Справа № 440/1584/14 Головуючий у 1 інстанції: Журибіда Б.М.
Провадження № 22-ц/783/1506/15 Доповідач в 2-й інстанції: Гриновець Б.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2015 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Гриновця Б.М.,

суддів: Богонюка М.Я., Ванівського О.М.

при секретарі: Жукровській Х.І.,

з участю: представника позивача - ОСОБА_2;

представника відповідача - Янчака П.О.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Буського районного суду Львівської області від 03 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Приватного підприємства «Соломія-Сервіс» про зміну формулювання причин звільнення, виплату заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за затримання розрахунку при звільненні, вихідної допомоги та моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

рішенням Буського районного суду Львівської області від 03 грудня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Зазначене рішення оскаржила позивач, подавши 12 грудня 2014 року апеляційну скаргу, у якій покликається на те, що судом першої інстанції при ухваленні зазначеного рішення неповно з'ясовано обставини, які мають важливе значення у справі та порушено норми матеріального і процесуального права.

Зокрема, зазначає, що суд помилково вважав факт доведеності причин звільнення на підставі п.1. ч.1 ст.36 КЗпП України та факт здійснення повного розрахунку, оскільки на її думку, підставами припинення трудового договору згідно цього пункту ч.1 ст.36 КЗпП України є виключно домовленість сторін, але лише за наявності причин, передбачених ст.39 КЗпП України, а відтак подану нею під тиском заяву слід вважати такою, що подана з її ініціативи, зокрема й з врахуванням надісланої 06 жовтня 2014 року заяви про зміну формулювання причин звільнення. У зв'язку з цим, суд першої інстанції, на переконання апелянта повинен був застосувати норми ст.ст.38, 44 КЗпП України. Вказує також і на те, що на практиці звільнення працівника за згодою сторін у трудових правовідносинах, що виникли на підставі трудових договорів, укладених на невизначений строк фактично не застосовується. Покази свідків щодо здійснення з нею повного розрахунку вона вважає суд не оцінив критично та всесторонньо, з врахуванням неприязних стосунків між нею та адміністрацією та підпорядкованості свідків керівнику відповідача. Вважає також, що справа судом першої інстанції розглянута односторонньо, покази свідка ОСОБА_5 взагалі не враховано, а офіс підприємства за вказаною адресою: АДРЕСА_1 відсутній, як не виявлено і офісу за адресою: АДРЕСА_2. Відтак вважає, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про існування можливості отримання нею трудової книжки. Зазначає також, що на її думку, судом свідомо проігноровано вимоги ст.237-1 КЗпП України щодо відшкодування їй моральної шкоди у зв'язку із порушенням її прав, як працівника та не засвідчено поданих копій та їх відповідність оригіналам цих документів наданим у судовому засіданні. Обставини невиплати її заробітної плати через зарахування такої в рахунок недостач та оплати курсів суд, згідно тверджень ОСОБА_4, взагалі не досліджував та не з'ясовував.

На підставі вказаного, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено, що 2.07.2013 року ОСОБА_4 було прийнято на роботу у ПП «Соломія-Сервіс» на посаду провізора (а.с.14).

24.09.2014 року ОСОБА_4 було подано заяву про звільнення з роботи за згодою сторін з 24.09.2014 року (а.с.12), яку, як вбачається з резолюції, погоджено.

Наказом від 24.09.2014 року ОСОБА_4 звільнено із займаної посади за згодою двох сторін, згідно п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України (а.с.15).

Як вбачається із оскаржуваного рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що звільнення відбулось за згодою сторін.

Не погоджуючись із таким висновком, апелянт вказує на наступні, на її думку, порушення, які свідчать про те, що звільнення відбулось з її ініціативи: відсутні підстави для звільнення за згодою сторін, передбачені ст.39 КЗпП України; звільнення відбулось без дотримання необхідного двотижневого строку; не видано трудової книжки та не проведено розрахунку при звільненні.

Як вбачається із матеріалів справи, зокрема наказу про прийняття на роботу позивача, з такою було укладено безстроковий трудовий договір, укладений на невизначений строк.

Виходячи із змісту ст.39 КЗпП України, на яку покликається позивач, такою регламентовано особливості дострокового розірвання з ініціативи працівника строкового трудового договору. Відтак, норми цієї статті не поширюються на правовідносини, які виникли між сторонами.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п. 8 постанови №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

При цьому, згідно абз.2 п.8 зазначеної постанови, слід мати на увазі, що сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст.36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. Якщо ж такої домовленості не було, то звільнення слід вважати проведеним з ініціативи працівника.

Як вбачається із поданої позивачем 24.09.2014 року заяви, остання просила звільнити її за згодою сторін з 24.09.2014 року. Звільнення з цієї підстави, як вбачається з резолюції на цій заяві, погоджено. Про погодження роботодавця на звільнення з цієї підстави та з вказаної ОСОБА_4 дати свідчить також і виданий 24.09.2014 року наказ про звільнення позивача з 24.09.2014 року.

Доказів про існування тиску з боку керівництва позивач та її представник, всупереч ч.1 ст.60 ЦПК України, суду не надали, а відтак з визнанням судом першої інстанції вказаних обставин недоведеними погоджується і колегія суддів.

Подану позивачем заяву про зміну формулювання причин звільнення (а.с.3) суд оцінює критично, оскільки докази того, що сторони досягли згоди щодо зміни попередньої домовленості про звільнення за угодою сторін в матеріалах справи відсутні.

У зв'язку із вищенаведеним колегія суддів вважає безпідставним і твердження апелянта про необхідність попередження нею роботодавця про звільнення за два тижні до запланованої дати звільнення.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Як вбачається з розрахунково-платіжної відомості №НЗП-000016 за вересень 2014 року (а.с.27), відомості на виплату грошей №ВЗП-000060 за вересень 2014 року (а.с.32), відомості на виплату грошей №ВЗП-000075 за вересень 2014 року (а.с.33) та акту ПП «Соломія-Сервіс» від 24.09.2014 року ОСОБА_4 виплачено розрахункові кошти в сумі 2159,81 грн..

Згідно наявних в матеріалах справи доказів, зокрема акту ПП «Соломія-Сервіс» від 24 вересня 2014 року та службової записки завідувача аптеки ОСОБА_6 ОСОБА_4 24 вересня 2014 року в період з 14.00 год. до 18.00 год. була відсутня на робочому місці.

Відповідно до п.4.2. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року №58, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 року за №110 якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

ПП «Соломія-Сервіс», згідно листів від 24.09.2014 року вих. №24/09/14 та від 30.09.2014 року вих. №30/09/14 надсилало ОСОБА_4 повідомлення про необхідність отримання трудової книжки (а.с.19, 21), які остання отримала 26.09.2014року та 03.10.2014 року відповідно (а.с.20, 22).

На підставі вказаного, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо доведеності факту здійснення розрахунку та здійснення дій, спрямованих на вручення трудової книжки в порядку передбаченою Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників.

Крім того, у матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження обставин завдання позивачу моральної шкоди та докази, якими б обґрунтовувався розмір відшкодування такої. Позивач та/або її представник не надали, всупереч ч.1 ст.60 ЦПК України, таких доказів і в процесі розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги та обставини, викладені в такій зазначених висновків суду першої інстанції не спростовують та не підтверджені жодними доказами.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

При цьому, згідно ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, на підставі вказаного, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції, що оскаржується слід залишити без змін.

Керуючись 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.308, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст.315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Буського районного суду Львівської області від 03 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Приватного підприємства «Соломія-Сервіс» про зміну формулювання причин звільнення, виплату заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за затримання розрахунку при звільненні, вихідної допомоги та моральної шкоди - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Б.М.Гриновець

Судді: М.Я.Богонюк

О.М.Ванівський