Справа № 333/304/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.02.2015 р. м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запорожжя у складі:

головуючого судді Ярошенко А.Г.

при секретарі Демченко В.В.

за участю позивача ОСОБА_1

представника відповідача Трібусяна О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Кредитної спілки «Запоріжжя» про захист прав споживачів та визнання недійсною додаткову угоду № 2 від 31.08.2007 року до договору кредитної лінії № 203 від 27.08.2007 року, суд

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування позову зазначила, що 27 серпня 2007 року між ОСОБА_1 та кредитною спілкою „ Запоріжжя" було укладено договір кредитної лінії № 203 про надання споживчих кредитів на загальну суму 20000,00 гривень окремими виплатами, сума яких не має бути більше загальної суми.

Відповідно до п. 1.1. даного договору КС „ Запоріжжя" надає позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, платності та цільового характеру використання на ремонт та реконструкцію будинку на термін з 27.08.2007 року по 27.08.2010 року із сплатою процентів за користування кредитом.

В договорі кредитної лінії №203 від 27.08.2007 року не зазначено, що відповідач має відповідну ліцензію на здійснення фінансових операцій, пов'язаних з наданням кредитів.

Оскільки додаткова угода №2 від 31 серпня 2007 року до договору кредитної лінії № 203 від 27 серпня 2007 року передбачає плату щомісячно фіксовану суму, де розмір щомісячної плати на погашення кредиту на весь період дії договору дорівнює нулю, то така умова суперечить як ст. 11 Закону України „ Про захист прав споживачів" , так у вимогам п.3.2 Постанови правління НБУ від 10.05.2007 року № 168.

Відповідно до п. 17 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), згідно зі статтею 227 ЦК є оспорюванним.

Вимоги про визнання такого правочину недійсним можуть заявлятися як сторонами правочину, так і будь-якою заінтересованою особою в разі, якщо таким правочином порушено її права чи законні інтереси, а також органами державної влади, які відповідно до закону здійснюють контроль за видом діяльності, яка потребує ліцензування.

Отже, оспорюванна додаткова угода № 2 від 31.08.2007 року до договору кредитної лінії № 203 від 27.08.2007 року відповідно до ст. ст. 203, 215, 227 ЦК України є недійсною. У зв'язку з вище викладеним позивач звертається до суду для відновлення її порушених прав.

У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги та наполягали на їх задоволенні з підстав викладених в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в позовній заяві на підставі заперечень, які знаходяться в матеріалах справи.

Під час судового засідання представник позивача ОСОБА_3 покинув залу судового засідання не повідомивши суду причину. На підставі ч. 5, ч.2 ст. 169 ЦПК України суд продовжив розгляд справи за відсутністю представника.

Суд вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи та інші докази, прийшов до наступного висновку.

27 серпня 2007 року між ОСОБА_1 та кредитною спілкою „ Запоріжжя" було укладено договір кредитної лінії № 203 про надання споживчих кредитів на загальну суму 20000,00 гривень окремими виплатами, сума яких не має бути більше загальної суми. (а.с. 3) 31.08.2007 року між сторонами укладено додаткова угода №2, яку позивач просить визнати недійсною (а.с. 4).

Обґрунтовуючи позовну заяву ОСОБА_1 посилається на відсутність ліцензії на здійснення фінансових операцій, пов'язаних з наданням кредитів. Однак дану обставину не можна вважати обґрунтованою бо зазначені норми стосуються діяльності кредитних спілок з надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів (абз.4.,8.,9. п.3.10. зазначених Ліцензійних умов). Кредит ОСОБА_1 надавався за рахунок капіталу КС "Запоріжжя", що підтверджується довідкою КС "Запоріжжя"№561 від 12.12.11 року, про що вона не заперечує, а додаткова угода підписувалась нею добровільно що вказує на її обізнаність про умови оскаржуваної угоди.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ст.11 ЦПК України). А згідно зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч.1 ст.203, ст.215 ЦК України, на які посилається Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) наступних вимог, зокрема, зміст правочину не може суперечити вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Укладаючи договір, сторона з'ясовує, на яких умовах він укладається, ознайомлюється з текстом договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Таким чином, підписуючи договір, ОСОБА_1 погодилась з умовами додаткової угоди № 2 до кредитного договору від 27.08.2007 року.

Тому, суд вважає що, при підписанні додаткової угоди № 2 позивач мала можливість в повному обсязі ознайомитись з усіма умовами угоди та могла звернутись до юриста на вибір для розтлумачення її умов у разі своєї не обізнаності в сфері юриспруденції. Однак при підписанні угоди позивач таким правом не скористалася.

Крім того, рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18.09.2012 р. по справі за позовом ОСОБА_1 до КС "Запоріжжя" про захист прав споживачів, визнання договору кредитної лінії та договору іпотеки недійсними у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено та судом встановлено, що зміст договору кредитної лінії відповідає вимогам законодавства і підстав для визнання його недійсним немає, яке набрало законної сили 22.11.2012 р. та було перевірено Апеляційним судом Запорізької області про що винесено ухвалу від 22.11.2012 року.

Відповідно до ч. 3. ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Суд вважає, що кредитний договір 27 серпня 2007 року між ОСОБА_1 та кредитною спілкою „ Запоріжжя" та додаткова угода №2 до вище зазначеного кредитного договору від 31.08.2007 року укладену між сторонами є єдиною складовою та мають одну природу виникнення, а тому регулюють одні і ті правові відносини які виникли між сторонами.

Крім цього, відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

А згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Судом встановлено, що додаткова угода № 2 від 31.08.2007 року до договору кредитної лінії № 203 була укладена 31.08.2007 року.

Позивач звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом про визнання додаткової угоди № 2 від 31.08.2007 року до договору кредитної лінії № 203 недійсною 05.01.2015 року, тобто за межами строку позовної давності.

Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

КС "Запоріжжя" до винесення судом рішення заявила про необхідність застосування позовної давності до вимог про визнання недійсною додаткової угоди № 2 від 31.08.2007 року до договору кредитної лінії № 203.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Укладаючи угоду, сторона з'ясовує, на яких умовах вона укладається, ознайомлюється з її текстом. Саме під час ознайомлення з її текстом та підписання Позивач могла довідатись про можливе порушення свого права.

В подальшому між Позивачем та Відповідачем було укладено три додаткові угоди до основного договору кредиту. Як пояснили Позивач та Відповідач, Позивач деякий час виконував умови договору, що неможливо без ознайомлення з його умовами та умовами угод.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214-215, 224 ЦПК України, ст. ст. 203, 215, 227, 256, 261, 267, 627, 638, ЦК України, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Кредитної спілки «Запоріжжя» про захист прав споживачів та визнання недійсною додаткову угоду № 2 від 31.08.2007 року до договору кредитної лінії № 203 від 27.08.2007 року - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Запорізької області через Комунарський районний суд м. Запоріжжя. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Комунарського районного

суду м. Запоріжжя: А.Г. Ярошенко