У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Оніпко О.В., Собіна І.М.

секретар судового засідання: Демчук Ю.Ю.

за участі: ОСОБА_1 і представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду від 22 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, процентів за користування позикою, суми трьох процентів річних та інфляційних втрат,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду від 22 січня 2015 року позовні вимоги задоволено: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 330 000 гривень заборгованості по договору позики, 104 179 гривень процентів за користування позикою, 38 082 гривень інфляційних втрат, 4 090, 31 гривень суми трьох процентів річних та 3 654 гривень судових витрат.

У поданій на рішення апеляційній скарзі відповідач покликається на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд встановленими, та невідповідність висновків суду обставинам справи.

На її обґрунтування зазначав про визнання наявності заборгованості перед позивачем за письмовою розпискою від 13 червня 2013 року на суму 180 000 гривень, куди увійшли фактично отримані ним 150 000 гривень та 30 000 гривень відсотків за користування цими коштами. Однак висновок суду в частині згоди з фактом укладення окремого договору позики між сторонами у формі розрахунку процентів від 10 серпня 2012 року на суму 150 000 гривень зі сплатою 2 відсотків річних є необґрунтованим та оснований на припущеннях, що забороняється ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Як докази судом безпідставно відхилено квитанції про пересилання готівки від 3 листопада 2001 року та від 3 травня 2012 року, з яких вбачається, що кошти в загальній сумі 150 000 гривень переслав зі свого рахунку на його ім'я не позивач ОСОБА_2, а Алєксанов Ю.І., який є директором НВІКП "Інно-Дніпро", між яким та ПАТ "Рівневтормет" в особі ОСОБА_1 в червні 2012 року було укладено письмову угоду, згідно з якою ці грошові кошти є інвестиційним капіталом (ссудним ресурсом), тобто позикою. Висновок суду про те, що борговою розпискою від 13 червня 2013 року строк повернення коштів визначено не було, суперечить самому тексту, за яким він зобов'язався повернути позику протягом року, тобто до 12 червня 2014 року включно.

Задоволення позовних вимог у частині стягнення процентів, інфляційних втрат та трьох процентів річних за період з січня 2014 року по серпень 2014 року вважав необґрунтованим і таким, що суперечить ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України, а також правам і зобов'язанням сторін, визначених у договорі позики.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким стягнути з нього на користь позивача заборгованість за договором позики від 13 червня 2013 року в сумі 180 000 гривень, 15 179, 16 гривень відсотків в розмірі облікової ставки Національного банку України за період з 13 червня 2013 року по 1 серпня 2014 року, 720 гривень інфляційних втрат за цей же період, 724, 93 гривень 3 відсотків річних за цей же період та судові витрати в сумі пропорційній задоволеним позовним вимогам.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 19 березня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково: рішення суду першої інстанції скасовано, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково: стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 197 629, 30 гривень та судові витрати в розмірі 13, 40 гривень. В решті вимог ОСОБА_2 відмовлено.

22 липня 2015 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 задоволено частково: зазначене рішення суду апеляційної інстанції скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи відповідача, колегія суддів прийшла до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції правильно виходив із того, що відповідач, отримавши 3 листопада 2011 року, 3 травня 2012 року та 13 червня 2013 року від позивача позику на загальну суму 330 000 гривень, взятого на себе зобов'язання із повернення коштів не виконав, тому сума позики повинна бути повернута з урахуванням процентів за користування позикою, інфляційних втрат та трьох процентів річних.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як встановлено, на підставі усних домовленостей між сторонами 3 листопада 2011 року ОСОБА_2 позичив відповідачу 100 000 гривень, а 3 травня 2012 року - 50 000 гривень з нарахуванням двох процентів місячних.

Факт укладення договорів позики і передачі позивачем коштів позичальнику, визначення розміру відсотків підтверджуються розрахунком відсотків із підписом позичальника про отримання грошових коштів (а.с. 8).

На а.с. 7 міститься копія боргової розписки, звідки вбачається, що 13 червня 2013 ркоу ОСОБА_2 надав ОСОБА_1 позику у розмірі 180 000 гривень, розмір відсотків та строк повернення сторонами визначено не було.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Розрахунок відсотків, де містяться власноручні записи позичальника про визнання фактів одержання 3 листопада 2011 року 100 000 гривень і 3 травня 2012 року - 50 000 гривень з його підписом, що датовано 7 серпня 2012 року, очевидно стверджує про наявність між сторонами спірних правовідносин з приводу позики на зазначені суми.

Так, згідно зі ст.ст. 57-59 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Жодних доказів про те, що підпис у розрахунку відсотків виконано не ОСОБА_1, останнім надано не було, а судом їх не було здобуто.

За змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

З проведеними позивачем обчисленнями суми процентів за користування позикою погоджується і колегія суддів.

Так, з 03.11.2011 року по 01.08.2014 року = 33 місяці;

100 000 гривень Х 2 % Х 33 місяці = 66 000 гривень;

з 03.05.2012 року по 01.08.2014 року = 26 місяців;

50 000 гривень Х 2% Х 26 місяці = 26 000 гривень;

3 000 гривень повернуто відповідачем на користь позивача, а тому (66 000 гривень + 26 000 гривень) - 3 000 гривень = 89 000 гривень.

