АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2015 року. Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Усик Г.І.

суддів - Головачова Я.В., Соколової В.В.

при секретарі - Бугай О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1, діючої за довіреністю в інтересах ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 лютого 2015 р. у справі за позовом ОСОБА_2 до суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_3, суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, зобов'язання повернути кошти,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 р. ОСОБА_2 звернулася з позовом до суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_3, суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_4 про визнання недійсним договору №1 купівлі-продажу холодильної станції від 31.08.2012 р., застосування двохсторонньої реституції до вказаного договору, шляхом зобов'язання суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_4 повернути суб'єкту підприємницької діяльності - фізичній особі ОСОБА_3 кошти, отримані відповідно до договору купівлі-продажу в сумі 116 690,00 грн., а також зобов'язати останнього повернути суб'єкту підприємницької діяльності - фізичній особі ОСОБА_4 холодильну станцію 4HB512/HSN7471-75 YBITZER, конденсатор Gutner, 2007 року випуску, країна виробник - Німеччина.

На обґрунтування своїх вимог зазначала, що перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_4, ними на підставі договору купівлі-продажу майна №1 від 26.10.2011 р. за спільні сімейні кошти придбано холодильну станцію 4HB512/HSN 7471-75 Y BITZER та конденсатор Gutner, 2007 року випуску, країна виробник - Німеччина, загальною вартістю 569 800,00 грн.

Посилаючись на те, що у серпні 2013 р. ОСОБА_4 без отримання її згоди, діючи як суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа, самовільно відчужив зазначене майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, просила задовольнити її вимоги.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14.08.2014 р., залишеною без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва від 19.11.2014 р. позовні вимоги ОСОБА_2 до суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_3, суб'єкта підприємницької діяльності -

Справа № 761/11630/14-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/5812/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Савицький О.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Усик Г.І.
фізичної особи ОСОБА_4 про визнання договору купівлі продажу недійсним в частині вимог щодо зобов'язання суб'єкта підприємницької діяльності - фізичну особу ОСОБА_3 повернути холодильну станцію 4HB512/HSN7471 - 75 Y BITZER, конденсатор Gutner, 2007 року випуску, країна виробник - Німеччина, що належить на праві приватної власності суб'єкту підприємницької діяльності - фізичній особі ОСОБА_4 залишено без розгляду.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18.02.2015 р. в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справ та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Зазначав, що висновок суду про недоведеність позивачки про те, що продане за оспорюваним договором майно використовувалось позивачкою та відповідачем ОСОБА_4 для потреб їх сім'ї, суперечить наявним у матеріалах справи письмовим доказам.

Вказував на те, що суд першої інстанції не звернув увагу, що спірне майно було придбане ОСОБА_4 як фізичною особою за спільні кошти подружжя, а не є як суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою, а тому на час його відчуження це майно належало до спільної сумісної власності подружжя і не було власністю суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_4

Крім того, зазначене майно не використовувалося цим відповідачем у його господарській діяльності, а тому за відсутності згоди позивачки відчуження ним цього майна є незаконним.

Також звертав увагу на те, що суд першої інстанції залишив поза увагою угоду про правовий режим майна чоловіка та жінки, укладену між позивачкою та ОСОБА_4, та фактичне користування позивачкою холодильної станції в інтересах сім'ї і не надав цим обставинам ніякої правової оцінки.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 просив задовольнити апеляційну скаргу з наведених у ній підстав.

Представник ФОП ОСОБА_3 просив апеляційну скаргу відхилити, посилаючись на те, що її доводи не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа ОСОБА_4 в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належно.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які приймали участь в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що з 27.12.1997 р. ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебувають у зареєстрованому шлюбі.

16.02.2009 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір про правовий режим майна чоловіка і дружини, відповідно до п.1.5 якого сторони погодили, що майно, нажите сторонами під час шлюбу є спільною сумісною власністю, в тому числі, що підлягає державній реєстрації, не зважаючи на ім'я кого з подружжя воно зареєстровано.

Відповідно до п.1.9 цього договору майно, що придбано у шлюбі і є спільною сумісною власністю подружжя відповідно до чинного законодавства України на момент набуття майна може використовуватися як дружиною, так і чоловіком у своїй господарській діяльності, як фізичної особи-підприємця лише після узгодження такого використання з іншою стороною (письмовою згодою) та відповідним додатком до цього договору. Як убачається з додатку №1 від 26.10.2011 р. до договору про правовий режим майна дружини та чоловіка від 16.02.2009 р., ОСОБА_4 надав згоду ОСОБА_2 на використання майна, що перебуває у їх спільній сумісній власності, зокрема: холодильної станції 4HB512/HSN7471 - 75 YBITZER, конденсатор Gutner, 2007 року випуску, країна виробник - Німеччина у її господарській діяльності як фізичної особи - підприємця, у випадку такої необхідності.

ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є платниками єдиного податку, як суб'єкти підприємницької діяльності - фізичні особи.

