Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №348/128/15-ц

08 травня 2015 року м. Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в складі:головуючого - судді: Мужика І.І.

секретаря: Кушнірчук М.Д.

з участю позивача: ОСОБА_1

представників позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3

з участю представників відповідачів: ОСОБА_4, Пліщук Н.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Надвірна справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6, Делятинської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області про визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації земельної ділянки,-

Встановив:

ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_6, Делятинської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області про визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації земельної ділянки.

В судовому засіданні позивач по справі ОСОБА_1 позов підтримав з мотивів викладених в позовній заяві, яку просить задоволити та визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 22.03.2007 року виданий ОСОБА_6 та скасувати його.

Представник відповідача по справі ОСОБА_6-ОСОБА_4 позов не визнав і просить в його задоволенні відмовити, застосувавши позовну давність.

Представник відповідача по справі Делятинської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області - Пліщук Н.Д. позов не визнала і просить в його задоволенні відмовити.

Суд, вислухавши пояснення сторін по справі, свідків, дослідивши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст. 60 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення своїх позовних вимог та з'ясувавши фактичні обставини справи, прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав:

Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 14 Конституції України встановлено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з ч.1 ст.2 ЗК України земельні відносини-це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в України є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування (ч.2 ст.5 Конституції України).

Відповідно до ч.3 ст.140, ч.1 ст.144 Конституції України місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи; органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (ч.2 ст.59 Закону України " Про місцеве самоврядування в Україні").

Згідно ст.ст. 125, 126, 158 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації, а право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Виключно судами вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян, а у разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом.

Чинний ЗК України встановлює підстави набуття права на землю шляхом передачі ділянок у власність або надання їх у користування(ч.2 ст.116). Однак, громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.

Земельний Кодекс України 2001 року ( зі змінами та доповненнями) чинний на момент виникнення спірних правовідносин закріпив право приватної власності громадян на землю.

Отже, підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт.

Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 16.02.2015 року залучено по справі в якості співвідповідача-Делятинську селищну Надвірнянського району Івано-Франківської області(ас.17).

Згідно архівного витягу з додатку до рішення виконавчого комітету Делятинської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області №110 від 28.06.1989 року "Про надання дозволу на будівництво-перебудову індивідуальних житлових будинків громадянам селища Делятин" позивачу по справі ОСОБА_1 було виділено земельну ділянку площею 0.07 га під будівництво індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1, яка за ним облікована згідно книг земельного кадастру(ас.40-41).

У зв'язку з цим ним було виготовлено в районному відділі архітектури Надвірнянського району будівельний паспорт на забудову земельної ділянки 17.11.1991 року, однак до цього часу дана земельна ділянка ним не приватизована, незважаючи на те, що нею користується його син-ОСОБА_3. і має намір там збудувати свій житловий будинок(ас.6-12).

Даний факт ствердив позивач по справі, а також не заперечили сторони по справі.

Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 23.10.2006 року задоволено позов ОСОБА_6 до Делятинської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, а саме на будинковолодіння АДРЕСА_2 Надвірнянського району Івано-Франківської області, яке складається із житлового будинку, господарських будівель і споруд(ас.30).

Дане рішення суду не оскаржувалося і вступило в законну силу.

В судовому засіданні встановлено, що відповідачу по справі ОСОБА_6 на підставі рішення Делятинської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області від 22.03.2007 року "Про передачу у власність земельних ділянок ОСОБА_6." передано у приватну власність земельні ділянки в смт. Делятин АДРЕСА_2 Надвірнянського району Івано-Франківської області площею 0,2288 га землі для обслуговування жилого будинку та для ведення особистого селянського господарства(ас.13).

У зв'язку з прийняттям з цього приводу рішення відповідачу по справі ОСОБА_6 було видано Державний акт на право власності на земельні ділянки від 28.12.2008 року площею 0,2288 га землі (ас.14).

Даний факт ствердив в судовому засіданні представник відповідача по справі, а також не заперечили інші сторони по справі.