Крім того, з 13.06.2013 року по 13.08.2013 року = 61 день (облікова ставка Національного банку України складала 7%);

180 000 гривень : 365 днів Х 7% Х61 день = 2 105, 75 гривень;

з 13.08.2013 року по 15.04.2014 року = 245 днів (облікова ставка Національного банку України складала 6, 5%);

180 000 гривень : 365 днів Х 6, 5% Х 245 днів = 7 853, 42 гривень;

з 15.04.2014 року по 17.07.2014 року = 93 дні (облікова ставка Національного банку України складала 9, 5%);

180 000 гривень : 365 днів Х 9, 5% Х 93 дні = 4 356, 98 гривень;

з 17.07.2014 року по 01.08.2014 року = 14 днів (облікова ставка Національного банку України складала 12, 5%);

180 000 гривень : 365 днів Х 12, 5% Х 14 днів = 863, 01 гривень.

Сукупний розмір процентів за користування 180 000 гривень позики становить 15 179, 16 гривень (2 105, 75 гривень + 7 853, 42 гривень + 4 356, 98 гривень + 863, 01 гривень).

Разом із розміром процентів за користування 150 000 гривень позики загальна сума процентів за користування позикою складає 104 179, 16 гривень (89 000 гривень + 15 179, 16 гривень).

Відповідно до абз. другого ч. 1 ст. 1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Оскільки строк повернення грошових коштів за договорами позики не був визначений, то 15 листопада 2013 року на адресу відповідача було направлено вимоги про повернення коштів (а.с. 10, 11).

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 підтвердив факт отримання ним зазначених письмових вимог позивача 25 листопада 2013 року, а тому грошові кошти відповідач повинен був повернути у строк до 25 грудня 2013 року.

Статтями 10 і 60 ЦПК України передбачено здійснення цивільного судочинства на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За таких обставин колегія суддів погоджується з розрахунками суми трьох процентів річних і інфляційних втрат, що зроблені позивачем на вимогу апеляційного суду.

Так, період січень 2014 року - серпень 2014 року склав 181 день;

Сукупна сума заборгованості становить 330 000 гривень (180 000 гривень + 150 000 гривень), а тому поділивши ці кошти на 365 днів і помноживши на 181 день одержимо 4 909, 31 гривень трьох процентів річних, які підлягали стягненню з відповідача на користь ОСОБА_2

Щодо інфляційних втрат, то ця сума вираховується таким чином.

Січень 2014 року - 100, 20% (дані з офіційного друкованого органу "Урядовий кур'єр", №25 від 08.02.2014 року);

Лютий 2014 року - 100, 60% (дані з офіційного друкованого органу "Урядовий кур'єр", №45 від 12.03.2014 року);

Березень 2014 року - 102, 20% (дані з офіційного друкованого органу "Урядовий кур'єр", №65 від 09.04.2014 року);

Квітень 2014 року - 103, 30% (дані з офіційного друкованого органу "Урядовий кур'єр", №83 від 13.05.2014 року);

Травень 2014 року - 103, 80% (дані з офіційного друкованого органу "Урядовий кур'єр", №103 від 11.06.2014 року);

Червень 2014 року - 100, 00% (дані з офіційного друкованого органу "Урядовий кур'єр", №121 від 09.07.2014 року).

Відтак, сума інфляційних втрат, яка повинна бути стягнута із ОСОБА_1 на користь позивача, складає 38 082 гривні (330 000 гривень Х 100, 2% Х 103, 3% Х 101%) - 330 000 гривень = (330 000 гривень Х 111, 54%) - 330 000 гривень = 368 082 гривні - 330 000 гривень).

Повно і правильно з'ясувавши обставини справи, оцінивши наявні докази у їх сукупності та застосувавши до спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 330 000 гривень позики (100 000 гривень позики від 03.11.2011 року + 50 000 гривень позики від 03.05.2012 року + 180 000 гривень позики від 13.06.2013 року), 104 179 гривень процентів за користування позикою, 38 082 гривні суми інфляційних втрат і 4 909, 31 гривень суми трьох процентів річних.

Доводи апеляційної скарги про необґрунтованість висновків щодо фактів позики у 150 000 гривень на увагу не заслуговують.

Так, частина 2 ст. 59 ЦПК України унеможливлює підтвердження іншими засобами доказування обставин справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування.

З роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України в абз. четвертому п. 27 своєї постанови "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" від 12.06.2009 року №2, вбачається, що виходячи зі змісту статті 59 ЦПК України та з урахуванням положень частини першої статті 218 ЦК України, не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму.

Оскільки матеріалами справи доведено наявність неповернутої позики на зазначену суму (100 000 гривень за позикою від 03.11.2011 року і 50 000 гривень за позикою від 03.05.2012 року), тому порушені права позикодавця повинні бути захищені в судовому порядку.

З тих самих міркувань, тобто в зв'язку із їх спростуванням наявними доказами у справі, колегія суддів не згодна і з посиланнями ОСОБА_1 на відсутність позикових зобов'язань між сторонами, а наявність існування господарсько-правових відносин між НВІКП "Інно-Дніпро" (директор Алєксанов Ю.І.) та ПАТ "Рівневтормет", де він обіймав посаду директора.

Щодо доводів автора скарги про неправильне застосування норм матеріального права, а саме правил ст. 1049 ЦК України, то вони заперечуються правильністю висновків суду, а тому не заслуговують на увагу.

Не можна погодитися і з покликаннями відповідача про хибне застосування норм процесуального права.

Норми частини 3 ст. 309 ЦПК України передбачають порушення норм процесуального права як підставу для скасування або зміни рішення лише в разі, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки про існування таких фактів порушень процесуального закону ОСОБА_1 зазначено не було, а апеляційним судом їх не було встановлено, тому доводи про це не заслуговують на увагу.

Згідно із ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України є додержання судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Рівненського міського суду від 22 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: