АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4446/15 Справа № 204/2360/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Свистунова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Єлізаренко І.А., Ремеза В.А.

за участю секретаря Видюкової Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 поданої в інтересах - ОСОБА_3

на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 липня 2014 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з позовомдо ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним. У обґрунтування заявлених позовних вимог посилалась на ті обставини, що 05 березня 2013 року, з позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 та до неї, позивач дізналась про той факт, що нібито, між відповідачами було укладено договір позики № 4/2-4 від 09.08.2006 року, яким ОСОБА_5 заборгував ОСОБА_3 суму у розмірі 639440,00 грн. Зазначала, що 09 серпня 2006 року між ОСОБА_3 з однієї сторони та подружжям ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір позики на надання грошової строкової позики ОСОБА_5 За вказаним договором ОСОБА_3 надав ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 50000 доларів США, що нібито підтверджується розпискою від 09.08.2006 року. Строк повернення коштів за вказаною розпискою до 20.02.2007 року. У подальшому, ОСОБА_3 знову надавав нібито ОСОБА_5 додаткову строкову грошову позику у розмірі 30000 доларів США, що підтверджується також нібито власноручно написаною розпискою ОСОБА_5 від 10.09.2007 року зі строком повернення коштів до 10.09.2008 року. Про існування такого Договору позивач зазначала що не знала, його наявність заперечувала, згоду ОСОБА_5 вона не надавала. Проаналізувавши вказаний Договір вважала його недійсним. З огляду на описову частину тексту договору, вважає, що цей правочин не є юридичним документом та не встановлює правові наслідки, оскільки, його пункти є сфальсифікованими. Зазначала, що замість першого пункту умов договору, договір починається з пункту № 4. Пункти №№ 1, 2, 3 відсутні. Після пункту «чотири», пункти договору тривають за літерами «5», «6». Але потім, замість літери «7» знову пункт договору продовжується літерою «4», а потім «14», «15», «16». Вважала, що таким чином, ідентифікація всього змісту договору є неможливою, оскільки сторони, якщо й припустити, що такий договір укладали, пункти «7»,«8»,«9»,«10»,«11»,«12»,«13» приховали. Вважала, що цей договір вчинений з прихованою метою, однак позивач стверджувала, що він не вчинявся зовсім. Також, звертала увагу суду на той факт, що в тексті Договору є описки, помилки та слова, які вписувалися від руки, як, наприклад, сума договору, що є істотним значення для правильного вирішення справи, реквізити сторін, підписи, які невідомо ким підписувалися, дата договору, прізвища сторін, тощо. Висунуті вимоги ОСОБА_3 до неї з пропущенням строку позовної давності. Вважає, що такий договір взагалі не укладався. Заперечувала щодо надання згоди на отримання такої позики та на укладання такого договору з боку ОСОБА_6, оскільки, ані згоди на його підписання, не надавала, ані сама не підписувала жодного документи щодо отримання будь-яких коштів. Просила визнати недійсним договір позики № 4/2-4 від 09.08.2006 р. та стягнути з відповідачів судові витрати на її користь.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 липня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним задоволеночастково.

Визнано недійсним договір - позики № 4/2-4 від 09.08.2006р. в частині укладання його між ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати по сплаті судового збору у сумі 114 грн. 71 коп.

У задоволенні решти заявлених позовних вимог ОСОБА_4 - відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 у повному обсязі,оскільки вважає, що рішення першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 12.10.1989 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 10.12.2007 року було розірвано, про що також свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу Серії 1-КИ № 110670 (а.с. 8).

Крім того, 09 серпня 2006 року між ОСОБА_3 та подружжям ОСОБА_5 та ОСОБА_4 був укладений договір - позики № 4/2-4, за яким подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_4 зобовязалися повернути ОСОБА_3 суму позики у строк до 20.07.2007 року, зазначена обставина підтверджується рішенням колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2013 року (а.с. 225-227).

Також, суд першої інстанції взяв до уваги рішення колегії судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2013 року, яким було встановлено той факт, що оскаржуваний договір займу не є юридичним документом, оскільки є сфальсифікованим, має описки, помилки, містить рукописний текст (сума боргу) та ОСОБА_4 його взагалі не вчиняла.

Судом першої інстанції було встановлено, що у порушення вимог статті 638 ЦК України, якою передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною, позивачка не досягла ніякої згоди з відповідачами щодо умов договору позики, ніяких пропозицій укласти договір від відповідачів не отримувала та не підписувала спірного договору позики.

Крім цього, в процесі слухання справи 11 березня 2014 року судом першої інстанції була призначена почеркознавча експертиза на вирішення якої було поставлено питання: чи виконаний підпис на Договорі позики № 4/2-4 від 09.08.2006 року на розписці від 09.08.2006 року та на розписці від 10.09.2007 року позивачкою ОСОБА_4 чи виконаний іншою особою? Однак, згідно матеріалів справи цивільна справа була повернута до суду без виконання.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Тому, з урахуванням викладеного, суд вважав, що оспорюванний правочин - договір позики, був укладений з порушенням вимог цивільного законодавства України, не може створювати правових наслідків для позичальника ОСОБА_4, тому підлягав визнанню недійсним в частині укладання його між ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Однак, погодитись з висновком суду першої інстанції колегія суддів не може.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, ч. 3 статті 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, у січні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вимогами до ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про стягнення суми заборгованості за договором позики від 09 серпня 2006 року, уточнивши позовні вимоги просив суд стягнути з відповідачів на його користь солідарно суму боргу в розмірі 50 тис. доларів США у відповідності до офіційного курсу НБУ; з ОСОБА_5 на його користь суму боргу у розмірі 30 тис. доларів США у відповідності до офіційного курсу НБУ, та понесені судові витрати.

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 23 липня 2013 року позов ОСОБА_3 задоволено у повному обсязі.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2013 року рішення суду першої інстанції в частині солідарного стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суми позики у розмірі 399 650 грн., у відповідності до офіційного курсу НБУ, скасовано та у цій частині ухвалено рішення про відмову у позові. В іншій частині рішення залишено без змін.

Підставами ухвалення такого рішення було застосування строку позовної давності до спірних відносин.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 лютого 2014 року рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2013 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5 скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції саме з підстав не застосування до спірних відносин строку позовної давності про застосування якого було заявлено стороною. Інших підстав не зазначалось.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 квітня 2014 року рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 23 липня 2013 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5 скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Підставами ухвалення такого рішення було застосування строку позовної давності до спірних відносин.

Крім того, вказаним рішенням було також встановлено фактичні обставини у справі, а саме, що судом першої інстанції було вірно встановлено, що відповідачі у справі згідно договору займу і розписок отримали від позивача грошові кошти, проте зобов»язання по їх поверненню не виконали.

Тобто, рішеннями різних інстанції цивільної юрисдикції, що набрали законної сили та у яких брали участь ті самі особи, було встановлено фактичні обставини у дійсній справі, а саме, що між сторонами дійсно існували договірні відносини, згідно договору займу і розписок відповідачі отримали від позивача грошові кошти, проте зобов»язання по їх поверненню не виконали, а тому, зазначені обставини не доказуються при розгляді інших справ, у даному випадку дійсної справи.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України та відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України п. 7 постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовленні ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно вимог із ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Однак, у обґрунтування своїх вимог позивачем не було надано належних та допустимих доказів у обґрунтування та підтвердження своїх вимог, а усі її пояснення у обґрунтування вимог, колегія розцінює як припущення, на яких в силу вимог ст.. 61 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись.

Також, колегія апеляційного суду не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині посилання на нібито висновки у рішенні колегії судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2013 року, яким було встановлено той факт, що оскаржуваний договір займу не є юридичним документом, оскільки є сфальсифікованим, має описки, помилки, містить рукописний текст (сума боргу) та ОСОБА_4 його взагалі не вчиняла. Оскільки, зазначене не є висновками саме суду апеляційної інстанції, а є викладенням обставин справи, а саме доводів апеляційної скарги ОСОБА_4 у описовій частині рішення, тому, колегія суддів вважає. що зазначений висновок суду першої інстанції є безпідставним.

Судом першої інстанції ухвалювалось рішення без огляду оригіналів оскаржуваних договору та розписок, які містяться в матеріалах цивільної справи № 177/190/13-ц (т.с.1 а.с.18,19,20), однак вказані оригінали документів були оглянуті у суді апеляційної інстанції, що підтверджено матеріалами справи.

Крім того, в процесі слухання справи 11 березня 2014 року судом першої інстанції було призначено почеркознавчу експертизу щодо вирішення питання чи виконаний підпис у Договорі позики № 4/2-4 від 09.08.2006 року, у розписці від 09.08.2006 року та у розписці від 10.09.2007 року позивачем ОСОБА_4 чи виконаний іншою особою.

Однак, згідно до матеріалів справи цивільна справа була повернута без виконання. Інших клопотань не заявлялось. А як зазначалось вище, відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а згідно до вимог ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що саме позивачем не доведені обставини викладені у позовній заяві, однак, які спростовуються матеріалами справи, а тому, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції у зв»язку з чим вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 поданої в інтересах - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 липня 2014 року - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.В.Свистунова

Судді І.А.Єлізаренко

ОСОБА_7