Справа № 504/948/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.02.2015смт. Комінтернівське

Комінтернівський районний суд Одеської області у складі:

Головуючого судді -Барвенка В.К.,

при секретарі -Мельниковій В.М.,-

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 9, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи-Комінтернівська районна державна нотаріальна контора Одеської області, Олександрівська сільська рада Комінтернівського району Одеської області, про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, встановлення факту проживання однією сім'єю не менш ніж п'ять років, усунення від права на спадкування, визнання права власності на нерухоме майно, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у березні 2013 року звернулась до суду із позовом до відповідача, яким просила суд встановити факт проживання однією сім'єю, як чоловіка та жінки без шлюбу, ОСОБА_1 та ОСОБА_3, з 1986 року до 2007 року, тобто до дня смерті ОСОБА_3; встановити факт проживання однією сім'єю, як чоловіка та жінки без шлюбу, ОСОБА_1 та ОСОБА_4, з 1986 року до 2012 року, тобто до дня смерті ОСОБА_4; усунути ОСОБА_2 від права на спадкування за законом, після смерті його батька- ОСОБА_4; визнати в порядку спадкування за законом право власності на одну другу частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_4, померлому ІНФОРМАЦІЯ_1.

У жовтні 2014 року ОСОБА_1, до початку розгляду справи по суті (ст.173 ЦПК України), уточнила і зменшила свої позовні вимоги, і виключила з позову вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю, як чоловіка та жінки без шлюбу, ОСОБА_1 та ОСОБА_3, з 1986 року до 2007 року, тобто до дня смерті ОСОБА_3; усунення ОСОБА_2 від права на спадкування за законом, після смерті його батька- ОСОБА_4

В остаточній редакції позову просила суд:

встановити факт проживання однією сім'єю ОСОБА_1 та ОСОБА_4, з 1986 року до ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто до дня смерті ОСОБА_4;

визнати в порядку спадкування за законом право власності на одну другу частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка за життя належала ОСОБА_4, померлому ІНФОРМАЦІЯ_1.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник уточнені і зменшені позовні вимоги підтримали просили їх задовольнити з підстав, викладених у позові.

Представник відповідача позовні вимоги не визнала в повному обсязі, подала письмові заперечення (а.с. 91-94).

Представники третіх осіб подали заяви про розгляд справи у їх відсутність.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні правовідносини:

Сторонами не заперечувався той факт, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 це син та батько.

За життя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в рівних частках належала квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с 14).

За життя ОСОБА_3 склав заповіт, яким заповів ОСОБА_1 належну йому частину квартири яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с 23)

Вказаний заповіт не змінений та не скасований.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, що встановлено судом зі змісту свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_1, виданого 15.01.2007 року виконавчим комітетом Олександрівської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, а/з про смерть № 02 від 15.01.2007 року (а.с. 29)

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина.

13.06.2007 року Комінтернівською районною державною нотаріальною конторою Одеської області заведено спадкову справу № 210/2007 до майна ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с 103-114)

З матеріалів вказаної спадкової справи вбачається, що спадщину прийняла ОСОБА_1

В матеріалах справи міститься довідка -форма № 1 від 02.06.2006 року № 285, зі змісту якої вбачається, що в квартирі яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 проживали ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а.с 9)

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4, що встановлено судом зі змісту свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2, виданого 26.03.2012 року виконавчим комітетом Олександрівської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, а/з № 18 від 26.03.2012 року (а.с. 30)

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина.

25.09.2012 року Комінтернівською районною державною нотаріальною конторою Одеської області заведено спадкову справу № 310/2012 до майна ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

З матеріалів вказаної спадкової справи вбачається, що спадщину прийняла ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Зі змісту акту за підписом депутата Олександрівської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, та двох свідків- ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_1 з 1986 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 проживала однією сім'єю з ОСОБА_3 (до дня його смерті) та його сином ОСОБА_4 (до дня його смерті), за адресою: АДРЕСА_1, вела з ними спільне господарство, спільний родинний прибуток (мовою оригінала). На власні кошти поховала ОСОБА_4, сплачувала витрати на утримання квартири, поточний ремонт (а.с. 27).

Посилаючись на наведені докази представник позивача та сама позивач вважала повністю доведеним факт проживання однією сім'єю з ОСОБА_4 не менш ніж п'ять років до дня смерті останнього.

Заперечуючи проти позову представник відповідача пояснила, що ОСОБА_4 до смерті батька проживав з ним у спірній квартирі, а після смерті батька проживав один у спірній квартирі, що підтверджується численними довідками органу місцевого самоврядування, мав «громадянський» шлюб з ОСОБА_6, що був припинений у 2008 році у зв'язку із смертю останньої.

Зі змісту довідки відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Суворовському районі м. Одеси № 4862/12.5-24 від 11.12.2014 року встановлено, що ОСОБА_4 з 16.12.1989 року, а/з № 595, перебував у шлюбі з ОСОБА_5, і цей шлюб було розірвано 04.02.1998 року, а/з № 29.

Від цього шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_3 народжений ОСОБА_2 (св-во про народження НОМЕР_3, видане 27.07.1992 року Іллічівським відділом ЗАГС м. Одеси, а/з № 764).

ОСОБА_2 є інвалідом ІІ групи з дитинства, довідка до Акту огляду МСЕК № 059622 від 16.11.2010 року.

Вирішуючи позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю ОСОБА_1 з ОСОБА_4, з 1986 року до ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто з особою, яка померла після 1 січня 2004 р., суд застосовує норми ЦК України, що набрав чинності на час відкриття спадщини, тобто ЦК України 2003 р, а також норми СК України.

У відповідності до ч. 2, 4 ст. 3 Сімейного Кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом, і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Із здобуттям незалежності Україна проголосила всебічне забезпечення прав і свобод людини найвищою соціальною цінністю, що закріплено в Конституції.

Реальне втілення норм Основного Закону в життя активно включило суспільство в процес міжнародного співробітництва у сфері забезпечення прав людини.

Актом міжнародного визначення України як демократичної правової держави стало прийняття її 09 листопада 1995 року до країн Членів Ради Європи та ратифікація Верховною Радою України Європейської Конвенції про захист прав і основних свобод людини (далі Конвенція) та протоколів до неї.

У відповідності до ст. 8 Конвенції «кожен має право на повагу до свого особистого і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції».

Згідно ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди України при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та Протоколи до неї, а також практику Європейського суду -як джерело права.

Європейський Суд з прав людини визначив термін "сімейне життя" в статті 8 Конвенції як такий, що охоплює "щонайменше зв'язки між близькими родичами, наприклад, між дідусями, бабусями та онуками; такі родичі можуть відігравати у сімейному житті важливу роль" (справа Маркс проти Бельгії).

Хоч органи Конвенції і дозволяють приватним особам посилатися на кровні зв'язки як на відправний пункт підтвердження існування сімейних зв'язків, вони не визнають його визначальним, тому що слід враховувати також такі фактори, як фінансова та психологічна залежність сторін, які посилаються на це право.

Найбільш переконливим доказом існування "сімейного життя" є факт "сімейного проживання осіб", які посилались на це право.

Але Суд підкреслив, що "це не означає, що будь-який намір жити сімейним життям підпадає під юрисдикцію статті 8" (справа Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства (1985)).

Таким чином, аналіз Європейської судової практики щодо захисту права людини на сімейне життя, дозволяє суду прийти до висновку, що термін «сімейного проживання осіб» не охоплюється лише поняттям кровної спорідненості та родинних стосунків, а має оцінюватись судом з урахуванням фінансової та психологічної залежності сторін.

Сім'я виконує важливу функцію фізичного і духовного відтворення людства, тому в ній зосереджені не тільки особисті інтереси чоловіка і дружини, батьків і дітей, а й інтереси суспільства в цілому.

Значну частину свого життя людина перебуває у колі сім'ї. Тому моральний клімат і характер сімейних відносин мають велике значення для формування світогляду членів суспільства.

