В апеляційній скарзі заінтересована особа Військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони України ставить питання про скасування рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 червня 2015 року та ухвалення нового рішення, про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 , посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального й процесуального справа.
Розглянувши матеріали справи, обговоривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин у справі та їх повноту, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасуванню рішення суду.
Згідно положенням ч.ч.1,2 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.
Частиною 1 ст.4 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
У відповідності з п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.
Кожному гарантується судовий захист його прав і свобод (ст.55 Конституції України).
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч.2 ст.256 ЦПК України).
Відповідно до ст.ст.57,60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що відповідно до наказу військового комісара Дніпродзержинського об`єднаного міського військового комісаріату від 24 березня 2014 року №9, у зв`язку з оголошенням проведення мобілізації на території України, заявника ОСОБА_1 було призвано по мобілізації до військової частини НОМЕР_1 (а.с.45).
На підставі розпорядження начальника Генерального штабу ЗСУ від 07 березня 2014 №304/622, бойового розпорядження Командувача Оперативного командування «Південь» від 14 березня 2014 №9632/1 командиром військової частини НОМЕР_1 був виданий наказ від 31 березня 2014 року №67, згідно якого старшого лейтенанта ОСОБА_1 , помічника командира 1 парашутно-десантного батальйону з протиповітряної оборони, направлено до району зосередження 1 батальйонної тактичної групи Донецької області для проходження завдань з бойової підготовки з 28 березня 2014 року (а.с.11).
Указом Президента України від 14 квітня 2014 року №405/2014 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України».
Наказом Антитерористичного центру при Службі безпеки України «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» від 7 жовтня 2014 року N33/6/а визначені такі райони проведення антитерористичної операції та терміни її проведення: Донецька і Луганська області - з 07 квітня 2014 року; Харківська область - з 07 квітня 2014 року до 14 вересня 2014 року.
Згідно з п.3 Порядку надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 20 серпня 2014 року №413, райони проведення антитерористичної операції та терміни її проведення визначаються Антитерористичним центром при СБУ.
Таким чином, з 07 квітня 2014 року територія Донецької області була визнана районом проведення антитерористичної операції, на якій був запроваджений спеціальний правовий режим.
З акту розслідування, затвердженого ТВО командира військової частини НОМЕР_1 , вбачається, що перебуваючи на контрольно-перепускному пункті 1 батальйонної тактичної групи в районі м.Амвросіївка 28 травня 2014 року з 4.45 до 5.35 ранку молодший лейтенант ОСОБА_1 при виконанні завдань щодо охорони і оборони контрольно-перепускного пункту отримав проникаюче уламкове поранення правого ока (а.с.213).
Відповідно до довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), складеної посадовими особами військової частини НОМЕР_1 09 липня 2014 року за №2439, молодший лейтенант ОСОБА_1 , при виконанні бойового завдання в ході АТО, під час відбиття нападу невстановлених озброєних осіб на блокпосту, 28 травня 2014 року одержав вогнепальне осколкове поранення правого ока (а.с.14).
Даний факт підтверджується також свідоцтвом про хворобу №601 від 17 липня 2014, виданого військово-лікарською комісією (хірургічного профілю) військово-медичного клінічного центру Південного регіону (а.с.13).
Задовольняючи заяву та встановлюючи факт участі військовослужбовця ОСОБА_1 в бойових діях, що відбулися 28 травня 2014 року на контрольно-перепускному пункті 1 батальйонної - тактичної групи в районі м.Амвросіївка Донецької області, під час виконання завдань із захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України шляхом безпосередньої участі в антитерористичній операції, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що з 07 квітня 2014 року військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 , перебуваючи на підставі наказу Військової частини НОМЕР_1 від 31 березня 2014 року №67 в складі 1 батальйонної тактичної групи Донецької області, знаходився безпосередньо в районі проведення антитерористичної операції під час проведення такої операції, де виконував військовий обов`язок.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Статтею 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Згідно ч.1 ст.17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
Пунктом 3 ч.1 ст.3 Закону України Про основи національної безпеки України об`єктами національної безпеки, між іншим, є держава - її конституційний лад, суверенітет, територіальна цілісність і недоторканність.
Суб`єктами забезпечення національної безпеки, в тому числі, є громадяни України, об`єднання громадян (ст.4 Закону України Про основи національної безпеки України).
Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України (ст.65 Конституції України).
Даній статті Конституції України кореспондує стаття 1 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу щодо того, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Статтею 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», крім іншого, визначено, що антитерористична операція це комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності. Район проведення антитерористичної операції це визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція.
У преамбулі Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зазначено, що цей Закон здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни.
Статтею 7 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи і організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (об`єднані міські) військові комісаріати (далі - районні (міські) військові комісаріати), військові комісаріати Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя, а також територіальні центри (в Автономній Республіці Крим, областях, місті Києві) та філіали (в районах та містах) комплектування військовослужбовцями за контрактом.
Відносно військовослужбовців Збройних Сил, СБУ, які приймають участь у бойових діях в районах проведення антитерористичної операції на державному рівні розроблено механізм встановлення статусу учасника бойових дій.
Частиною 5 ст.17 Конституції України встановлено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Законом України від 06 травня 2014 року № 1233 «Про внесення зміни до статті 6 Закону України №3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», який набрав чинності з 22 травня 2014 року, розширено коло осіб, які належать до учасників бойових дій.
Так в п.19 ст.6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» зазначається, що особами, які належать до учасників бойових дій є: військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані) та працівники Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці, працівники Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, а також працівники підприємств, установ, організацій, які залучалися та брали безпосередню участь в антитерористичній операції в районах її проведення у порядку, встановленому законодавством.
Відповідно до ч.8 ст.8 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).
Колегія суддів вважає, що у ОСОБА_1 є право на звернення до суду з вимогами про встановлення факту його участі в бойових діях на боці сил АТО, з огляду на вищезазначене, а також в сенсі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що знайшло своє відображення у рішеннях Європейського Суду з прав людини (справа "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom) від 15 листопада 1996 року та "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року).
На підставі викладеного, посилання апеляційної скарги на те, що особовий склад 1 батальйонної - тактичної групи почав приймати участі в антитерористичній операції лише з 31 травня 2014, а тому заявник не може бути визнаний таким, що приймав участь у проведенні антитерористичної операції 28 травня 2014 року, помилкове та не може бути прийняте до уваги, оскільки спростовується матеріалами справи.
З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержнська від 18 травня 2015 року підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -
у х в а л и л а:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України відхилити.
Рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 червня 2015 року залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.
Судді: Волошин М.П.
Куценко Т.Р.