Ухвала

Іменем України

06 травня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,

Кафідової О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду Київської області від 04 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У червні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду із указаним позовом, посилаючись на те, що з 13 березня 1983 року по 02 липня 2008 року перебувала із ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу вони за спільні кошти побудували житловий будинок АДРЕСА_1 у м. Борисполі Київської області. Посилаючись на те, що 15 серпня 2012 року він отримав свідоцтво про право власності на весь зазначений будинок та відмовляється добровільно його поділити, позивачка просила визнати за нею право власності на 1/2 частину цього будинку.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 жовтня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 04 грудня 2014 року рішення місцевого суду скасовано. Позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 у м. Борисполі Київської області. Розподілено судові витрати.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ‒ просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, й направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення апеляційного суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Скасовуючи рішення районного суду та задовольняючи позов, апеляційний суд, вірно застосувавши положення ст. ст. 60, 70 СК України, роз'яснення, надані судам у п.п. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), дійшов до правильного висновку про те, що спірний житловий будинок було збудовано подружжям ОСОБА_3, сторонами у справі, за час шлюбу. Саме по собі введення житла в експлуатацію та отримання свідоцтва про право власності, у зв'язку із затягуванням вирішення цього питання, після розірвання шлюбу, не стосується презумпції спільності майна подружжя.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_4, відхилити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 04 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова