Справа № 2/489/645/15 р.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

28 квітня 2015 року Ленінський районний суд м.Миколаєва у складі:

головуючого - судді Спінчевської Н.А.,

при секретарі - Ковальовій С.В.,

за участю представника позивачки ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя.

Позивачка вказувала на те, що з 4 липня 2003 року перебуває з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу у них народився син ОСОБА_5. Під час шлюбу вони придбали житловий будинок АДРЕСА_1, гараж АДРЕСА_2, гараж АДРЕСА_3, а також на ім'я відповідача в АТ «Ощадбанк» були покладені на депозитний рахунок спільні кошти.

Посилаючись на те, що згоди щодо поділу майна не досягнуто, позивачка просила суд визнати за нею право власності на ? частину депозитних коштів, визнати за нею право власності на гараж АДРЕСА_2, та визнати право власності на ? частину житлового будинку АДРЕСА_1.

В подальшому позивачка, уточнюючи свої позовні вимоги, вказувала на те, що оскільки житловий будинок, з приводу якого виник спір, було отримано відповідачем у спадок, але за час шлюбу був спільно ними перебудований і його вартість значно збільшилася, просила суд визнати частку житлового будинку АДРЕСА_1, яка зареєстрована на праві власності за відповідачем, спільною сумісною власністю подружжя.

Остаточно позивачка просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину депозитних коштів та стягнути з відповідача на її користь 101092 грн. 43 коп., визнати за нею право власності на гараж АДРЕСА_2, виділивши гараж АДРЕСА_3 відповідачу та визнати 31/100 частку належного відповідачу на праві власності житлового будинку АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя.

Ухвалою суду від 24.02.2015 року до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору залучено ОСОБА_3.

В судовому засіданні представник позивачки підтримав позов, просив про його задоволення.

Відповідач та його представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували. Відповідач вказував на те, що належна йому на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину від 16.02.2009 року 31/100 частка житлового будинку АДРЕСА_1 є його особистою власністю і поділу не підлягає.

Окрім того, з моменту отримання спадщини будь-які перебудови в будинку, крім поточного ремонту, не проводилися. Всі прибудови були збудовані ще за життя його батька, від якого він отримав будинок у спадок. Інше майно, яке просить поділити позивачка, було придбане за кошти його матері, третьої особи у справі ОСОБА_3, які вона отримала від продажу 25.10.2013 року квартири та за кошти, зароблені нею особисто в Італії.

Посилаючись на ці обставини, просив в позові відмовити.

Третя особа у справі ОСОБА_3 в судовому засіданні вказувала на те, що власних коштів у подружжя не було. Все майно було придбане за її особисті кошти.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи та оцінивши в сукупності надані докази, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно з приписами ст.5 ЦК України та п.4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, норм розділу VII Прикінцевих положень СК України, правовий статус майна щодо якого виник спір, визначається нормами матеріального права, яке діяло на час його придбання (утворення).

В силу ст.ст.60-72 СК України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60,69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2,3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом, зокрема, об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя, а також ним можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності повинно беззастережно дотримуватися подружжям.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що 4 липня 2003 року сторони зареєстрували шлюб. В період шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_5.

Рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 4 лютого 2015 року шлюб між сторонами розірвано.

З матеріалів справи слідує, що 30 серпня 2014 року між ОСОБА_4 та АТ «Ощадбанк» було укладено договір №27073814 на вклад «Комбінований» відповідно до умов якого банк відкрив вкладнику депозитний рахунок НОМЕР_1 на строк 18 місяців, а вкладник вніс депозит в сумі 200001,00 грн.

Згідно з наявної у справі Банківської виписки з рахунків станом на 20.03.2015 року сума зарахувань на вказаному депозитному рахунку складає 20218486.

За таких обставин, суд вважає, що вказаний депозитний внесок, є об'єктом спільної сумісної власності сторін і на нього поширюються положення глави 8 СК України, зокрема ч.1 ст. 70 СК України щодо рівності часток у спільному майні, а тому позов ОСОБА_3 в цій частині підлягає задоволенню.

Також, в період шлюбу 10.10.2005 року сторони за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу за спільні кошти придбали гараж АДРЕСА_3.

18.07.2007 року за нотаріально-посвідченим договором купівлі-продажу сторони придбали гараж АДРЕСА_2. Вказане нерухоме майно було зареєстровано на праві власності на ім'я відповідача ОСОБА_4

В своєму позові позивачка просила провести поділ гаражів, визнавши за нею право власності на гараж АДРЕСА_2, залишивши у власності відповідача гараж АДРЕСА_3 .

За приписами ч.2 ч.71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 2 ст. 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

У разі неподільності речі, вона виділяється одному з подружжя, іншому виділяється друге майно, що є об'єктом спільної власності, різниця між ідеальною та реальною частками компенсується за рахунок того подружжя, реальна виділена частка якого більша.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

В той же час, заявляючи вимогу про поділ гаражів, позивачка надала до суду лише докази про вартість гаражу, який просила виділити саме їй у власність. Доказів про вартість іншого гаражу позивачкою суду не було надано. При розгляді даної справи судом неодноразово ставилося питання щодо проведення у справі судової будівельно-технічної експертизи для визначення дійсної вартості спірного майна, від проведення якої сторони відмовилися.

Заявлене представником відповідача в останньому судовому засіданні у справі клопотання про призначення у справі експертизи було відхилене судом, оскільки було подане з порушенням вимог ЦПК України після закінчення з'ясування обставин у справі і дослідження наявних у справі доказів.

Враховуючи ті обставини, що при вирішенні вимог про поділ майна подружжя має бути врахований принцип рівності часток подружжя, який закріплений в ст.70 СК, а позивачкою не доведено, що вартість гаражів, кожен з яких є неподільною річчю, є рівною, а також, що вони можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд вважає, що поділ гаражів слід провести з визначенням ідеальної частки подружжя в цьому майні - по 1/2 частці без його реального поділу.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Проте, відповідач не довів на підставі належних та допустимих доказів, що кошти, за які було придбане спірне майно, є особистими коштами його матері ОСОБА_3, як і відсутні докази того, що кошти, які були внесені на депозитний рахунок в АТ «Ощадбанк» на ім'я ОСОБА_4 належать третій особі у справі ОСОБА_3.

В обґрунтування свого позову про визнання частки спірного житлового будинку спільним майном подружжя позивачка вказувала на те, що хоча частка житлового будинку і була отримана відповідачем у спадщину, але за їх спільні кошти будинок було переобладнано, у зв'язку з чим істотно збільшилася його вартість.

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року за № 55 (далі - Інструкція).

Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 вказаної Інструкції поділ об'єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об'єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об'єкту поштової адреси.

Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції передбачено, що не підлягають поділу об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об'єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Зазначені положення узгоджуються з нормами ст.ст.316,317, ч.ч.1,2 ст.376 ЦК України.

Так, ураховуючи те, що за змістом ст.ст.316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до ч.2 ст. 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.

Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не є об'єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами ст.ст. 364, 367 ЦК України.

За змістом ч.1 ст.376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми, самочинним є будівництво об'єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній.

Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об'єкт нерухомості (ч.2 ст. 376 ЦК України).

До того ж, в розумінні ч.1 ст.376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а й об'єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Як вбачається з свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.02.2009 року, у період шлюбу відповідач отримав у спадщину 31/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1.

Згідно з п.п.1,2 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу, або за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Відповідно до ст.62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В той же час, із наявної у справі копії технічного паспорту, виготовленого станом на 23.12.2014 року, вбачається, що у житловому будинку АДРЕСА_1, власником 31/100 частки якого є відповідач ОСОБА_4, наявні самочинні споруди, в тому числі у 2009 році самочинно збудовано житлову прибудову, тобто в наявності є об'єкт самочинного будівництва, а тому спірний житловий будинок не може бути предметом поділу.

Відповідно до ст..88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, то судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

За такого, на підставі ст.88 ЦПК України з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених вимог, сплаченого при подачі позову, в розмірі 1330 грн. 67 коп.

Керуючись ст.ст.14, 15, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину депозитного рахунку НОМЕР_1 за договором № 27073814 від 30.08.2014 року, відкритого в акціонерному товаристві «Ощадбанк» та стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 ? частину коштів у розмірі 101092 грн. 43 коп.

Визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності за кожним по ? частині гаражу АДРЕСА_2.

Визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності за кожним по ? частині гаражу АДРЕСА_3.

В іншій частині в позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1330 грн. 67 коп. судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м.Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні при проголошенні рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Н.А. Спінчевська