26.10.2011 р. між ТОВ «ГрандМедіа Груп» та ОСОБА_4, який діяв, як фізична особа був укладений договір купівлі-продажу майна №1, відповідно до якого, ТОВ «Гранд Медіа Груп» продало, а ОСОБА_4 купив рухоме майно - холодильну станцію марки 4HB512/HSN7471-75 YBITZER, країна виробник - Німеччина. Продаж майна був вчинений за ціною 600 000,00 грн.

31.08.2012 р. між суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_4 та суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу №1, відповідно до якого продавець передав у власність покупцю холодильну станцію марки 4HB512/HSN 7471-75 Y BITZER, конденсатор Gutner, 2007 року випуску, країна виробник - Німеччина, вартість якого складала 569 800 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що при укладанні оспорюваного договору відповідачі діяли, як суб'єкти підприємницької діяльності, що майно фізичної особи-підприємця не є суб'єктом спільної сумісної власності подружжя, та з недоведеності, що спірне майно використовувалося позивачкою разом з відповідачем ОСОБА_4 для потреб їхньої сім'ї.

З таким висновком суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

За змістом ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її/його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість (п. 1 ч.1 ст. 31 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частини 1,5 статті 203 ЦК України передбачають, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Холодильна станція 4HB512/HSN 7471-75 Y BITZER, конденсатор Gutner, 2007 року випуску, країна виробник - Німеччина була придбана ОСОБА_4 як фізичною особою під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2, а тому є їх спільною сумісною власністю.

В матеріалах справи відсутні докази які б свідчили про використання цього майна суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_4 в його господарській діяльності.

Та обставина, що відчужене за оспорюваним договором майно використовувалося позивачкою разом з відповідачем ОСОБА_4 для потреб їхньої сім'ї підтверджується укладеним 16.02.2009 р. між нею та ОСОБА_4 договором про правовий режим майна чоловіка і дружини та додатком № 1 до цього договору, договором про обслуговування та використання холодильної станції, укладеним 02.09.2013 р. між ОСОБА_2 та ТОВ «Ісма Київ», актами приймання-передачі виконаної роботи про обслуговування та використання холодильної станції до цього договору від 03.01.2014 р. та від 05.05.2014 р.

Те, що спірне майно не було у користуванні та володінні ОСОБА_3 підтверджується і рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30.07.2014 р., яким воно витребувано з чужого незаконного володіння ЗАТ «АТЕК» та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що укладаючи оспорюваний договір відповідач ОСОБА_4 діяв, як суб'єкт підприємницької діяльності, що зазначене майно не об'єктом спільної сумісної власності подружжя та, що позивачкою не надано доказів про використання цього майна разом з відповідачем ОСОБА_4 в інтересах сім'ї, є помилковим.

З урахуванням наведених обставин суд неправильно застосував роз'яснення, викладені уп.29 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» відповідно до якого майно приватного підприємства чи фізичної особи-підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому інший з подружжя має право на частку одержаних доходів від своєї діяльності.

Аналіз зазначеного пункту постанови Пленуму Верховного Суду України дозволяє зробити висновок, що майно фізичної особи - підприємця, слід розглядати як його особисту приватну власність, якщо воно придбане ним та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку.

Зважаючи на те, що договір купівлі-продажу майна, що належало на праві спільної сумісної власності подружжя, був укладений між суб'єктами підприємницької діяльності - фізичними особами ОСОБА_4 та ОСОБА_3 без згоди позивачки, що суперечить вимогам ст.65 СК України і є підставою для визнання його недійсним, суд помилково відмовив у задоволенні таких позовних вимог ОСОБА_2, а тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про задоволення її позовних вимог в частині визнання договору купівлі-продажу холодильної станції №1 від 31.08.2012 р., укладеного між суб'єктом підприємницької діяльності-фізичною особою ОСОБА_4 та суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_3

Що стосується рішення суду в частині відмови в застосуванні до визнаного недійсним договору купівлі-продажудвохсторонньої реституції, шляхом зобов'язання суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_4 повернути кошти, отримані згідно умов вказаного договору у сумі 116 690 грн. суб'єкту підприємницької діяльності - фізичній особі ОСОБА_3, то колегія суддів вважає, що рішення суду в цій частині є правильним, виходячи з наступного

Згідно зі ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2014 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» норма ч.1 ст.216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужено третій особі. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч.1 ст.388 ЦК України.

Ураховуючи наведене та керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 лютого 2015 р. в частині відмови ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог до суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_3, суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_4 про визнання недійсним договору №1 купівлі-продажу холодильної станції від 31.08.2012 р. скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_3, суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним задовольнити.

Визнати договір №1 купівлі-продажу холодильної станції, укладений 31.08.2012 р. між суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_4 та суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_3 недійсним.

Стягнути з суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_3 та суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі по 121,80 грн. з кожного.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: