Справа № 761/5470/15-ц
Провадження №2/761/3708/2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

14 квітня 2015 року

Шевченківський районний суд м. Києва

в складі:

головуючого - судді: Кондратенко О.О.

при секретарі: Анісковець Г.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства " Комерційний банк " Надра " про визнання дій неправомірними та визнання кредитного договору недійсним

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою, в якій просила: визнати дії Публічного акціонерного товариства " Комерційний банк " Надра " ( назву банку змінено з Відкрите акціонерне товариство комерційний банк " Надра " на Публічне акціонерне товариство " Комерційний банк " Надра ", надалі ПАТ " КБ " Надра " ) протиправними щодо надання кредиту як резиденту України в іноземній валюті заздалегідь для розрахунку цією валютою з іншими резидентами України на території України; визнати бездіяльність ПАТ " КБ " Надра " щодо здійснення контролю за цільовим використанням кредитних коштів, в даному випадку - за тим, щоб вона ( ОСОБА_1 ) використала отриману валюту саме на розрахунки з іншими резидентами України; визнати кредитний договір № 05/05/2006/840-К/101 від 11.05.2006 року, укладений між ВАТ " Райффайзен Банк Аваль " та ОСОБА_3 недійсним. Вимоги обґрунтовує тим, що кредитний договір є недійсним так як, кредит було надано в доларах США, що є порушенням діючого законодавства. Як зазначає позивач, мова йде не про незаконність надання банками кредитів в іноземній валюті резидентам України взагалі, а про незаконність надання таких кредитів саме для розрахунків цією валютою з іншими резидентами України на території України. Банк не виконав покладені на нього діючим законодавством - ст.1056 ЦК України зобов'язання в частині контролю за цільовим використанням кредитних коштів.

Позивач та його представник в судове засідання не з'явились; звернулись до суду із заявою про розгляд справи за їх відсутності та просили позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився; надіслав письмові заперечення та просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Крім того, просив суд застосувати строк позовної давності.

Суд, дослідив надані докази, прийшов до висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони.

Провіряючи обставини по справі судом встановлено, що 11.05.2006 року між ВАТ " КБ " Надра " та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 05/05/2006/840-К/101, по якому банк надав ОСОБА_1 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 43 000, 00 доларів США, з оплатою 9 % річних, строком користування на 60 місяців ( п.1.1., 1.2.1.4 Договору).

За умовами п.3.1, 3.2. Договору, видача кредиту здійснюється після укладення договору застави автотранспортного засобу, зазначеного в п.2.1. цього договору. Шляхом конвертації кредитних коштів та перерахування суми кредиту на відповідний поточний рахунок продавця шляхом оформлення платіжного доручення.

Із наданої представником відповідача копії заяви на видачу готівки № NL - 1 вбачається, що позивачка отримала кошти в розмірі 43 000, 00 доларів США.

На виконання умов кредитного договору відповідачем були надані кошти в іноземній валюті.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами ) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу ( ч.1 ст.215 ЦК України ). Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками ( усиновлювачами ), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України " Про систему валютного регулювання і валютного контролю " ( далі - Декрет КМУ ).

Статтею 1054 ЦКУ передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа ( кредитодавець ) зобов'язується надати грошові кошти ( кредит ) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Пункт 10 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року " Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин " роз'яснює, що згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку ( статті 19, 47 Закону України " Про банки і банківську діяльність " ) банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI " Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків " є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті ( пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання ).

Щодо вимог підпункту " в " пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами.

У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави ( підпункт " г " пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання ) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України " Про Національний банк України " в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 ( зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028 ). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк ( ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI " Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків " генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій ).

У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору ( п.11 зазначеної постанови ).

Отже, суд під час розгляду справи не встановив підстав, які б могли свідчити про порушення відповідачем вимог діючого законодавства на момент підписання кредитного договору, а тому оскільки позовні вимоги в цій частині не грунтуються на законі, тому вони не можуть бути задоволені.

Частина 3 статті 1056 ЦК України визначає, що у разі порушення позичальником встановленого кредитним договором обов'язку цільового використання кредиту кредитодавець має право також відмовитися від подальшого кредитування позичальника за договором.

Умовами договору не встановлено відповідальність ОСОБА_1 за нецільове використання кредиту, тому відповідно і не передбачено обов'язку Банку щодо контролю за цільовим використанням коштів. Водночас із зазначених підстав суд не може взяти до уваги пояснення представника позивача, що зазначені кошти були надані для розрахунку з резидентами України та території України. А тому, так як заявлені позивачем вимоги про визнання дій та бездіяльності відповідача неправомірними не обґрунтовані на законі, тому не можуть бути задоволеними.

Оскільки судом встановлено в судовому засіданні безпідставність заявлених вимог позивача, суд не вбачає підстав для застосування строків позовної давності.

Крім того, в прохальній частині позовної заяви зазначено, що позивачка просить визнати недійсним кредитний договір № 05/05/2006/840-К/101, укладений 11.05.2006 року між ВАТ " Райффайзен Банк Аваль " та ОСОБА_3, вимоги якого в частині сторін суд вважає опискою, так як дата та номер кредитного договору співпадає з реквізитами кредитного договору, який було укладено між сторонами ( ОСОБА_1 та ПАТ " КБ " Надра " ).

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка у своїх вимогах, як на підставу для задоволення заявленого позову, не знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. А тому, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині визнання кредитного договору № 05/05/2006/840-К/101 від 11.05.2006 року, укладеного між ВАТ " КБ " Надра " та ОСОБА_1 недійсним також не підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 192, 203, 215, 1054, 1056 ЦК України, ст.ст.3, 10, 11, 57 - 60, 212, 215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства " Комерційний банк " Надра " про визнання дій неправомірними та визнання кредитного договору недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: