Провадження №2/369/385/15
РІШЕННЯ

Іменем України

20.04.2015 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Медвідь Н.О.

при секретарі Ткаченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, про поділ спільного майна подружжя, визнання недійсним договору дарування, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2014 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна подружжя.

У ході судового розгляду позивач збільшував свої вимоги, остаточно просив суд: встановити факт проживання однією сім'єю його та ОСОБА_2 з вересня 2009 року по лютий 2014 року; визнати будинок за адресою: АДРЕСА_1, та земельну ділянку, на якій розміщений цей будинок, вольєр для собаки, 2 сміттєві баки металеві, кухонний гарнітур, кухонний куточок, посудомийну машину БОШ, холодильник ЛІБХЕР, морозильну камеру, бензинову електростанцію, насосну станцію, 2 столи під телевізор, полку для взуття об'єктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2; здійснити поділ спільного майна подружжя; визнати за ним право власності на ? частку будинку за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, на якій розташований цей будинок; виділити наступне майно: вольєр для собаки вартістю 5000 грн., 1 сміттєвий бак металевий вартістю 4000 грн., посудомийну машину БОШ вартістю 3800 грн., холодильник ЛІБХЕР вартістю 8000 грн., морозильну камеру вартістю 3600 грн., полку для взуття вартістю 500 грн.; визнати недійсним договір дарування № 1-1943 від 04.10.2013 спірного будинку , посвідчений державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Київської області ОСОБА_4

Свої позовні вимоги мотивував тим, що він з вересня 2009 року по лютий 2014 року проживав з ОСОБА_2 як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, вів разом з нею спільне господарство та мав спільний побут.

У даний період він та ОСОБА_2 за спільні кошти побудували житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1. Будівництво будинку здійснювалось з вересня 2010 року та було закінчено восени 2013 року. Право власності було зареєстровано за ОСОБА_2

Крім цього, позивач зазначив, що він спільно з ОСОБА_2 нажив вольєр для собаки, 2 сміттєві баки металеві, кухонний гарнітур, кухонний куточок, посудомийну машину БОШ, холодильник ЛІБХЕР, морозильну камеру, бензинову електростанцію, насосну станцію, 2 столи під телевізор, полку для взуття.

Також, як вказує ОСОБА_1, 03.02.2015 року він отримав витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстрів до 2013 року щодо об'єкта нерухомого майна, а саме: спірного будинку , і йому стало відомо , що ОСОБА_2 подарувала цей будинок 04.10.2013 своєму синові ОСОБА_3.

Проте, вважає, що, так як спірний будинок являється їх з ОСОБА_2 спільним сумісним майном, розпорядження ним повинно було здійснюватись ОСОБА_2 і з його, дозволу, викладеного у письмовій формі та посвідченого нотаріально, але цього виконано не було: відповідач виключно з власної ініціативи віддарувала спірний будинок співвідповідачу, що вважає підставою для визнання цього правочину недійсним.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, позивач пояснив, що у них з відповідачкою були нормальні відносини, вони проживали як подружжя з 2009 року, побудували будинок, по будівництву замовлення робив відповідач ОСОБА_3, підписи на квитанціях належать позивачу, на будівництво спірного будинку відповідач ОСОБА_3 дав 86 000 грн.

Представник відповідача ОСОБА_2 позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні, вказуючи на відсутність доказів проживання сторін разом саме сім'єю, а, відповідно, й на відсутність підстав задоволення позовної заяви, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер чоловік ОСОБА_2 З того часу вона проживає сама, ні з ким сім'ю як офіційно, так і фактично не створювала, сама вела господарство. У цей період відповідач підтримувала романтичні стосунки з деякими чоловіками, в тому числі і з позивачем, проте ці стосунки носили лише інтимний характер та поширювалися виключно на її дозвілля (розваги, відпочинок), і аж ніяк не на побут та господарство. Також наголосила, що позивач у період з вересня 2009 року по лютий 2014 року не могла фактично жити з позивачем сім'єю без реєстрації шлюбу, так як вела з ним окреме господарство та побут, не мала з ним ніяких спільних прав та обов'язків, не набувала спільно з ним майно, більш того, у вказаний час вона мала романи з іншими чоловіками, визнала, що, дійсно, позивач деякий час на правах наймача (орендаря) проживав у будинку відповідача, користувався її кухнею, санвузлом, однак проживання під одним дахом не дає йому права вважати, що вони проживали як сім'я. Окрім цього, на переконання представника ОСОБА_2, спірна земельна ділянка була отримана відповідачем у дар і у будь-якому випадку є її особистою власністю. Будівництво ж спірного житлового будинку було розпочато у жовтні 2012 року, що вбачається з повідомлення ІДАБК у Київській області за № КС2 від 25.10.2012 , за кошти сина відповідача ОСОБА_3 І було закінчено у грудні 2012 року, як це вбачається з декларації про готовність об'єкта до експлуатації № КС95 від 26.07.2013 . Стосовно спірного рухомого майна, то представник відповідача зазначила, що позивач скористався тим, що проживав у відповідача як квартирант, деякий час перебував з нею у дружніх, а іноді у романтичних стосунках, і відповідно бачив, яке майно наявне у неї та було придбане нею, однак ніякого відношення до цього він не мав, так як вольєр для собаки відповідачу за власний кошт та власними силами робив її син, сміттєві баки, які раніше вже були у використанні, були отримані безкоштовно від знайомих, виготовлення меблів на кухню, столів під телевізор та полки для взуття, а також посудомийну машину БОШ, холодильник ЛІБХЕР, морозильну камеру, бензинову електростанцію, насосну станцію у допомогу та у дар матері оплачував син відповідача ОСОБА_3, на підтвердження цього навіть збереглися гарантійні талони, видаткові накладні та товарні чеки на техніку, на яких за отримання товару проставлені підписи саме його, а не відповідача або позивача. До того ж, як видно з документів, які збереглися на спірну техніку, стара автоматична насосна станція була придбана задовго до оспорюваного ОСОБА_1 періоду 04.06.2004 . а нова - куплена за 1 839,08 грн. вже після закінчення цього періоду 01.05.2014 . Вказала, що позивач абсолютно не орієнтується як у вартості, так і у часі придбання та набуття спірного як рухомого, так і нерухомого майна, що, в свою чергу, означає, що він не брав участі у його створенні або купівлі.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, звернувся до суду із заявою про слухання справи у його відсутність, позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні.

Суд, вислухавши осіб, які беруть участь у розгляді справи, свідків, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 12.11.2001 відповідач ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим № 8361, набула у власність земельну ділянку площею 0,0601 га, надану для обслуговування та будівництва житлового будинку та господарських будівель та розміщену за адресою: АДРЕСА_1.

01.04.2009 відділом РАЦС Ківерцівського РУЮ Волинської області за актовим записом № 36 було зареєстровано розірвання шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 01.04.2009 .

З 19.09.2009 по 27.09.2009 позивач перебував за межами України - у Польщі, що вбачається з його закордонного паспорту.

30.03.2012 на ім'я відповідача ОСОБА_2 було видано державний акт серії НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку площею 0,0601 га, надану для обслуговування та будівництва житлового будинку та господарських будівель та розміщену за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № НОМЕР_3.

25.10.2012 від імені ОСОБА_2 в Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області було зареєстровано за № КС2 повідомлення про початок виконання будівельних робіт на земельній ділянці площею 0,0601 га, наданій для обслуговування та будівництва житлового будинку та господарських будівель та розміщеній за адресою: АДРЕСА_1.

26.07.2013 за № КС95 на ім'я відповідача ОСОБА_2 було видано декларацію про готовність об'єкта до експлуатації, відповідно до якої вирішено вважати закінчений будівництвом житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, готовим до експлуатації.

04.10.2013 на підставі договору дарування житлового будинку, посвідченого державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_4 за реєстровим № 1-1943, відповідач ОСОБА_2 віддарувала відповідачу ОСОБА_3 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1. З огляду на витяг № 10252425 від 04.10.2013 право власності на спірний житловий будинок було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на ім'я відповідача ОСОБА_3.

Як вбачається зі змісту даного правочину, спірний будинок належав відповідачу ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 03.09.2013 Реєстраційною службою Києво-Святошинського РУЮ Київської області за індексним № 8879916 та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Також 04.10.2013 на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_4 за реєстровим № 1-1948, відповідач ОСОБА_2 віддарувала відповідачу ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0601 га, надану для обслуговування та будівництва житлового будинку та господарських будівель та розміщену за адресою: АДРЕСА_1. З огляду на витяг № 10251094 від 04.10.2013 право власності на дану земельну ділянку було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на ім'я відповідача ОСОБА_3.

Належність на час розгляду даної справи на праві власності спірного житлового будинку відповідачу ОСОБА_3 підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 33072034 від 03.02.2015 .

Наявні в матеріалах справи товарні чеки, видаткові накладні та інші розрахункові та товарні документи, суд не може взяти до уваги, оскільки з них не можливо встановити ідентичність зазначених в них товарів із заявленими ОСОБА_1 у позові.

Аналогічне ставлення суд висловлює і до фото, що містяться у матеріалах справи, так як з них не вбачається ні часу їх виготовлення, ні наявності між сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 саме сімейних відносин.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 суду повідомив, що являється сусідом ОСОБА_2, був у неї вдома двічі, бачив позивача постійно у дворі, а також як він зі своїми братами здійснював утеплення будинку, був у них в гостях, обідав, але йому не відомо, чи вів він спільне господарство з ОСОБА_2, чи купували вони разом продукти, ким вони приходились один одному.

Свідок ОСОБА_8 суду повідомив, що являється сусідом ОСОБА_2, бачив позивача, як той господарював у дворі, як вони із ОСОБА_2 разом їздили по гриби, до церкви, допомагав їм по будівництву, вважав їх співмешканцями та сім'єю, але чому не зміг пояснити, знає зі слів сусідів, що вони посварились через реєстрацію місця проживання.

Свідок ОСОБА_9 суду повідомив, що він являється другом позивача, йому відомо, що у сторін були відносини подружжя, вони разом їздили відпочивати за кордон, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, разом будували будинок, будинок будував позивач разом зі своїми братами та з ОСОБА_2 за спільні кошти, частину коштів на будівництво давав син відповідача ОСОБА_3, а частину - позивач, але це все йому відомо зі слів позивача, сторони разом проживали 5 років, 14.02.2014 року він забрав позивача до себе, так як ОСОБА_2 погрожувала його отруїти, у збудованому будинку за домовленістю повинні були проживати сторони.

Свідок ОСОБА_11 суду повідомив, що він є рідним братом позивача, позивач та ОСОБА_2 приїжджали на весілля його сина разом, проживали разом у іншого брата, спірний будинок будував він разом з братом, також надсилав людей на будівництво, йому відомо, що позивач та відповідач ОСОБА_2 разом спали у своїй спальні в будинку, сторони проживали разом близько 4 років, у них були стосунки чоловіка та жінки, посварилися через сина відповідача ОСОБА_3.

Свідок ОСОБА_12 суду повідомив, що він є рідним братом позивача, позивач та ОСОБА_2 приїжджали на весілля його племінника разом, проживали у нього і спали в одному ліжку, він проживав у позивача близько 2 місяців і допомагав будувати будинок, не бачив, щоб відповідач прала позивачу, але вона готувала, коли будували будинок.

Свідок ОСОБА_13 суду повідомила, що є подругою ОСОБА_2, часто бувала у гостях у останньої, бачила, що позивач з братами проживав у неї в якості бригадира на будівництві, будинок будувався десь з 2010 року по 2013 рік, сама відповідач після смерті чоловіка ні з ким з чоловіків не проживала однією сім'єю, позивач з'їхав з будинку, коли закінчив певні ремонтні роботи.

Свідок ОСОБА_14 суду повідомив, що з 2012 року вони з відповідачем ОСОБА_2 підтримують інтимні та романтичні стосунки, він її кохає і має намір одружитися з нею, одного разу він бачив на подвір'ї її будинку позивача, але відповідач йому пояснила, що це квартирант, у будинку у Боярці він був декілька разів, вони зустрічалися з відповідачем у квартирі у Києві, також їздили разом на річку та збирати гриби.

Свідок ОСОБА_15 суду повідомив, що протягом 2009 року у нього з відповідачем ОСОБА_2 були романтичні стосунки, відповідачка проживала одна, з її слів, у будинку також проживав квартирант.

Свідок ОСОБА_16 суду повідомив, що у 2011-2012 роках він займався будівництвом будинку відповідача ОСОБА_2, за роботу з ним розплачувався її син ОСОБА_3, закінчив він будівництво у 2012 році, сторони не проживали однією сім'єю, йому відомо, що позивач проживав у будинку відповідача як квартирант і з'їхав з будинку півтора роки тому назад.

Свідок ОСОБА_17 суду повідомив, що відповідача ОСОБА_2 він знає з дитинства, він часто заходив до сина відповідача ОСОБА_3 у гості і бачив, що позивач проводив лише ремонтні роботи, йому не відомо, щоб відповідач проживала з кимось сім'єю після смерті чоловіка, позивач же проживав у будинку як прораб зі своєю бригадою.

Свідок ОСОБА_18 суду повідомив, що йому відомо, що відповідач не проживала з чоловіками після смерті її чоловіка, але у неї були коханці, він не бачив позивача з 2011 року після того, як вони посварились через невдалу купівлю машини.

Свідок ОСОБА_19 суду повідомив, що він є зятем позивача, на його думку, сторони проживали разом як чоловік та жінка, але пояснити, чому він так вважає, суду не зміг, він працював у Києві, а тому часто заїжджав до них у гості, вони зустрічали його як батьки.

Свідок ОСОБА_20 суду повідомила, що вона познайомилася зі сторонами влітку 2012 року, коли почала працювати у магазині у позивача, працювала вона там до кінця 2012 року, відповідач ОСОБА_2 завжди представлялась їй дружиною позивача, вона навіть думала, що сторони перебувають в офіційному шлюбі, але, чому так думала, суду пояснити не змогла, також вона чула, як позивач по телефону радився з відповідачем ОСОБА_2, що купити.

Свідок ОСОБА_21 суду повідомив, що з ОСОБА_2 він познайомився у 2011 році, коли позивач запросив його до себе у гості у Боярку і представив відповідача як свою дружину, ОСОБА_2 цього не заперечувала, в гостях у сторін він був близько 20 разів, відносини у них були ідеальні, позивач все робив по дому, а відповідачка вела господарство, йому відомо, що сторони разом їздили відпочивати до Єгипту, новий будинок вони вирішили побудувати разом для сина відповідача - співвідповідача ОСОБА_3, будівництво спірного будинку розпочалося у 2011 році, будівництвом позивач займався на правах хазяїна.

Стосовно показів свідків, то за їх результатами суд не вбачає достатньо підстав вважати, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали разом з вересня 2009 року по лютий 2014 року саме сім'єю.

Так, свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_12, ОСОБА_11, ОСОБА_9, ОСОБА_19, ОСОБА_20 пояснили, що вважали ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подружжям, але не змогли пояснити, чому вони вважали саме так, а також конкретно описати відносини між сторонами, хоч деякі з них взагалі є сусідами відповідача ОСОБА_2 та родичами позивача ОСОБА_1 Посилання, що сторони жили під одним дахом, разом проводили час, спали разом, що позивач проводив будівельні та ремонтні роботи при будівництві спірного будинку, з огляду на твердження представника відповідача, що ОСОБА_1 проживав у якості квартиранта та прораба на час виконання будівельних та ремонтних робіт, а також, що у сторін дійсно мали місце як дружні, так і романтичні стосунки, не можуть лягти в основу рішення, так як містять у собі суб'єктивні припущення самих свідків, які могли сформуватись внаслідок помилкового сприйняття ситуації та незнання всіх нюансів дійсних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Пояснення ж свідка ОСОБА_21, зважаючи на зазначене, теж не можуть бути оцінені однозначно, так як робота, яку виконував позивач і про яку говорив свідок, могла бути пов'язана з виконанням своїх робочих обов'язків або дружньою допомогою у вдячність за приготування їжі чи надання житла.

Крім цього, з боку свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 було зроблено заяви, що вони в оспорюваний позивачем період теж перебували з відповідачем ОСОБА_2 у романтичних стосунках, внаслідок чого суд приходить до висновку, що відповідач у будь-якому випадку не вважала себе пов'язаною з позивачем сталими, серйозними сімейними стосунками.

До того ж, свідки ОСОБА_13, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, які або в силу своєї роботи, або в силу дружби з родиною ОСОБА_2 могли спостерігати, в тому числі й в оспорюваний ОСОБА_1 період, за щоденним життям ОСОБА_2, заявили, що сторони не проживали разом сім'єю, відповідач проживала після смерті свого чоловіка одна, а позивач проживав у відповідача як прораб та квартирант.

Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми.

У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Пунктом 6 Рішення Конституційного суду України від 03.06.1999 № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

У ст. 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Згідно з ч. 4 ст. 368 ЦК України майно набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї є їхньою спільною сумісною власністю.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Частиною 1 ст. 24 КпШС УРСР визначено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Відповідно до ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення. а також інших підстав, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

У п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 74 CК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними, на майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, котрі не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

З урахуванням рекомендацій, викладених у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Зважаючи на позицію, викладену у п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

У ч. 1 ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 234 ЦПК України визначена можливість встановлення у судовому порядку фактів, що мають юридичне значення, тобто таких, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб.

Виходячи зі змісту ч. 6 ст. 235 ЦПК України, у разі наявності спору про право справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, повинні розглядатись у позовному провадженні.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суди розглядають справи про проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

З урахуванням проаналізованих правових норм в розрізі встановлених обставин у справі суд приходить до наступних висновків.

Предметом доказування при розгляді справ про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, передусім складає сукупність обставин, що є згідно із законом основними ознаками сім'ї: спільне проживання, пов'язаність спільним побутом, наявність взаємних прав та обов'язків.

Всупереч вимогам ст.ст. 10, 60 ЦПК України у ході судового розгляду суду не було надано належних та допустимих доказів, які б достатньо та переконливо доводили той факт, що відносинам між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з вересня 2009 року по лютий 2014 року дійсно були притаманні ознаки подружніх стосунків.

Проживання сторін під одним дахом, їх спільний відпочинок на курортах, сумісне дозвілля, відвідування та святкування весіль, наявність між ними романтичних та дружніх стосунків не дає підстав вважати їх сім'єю, оскільки не було доведено того, що вони вели спільне господарством, мали спільний бюджет, побут, взаємні права та обов'язки, мали спільні витрати, придбавали майно в інтересах сім'ї.

Фінансової участі позивача у придбанні спірного рухомого майна та у будівництві спірного житлового будинку в ході розгляду справи встановлено теж не було.

Так як суд не знаходить підстав вважати, що сторони у заявлений ОСОБА_1 період проживали саме сім'єю без реєстрації шлюбу, неможливо визнати спірне майно спільним сумісним, визнати оспорюваний правочин недійсним і здійснити поділ як рухомого майна, так і житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 в м. Боярці Києво-Святошинського району Київської області.

Більш того, спірна земельна ділянка була отримана відповідачем ОСОБА_2 у дар, при чому ще задовго до заявленого ОСОБА_1 періоду, тому у будь-якому разі не могла бути визнана спільним сумісним майном сторін.

А отже, суд приходить до висновку, що вимоги ОСОБА_1 не були доведені під час розгляду справи, а тому повинні бути залишені без задоволення.

Зважаючи на вищенаведене, відповідно до рекомендацій, викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» та Постанові Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 13, 41 Конституції України, п. 6 Рішення Конституційного суду України від 03.06.1999 року № 5-рп/99, ст.ст. 202-204, 209, 210, 215, 216, 219, 220, 236, 321, 355, 368, 369 ЦК України, ст. 24 КпШС УРСР, ст.ст. 3, 57, 60, 74СК України, керуючись ст.ст. 3, 11, 4, 15, 60, 209, 212-215, 218, 234-235, 256-257, 259 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, поділ спільного майна подружжя, визнання недійсним договору дарування, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: