Номер провадження: 22-ц/785/1686/15
Головуючий у першій інстанції Кравчук Т. С.
Доповідач Парапан В. Ф.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.02.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого: судді Парапана В.Ф.

Суддів: Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.

При секретарі: Добряк Н.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: виконком Одеської міської ради, приватний нотаріус Одесьекого нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання причин пропуску строку позовної давності поважними, про визнання договорів купівлі-продажу квартир частково недійсними, про визнання свідоцтва про право власності на частку нежилого приміщення частково недійсним, про визнання права власності на ? частку нежитлового приміщення та зобов'язання відшкодувати вартість ? частки нежитлового приміщення,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2004р. ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом та після неодноразових уточнень своїх вимог остаточно просила: поновити їй строк позовної давності; визнати договір купівлі-продажу квартири НОМЕР_1 в буд. АДРЕСА_1, посвідчений 31.12.1999р. приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу ОСОБА_4 частково недійсним; визнати договір купівлі-продажу квартири НОМЕР_2 в буд. АДРЕСА_1, посвідчений 15.12.1999р. приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу ОСОБА_4 частково недійсним; визнати свідоцтво про право власності на частку нежилого приміщення аптеки 91,6 кв.м. по АДРЕСА_1, видане виконавчим комітетом Одеської міської ради від 14.05.2004р., частково недійсним; визнати за нею право власності на ? частку нежилого приміщення аптеки за вказаною адресою та зобов'язати ОСОБА_3 відшкодувати на її користь вартість ? цього нежитлового приміщення, що складає 676 603,5 грн.

Зазначала, що з березня 1994р. вона та відповідач проживали однієї сім'єю без реєстрації шлюбу На протязі 10 років вони не тільки проживали сумісно та вели спільне господарство, але і працювали разом, в них був спільний бізнес по реалізації лікарських препаратів

11.05.1995р. вони придбали кв.АДРЕСА_2 для своєї комерційної діяльності, де відкрили аптечну філію, яка працювала 4 роки, директором філії була вона.

На протязі 4 років за взаємною домовленістю накопичували кошти, щоб придбати квартири більшої площі та відкрити в них власну аптеку.

Така нагода сталася і 15.12.1999р. вони за 20 000 доларів США придбали кв. НОМЕР_2 за вказаною адресою, а 31.12.1999р. за 12 000 доларів США придбали кв. НОМЕР_1 за цією ж адресою.

Квартири були придбані за сумісні кошти отримані від спільної праці.

Між ними була домовленість про спільне придбання нерухомості в якій частки були рівними. Тому в результаті такої домовленості вони об'єднали дві квартири, зробили в приміщенні капітальний ремонт, обладнали приміщення під аптеку.

20.04.2000р. вони заснували ТОВ "Альфа", засновниками якого стали в рівних частках та у вказаних приміщеннях відкрили аптеку ТОВ "Альфа", директором якого була вона.

06.05.2004р. відповідач здав в експлуатацію об'єкт - вищевказані реконструйовані квартири та отримав розпорядження №1236 на нежиле приміщення аптеки 91,6 кв.м.

14.05.2004р. ОСОБА_3 було видане свідоцтво про право власності на нежиле приміщення аптеки.

До початку квітня 2004р. відповідач визнавав за нею право на ? частку цього нежилого приміщення, а у подальшому відмовився.

Посилаючись на ці обставини позивачка просила про задоволення її вимог.

Відповідач позов не визнав, стверджував, що з позивачкою вони сумісно не проживали, спільне господарство не вели. Загального бюджету та фактичних шлюбних стосунків також не було. Між ними лише були незалежні партнерські стосунки по бізнесу.

Квартири НОМЕР_2 та НОМЕР_1 в буд. АДРЕСА_1 від придбав задовго до укладання між ними установчого договору про створення ТОВ "Альфа", а потім їх реконструював та перевів в нежилі приміщення за особисті кошти.

ОСОБА_2 в придбанні цих квартир, у їх реконструкції та переводі в нежилі приміщення, особисті кошти не вкладала.

Рішенням суду від 21.11.2014р. у позові відмовлено.

У апеляційній скарзі позивачка просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи.

У запереченнях на апеляційну скаргу відповідач, посилаючись на те, що оскаржуване рішення ухвалене з додержанням закону, просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду - залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги й заперечення проти неї, колегія суддів вважає, що апеляція задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не довела підстави свого позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає вимогам закону та дійсним обставинам справи.

Судом установлено, що сторони знайомі з 1994р. Між ними склалися незалежні партнерські відносини по бізнесу.

У грудні 1999р. за особисті кошти відповідач придбав квартири НОМЕР_2, площею 66,3 кв.м. та НОМЕР_1, площею 29,9 кв.м., у будинку АДРЕСА_1.

Також відповідач за особисті кошти реконструював ці квартири та переоформив їх в нежилі приміщення.

Позивачка у придбанні цих квартир, їх реконструкції і у переводі в нежилі приміщення особисті кошти не вкладувала.

Претензій до відповідача по цім обставинам до 2004р. позивачка не пред'являла.

Як установлено судом, власність на ім'я відповідача була придбана в 1999р. і при вирішенні спору суд правильно застосував Закон України "Про власність", який був чинний на час виникнення спірних правовідносин.

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про власність" майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Будь-яка угода про створення сумісної власності між сторонами відсутня, а сам лише факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без встановлення участі сторін спільною працею в набутті майна не є підставою для визнання за ним права спільної сумісної власності на нього.

До того ж суд по справі визнав, що позивачка не довела і факт постійного проживання з відповідачем та знаходження з ним в фактичних шлюбних відносинах.

Поясненням ОСОБА_2 та свідків з її боку: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та інших, які позивачка подала суду, суд дав належну оцінку і обгрунтовано визнав, що вони свідчать про дружні, а не сімейні стосунки між сторонами.

До пояснень свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 суд віднісся критично у зв'язку з тим, що вони суперечать матеріалам справи, а самі вони є близькими родичами позивачки і тому є зацікавленими особами.

Суд визнав, що переконливих доказів на підтвердження факту постійного проживання з відповідачем та знаходження з ним в фактичних шлюбних відносинах позивачка суду не надала.

Вирішуючи справу, суд дійшов обґрунтованого висновку і про те, що відповідач придбав спірні квартири за особисті кошти.

Так, відповідач придбав зазначені квартири до створення ТОВ "Альфа", установчий договір якого було зареєстровано лише 15.06.2000р.

Бізнесові відношення сторін у ТОВ "Альфа" закінчилися постановою апеляційного господарського суду Одеської області від 22.02.2011р., якою активи товариства були поділені між ними в рівних частках. Спірні приміщення (аптека) в активи товариства не входили.

Позивачка дізналася по купівлю відповідачем вказаних квартир тоді, коли він їх придбав, а саме у грудні 1999р..

Крім того, ці приміщення неодноразово передавалися в оренду ТОВ "Альфа" і позивачка, як директор цього ТОВ, підписувала ці договори, що переконливо свідчить про те, що вона визнавала, що відповідач є одноособовим власником цього нерухомого майна.

Претензій до відповідача по вказаним обставинам до 2004р. позивачка не пред'являла, тому визнати причини пропуску нею строку позовної давності поважними у суду підстав не було.

З оскаржуваного рішення видно, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову за його безпідставністю (недоведеності), а не у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

У даному випадку суд, вирішуючи позовні вимоги позивачки щодо визнання причини пропуску строку позовної давності поважними, лише послався на положення ч.4 ст. 267 ЦК України.

Відповідно до ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Не може бути підставою для скасування рішення суду довод апелянта про те, що існують: рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17.02.2006р.; постанова цього ж суду від 14.09.2007р. та ухвала апеляційного суду Одеської області від 26.09.2007р., якою апеляційну скаргу помічника прокурора Приморського району м. Одеси на постанову Приморського районного суду м. Одеси від 26.09.2007р. про скасування постанов про порушення кримінальних справ від 30.122005р., 6.09.2005р стосовно посадових осіб ТОВ "Альфа" за ознаками злочинів, передбачених ст. ст. 191ч.3, 212 ч.3, 366 ч.1 КК України, залишено без задоволення, а постанови - без змін, якими встановлено, що позивачка та відповідач на той період проживали у фактичних шлюбних відносинах та були засновниками зазначеного товариства і, що ці рішення мають преюдиційне значення, оскільки у рішенні суду зроблено такий висновок на підставі судових рішень з кримінальної справи, а зазначені постанова і ухвала суду у кримінальній справі у відповідності до положень ч.2 ст. 61 ЦПК України не є тим судовим рішенням, яке звільняє від доказування.

Крім того, зазначені рішення суду не встановлюють сукупність тих фактів, з якими закон пов'язує набуття позивачкою права на спірне майно.

Інші доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують, а тому колегія суддів не приймає їх до уваги.

Рішення суду є правильним, воно ухвалено у відповідності до положень ст. ст. 212-215 ЦПК України і підстав для його скасування, як про це йдеться мова у апеляційній скарзі, немає.

Відповідно з вимогами ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції обставини справи досліджено повно, а зібраним доказам дана вірна оцінка.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді Апеляційного суду Одеської області: В.Ф. Парапан

М.М.Драгомерецький

Р.Д.Громік