Відповідно до ст. 256 ч. 2 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти (крім визначених у ч.1 ст. 256 ЦПК України), від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Як встановлено матеріалами справи ОСОБА_1 прийняла спадщину, що залишилась після смерті ОСОБА_4

Проте, в теперішній час у неї, як у особи яка прийняла спадщину, відсутні підстави для закликання до спадкування.

За змістом ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини, слід враховувати те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Пунктом 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо.

Отже, встановлення юридичного факту проживання однією сім'єю зі спадкодавцем не менш ніж п'ять років до часу відкриття спадщини для позивачки має юридичне значення, оскільки від цього залежить виникнення у позивачки права на спадкування за законом у четверту чергу.

Суд приймає до уваги, що порядок встановлення зазначеного юридичного факту іншим шляхом, ніж на підставі рішення суду, законодавцем не визначений.

Суд вважає, що факт проживання позивачки з ОСОБА_4 однією сім'єю не менш ніж п'ять років до часу відкриття спадщини не доведений.

Так, для встановлення такого факту необхідна одночасна сукупність фактів спільного проживання, спільного побуту, наявності взаємних прав та обов'язків, отже предметом доказування є одночасна наявність сукупності вказаних фактів.

Суд критично ставиться до змісту акту депутатів про те, що ОСОБА_1 з 1986 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 проживала однією сім'єю з ОСОБА_3 та його сином ОСОБА_4, за адресою: АДРЕСА_1, вела з ними спільне господарство, спільний родинний прибуток (мовою оригінала), вважає його таким, що суперечить іншим зібраним по справі матеріалам з наступних підстав:

В матеріалах справи містяться:

-довідка № 455 від 04.08.2004 року про те, що станом на час видачі цієї довідки в квартирі АДРЕСА_1 мешкають та зареєстровані ОСОБА_3, ОСОБА_4

-довідка Ф-1 № 285 від 02.06.2006 року про те, що станом на час видачі цієї довідки в квартирі АДРЕСА_1 мешкають та зареєстровані ОСОБА_3, ОСОБА_4 (а.с. 9).

-довідка № 6 від 06.02.2005 року про те, що станом на час видачі цієї довідки в квартирі АДРЕСА_1 мешкають та зареєстровані ОСОБА_3, ОСОБА_4

-довідка № 542 від 30.07.2012 року про те, що станом на час видачі цієї довідки в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3 (покійний), ОСОБА_4 (покійний), інших зареєстрованих осіб не має (а.с. 17).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснила суду, що ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_3 проживала з ОСОБА_4, однак були постійні дебоші, сварки, оскільки ОСОБА_4 постійно не пускав та виганяв ОСОБА_1, яка приходила прибирати квартиру.

Суд вважає, що вказаний свідок не надала вичерпних показів, які б свідчали про наявності факту спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_1, їх спільного побуту, наявності взаємних прав та обов'язків.

Покази даного свідка, що свідчать про опікування по життя ОСОБА_4, стану квартири, не приймаються судом до уваги, оскільки не можуть слугувати доказом предмету доказування, отже, в силу ч. 1 ст. 58 ЦПК України є неналежними.

Свідок ОСОБА_5 пояснила суду, що ОСОБА_1 доглядала ОСОБА_4, однак він постійно не пускав та виганяв її, оскільки не хотів з кимось жити.

Також свідок ОСОБА_5 підтвердила факт перебування ОСОБА_4 у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_6, проте точний період часу вказати суду не змогла, припустивши період до 2008 року.

За свідченням свідка ОСОБА_5, ОСОБА_4 вів аморальний спосіб життя, і ОСОБА_1 намагалась приходити та прибирати квартиру, піклуватись за ОСОБА_4

Покази і даного свідка, що свідчать про опікування по життя ОСОБА_4, стану квартири, не приймаються судом до уваги, оскільки не можуть слугувати доказом предмету доказування, отже, в силу ч.1 ст.58 ЦПК України є неналежними.

Отже, покази допитаних в судовому засіданні вищевказаних свідків не свідчать про наявність факту спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_1, їх спільного побуту, наявності взаємних прав та обов'язків.