Однак, при виготовленні спірного Державного акту на право власності на земельну ділянку відповідачу по справі ОСОБА_6 межі суміжних землекористувачів не були погоджені в натурі та не встановлено межові знаки, в т.ч. й з позивачем по справі ОСОБА_1, зокрема в акті погодження меж земельної ділянки в натурі(на місцевості) та при цьому було погоджено підпис тільки суміжного землекористувача ОСОБА_7

Даний факт ствердив в судовому засіданні позивач по справі, а також свідки ОСОБА_8 ОСОБА_9 та ОСОБА_10

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалення оскаржуваного позивачем рішення органів місцевого самоврядування у сфері земельних відносин, на підставі яких відповідачу по справі ОСОБА_6 було видано Державний акт на право власності на землю, мало місце 28.12.2008 року, тобто в період дії ЗК України в редакції 2001 року.

Тому саме норми цього закону підлягають застосуванню до спірних правовідносин у цій частині.

За змістом ст.116 ЗК України передача у власність громадян земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні інших громадян чи юридичних осіб, провадиться органами місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Вилучення (викуп) земельних ділянок з метою передачі їх у власність або надання у користування громадянам, підприємствам, установам і організаціям провадиться за згодою власників землі і землекористувачів на підставі рішення Верховної Ради України, органів місцевого самоврядування.

Згідно роз'яснень Конституційного Суду України, даного в п.4 рішення від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009 враховуючи, що індивідуально-правові акти, зокрема, місцевих рад є юридичними фактами, на підставі яких у фізичних осіб та юридичних осіб приватного права виникають, змінюються або припиняються конкретні права та обов'язки, одностороннє скасування радами цих актів порушує право зазначених осіб на розгляд їх справ відповідно до встановленої Конституцією і законами України процедури.

За таких обставин суд приходить до висновку, що рішення Делятинської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області від 22.03.2007 року прийнято всупереч вимог земельного законодавства та рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009, а Державний акт на право власності на земельну ділянку від 28.12.2008 року ОСОБА_6-виданий з порушенням, тим самим порушивши права позивача.

Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування, тому вирішення питання про правомірність видачі останнього безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт був виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством України, зокрема ст.ст.116, 118 ЗК України.

Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх компетенції.

У спорах, що пов"язані з правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Видача державного акта на право власності на земельну ділянку без визначеної законом(ст.116 ч.1 ЗК України) підстави є неправомірною, а державний акт, виданий з порушенням вимог статтей 116,1 18 ЗК України -недійсним (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 24.04.2013 року №6-14цс/13).

Визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Саме загальна позовна давність застосовується до вимог, що стосуються захисту права власності та інших речових прав. Особливістю вирішення спору про захист порушеного права за умови пропуску строку позовної давності є те, що сплив строку позовної давності є підставою для відмови у позові лише за умови обґрунтованості позову, тобто за умови наявності порушеного права.

Аналогічні норми містяться у ст.ст. 257, 261 ЦК України.

При цьому, ч. 1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

За змістом цих норм початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Аналогічні правові позиції викладені в постановах Верховного Суду України від 13.05.2014 року у справах №3-14 гс14 та №3-23 гс 14.

Як вбачається з матеріалів справи, в період з 1991 року по 2009 рік позивач по справі ОСОБА_1 працював та проживав у смт. Делятин Надвірнянського району Івано-Франківської. Отже, вважаючи спірну земельну ділянкою такою, що належить йому, так як вона йому виділена, він повинен був нею користуватися, обробляти тощо. А звідси, маючи об'єктивну можливість знати про обставини порушення його прав внаслідок користування ділянкою іншою особою-ОСОБА_6.- повинен був довідатися про порушення свого права.

Разом з тим, будь-яких належних доказів щодо поважності пропуску позовної даності ним суду не представлено.

Враховуючи вищенаведене, час виникнення спірних правовідносин, обов'язковість застосування судом позовної давності, суд вважає, що у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_6, Делятинської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області про визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації земельної ділянки слід відмовити за спливом позовної давності і застосуванню при цьому підлягають норми ст.ст. 257, 261, 267 ЦК України ( в редакції 2004 року).

А тому, суд, оцінюючи в сукупності здобуті докази по справі прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову.

На підставі ст.59 Закону України " Про місцеве самоврядування в Україні", ст. ст. 81, 125, 126, 158 ЗК України, ст.ст. 256, 257, 261, 267 ЦК України, керуючись ст. ст. 213-215, 218 ЦПК України, суд, -

Вирішив:

В позові ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Івано-Франківської області протягом 10 днів з дня його проголошення через Надвірнянський районний суд.

Суддя Мужик І.І.

Рішення виготовлено в повному обсязі 12.05.2015 року.