Суд дійшов до висновку, що свідчення, які надані вищевказаними свідками в судовому засіданні, в повній мірі спростовують зміст акту депутата, який ціми свідками також підписаний.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснила суду, що з 2002 року вона разом із своєю матір'ю - ОСОБА_6, яка перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_4, проживали в АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 вів аморальний спосіб життя, вживав алкогольні напої, весь час проводив з друзями, працював по халтурах.

Їі мати - ОСОБА_6 померла у 2008 році.

Як пояснила суду свідок ОСОБА_9, вона протягом 2008-2009 року ще проживала у квартирі вітчима, а в 2010 року одружилась і переїхала мешкати в інше місце.

Свідок ОСОБА_9 підтвердила, що ОСОБА_4 поховала саме ОСОБА_1, проте ніколи не проживала з ним однією сім'єю, і не вела спільний побут і господарство, фактично проживала у м. Одесі.

Свідчення свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_9 щодо перебування ОСОБА_4 у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_6 не спростовані позивачем.

Таким чином з 2008 року до моменту смерті ОСОБА_4 пройшло менше п'яти років.

Інші свідчення в сенсі ч.1 ст.58 ЦПК України суд знаходить неналежними, оскільки вони не містять в собі інформації щодо предмету доказування - спільного побуту, наявності взаємних прав та обов'язків.

Більш того, в матеріалах справи наявна фотокопія паспорту ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2, де на сторінці 10 «Сімейний стан» міститься відбиток штампу про його шлюб з ОСОБА_10 з 25.11.1965 року, і відомостей про розірвання чи припинення цього шлюбу в матеріалах справи не має.

Доводи позову щодо відсутності документів, що підтверджують родинний зв'язок між відповідачем та померлим ОСОБА_4 суд вважає безпідставними, оскільки ці доводи спростовуються дослідженим в судовому засіданні свідоцтвом про народження НОМЕР_3, виданого 27.07.1992 року Іллічівським відділом ЗАГС м. Одеси, а/з № 764.

Періодичне проживання або надання постійної, у тому числі і щоденної допомоги особі, не є постійним проживанням із спадкодавцем, і правових наслідків в частині права на спадкування не породжує.

Отже суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині встановлення юридичного факту.

Щодо вимог в частині визнання права власності на частину квартири, що за життя належала ОСОБА_4, суд виходить з наступного:

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини.

Відповідно до ч.3 ст.1223 ЦК України право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ч.1 ст.1226 ЦК України частка спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Відповідно до ч.1 ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Відповідно до ст.1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 (далі -Порядок), вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють у державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах або займаються приватною нотаріальною діяльністю.

Відповідно до п.п. 4.1 п.4 Порядку при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріус перевіряє наявність підстав для закликання до спадкування за законом осіб, які подали заяви про видачу свідоцтва.

Детальний аналіз наведених норм матеріального права, дозволяє суду дійти до висновку, що право на закликання до спадкування підлягає доведенню відповідно до закону.

Оскільки не доведений факт проживання однією сім'єю не менш ніж 5 років позивача з ОСОБА_4, померлим ІНФОРМАЦІЯ_1, право на закликання позивача до спадкування майна спадкодавця відсутнє.

Крім того, матеріалами спадкової справи, заведеної до майна ОСОБА_4 доведена наявність спадкоємця першої черги.

Таким чином, і в цій частині доводи позову є необгрунтованим, не заснованими на законі, в зв'язку із чим і в цій частині позову слід відмовити.

На підставі наведеного, керуючись ст. 3 Сімейного Кодексу України, ст.1216, 1217, 1218, 1220, 1222, ч.3 ст.1223, ч.1 ст. 1226, ч.1 ст.1258, 1264 ЦК України, п.п. 4.1 п.4 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, Пунктом 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», ст. ст. 10, 11, 15, 57-61, 208, 212, 215, 217, 218, 256 ч.2, 293, 294, 296 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області протягом десяти днів з часу його проголошення через Комінтернівський районний суд Одеської області.

Суддя В.К. Барвенко