Справа №490/2629/15-ц 16.09.2015 16.09.2015 16.09.2015
Провадження №22-ц/784/1835/15
Справа № 490/2629/15-ц
Провадження № 22 ц- 784/1835/2015 р. Головуючий в 1 інстанції: Черенкова Н.П.
Категорія 43 Доповідач: Маляренко І.Б.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

16 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

Головуючого: Маляренко І.Б.

Суддів: Буренкової К.О., Кутової Т.З.,

За участю секретаря: Богуславської О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, подану через представника - ОСОБА_2,

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 червня 2015 року

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про вселення та усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А:

30.03.2015 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про вселення та усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що з 17 вересня 1999 року його зареєстрованим місцем проживання є АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою УДМС України в Миколаївській області. Однак фактично за вказаною адресою він проживав з осені 1997 року.

На даний час відповідачі чинять йому перешкоди у проживанні та користуванні житловим приміщенням, змінили замки у квартирі .

Посилаючись на ст. 47 Конституції України та ст..9 ЖК України, ОСОБА_1, уточнивши позовні вимоги, просив вселити його до кв. АДРЕСА_1; зобов'язати відповідачів не чинити йому перешкод у користуванні даною квартирою.

06 травня 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4, подали до суду зустрічну позовну заяву, обґрунтовуючи її тим, що вони є законними власниками квартири; 17 вересня 1999року у належній їм квартирі був зареєстрований ОСОБА_1, з яким ОСОБА_3, проживала однією родиною у цивільному шлюбі до 11 квітня 2014 року.

У квітні 2014 року ОСОБА_1, зібравши свої речі, виїхав з квартири та до теперішнього часу не з'являвся. Посилаючись на зазначене, просили ОСОБА_1 визнати особою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 червня 2015 року у задоволенні обох позовів відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, поданій через представника ОСОБА_2, йдеться про неповне дослідження судом доказів, порушення норм матеріального права, і ставиться питання про скасування рішення суду в частині відмови у задоволені позовних вимог ОСОБА_1, та ухвалення в цій частині нового рішення, про задоволення позовних вимог в цій частині у повному обсязі.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного.

Так, згідно із ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З урахуванням доводів апеляційної скарги рішення суду переглядається в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Статтею 213 ЦПК України встановлено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повинен вирішити справу згідно із законом, ухваливши рішення на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в частині, що переглядається, зазначеним вимогам не відповідає.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При цьому, враховуючи норми ст. ст. 27, 31 ЦПК України, позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 заявляв позов про вселення, усунення перешкод у користуванні житлом.

Посилання ОСОБА_1 на ч.3 Конституції України, ч.3 ст. 9 Житлового кодексу суд розцінив як підставу позову і, відмовляючи у його задоволенні, зазначив, що підстави

у його задоволенні, у визначений позивачем спосіб, відсутні.

Проте судом не враховано, що в розумінні цивільно-процесуального права підставу позову складають власне не норми матеріального права, які підлягають застосуванню до правовідносин сторін (правова підстава позову), а зазначення фактичних обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, тобто юридичних фактів матеріально-правового характеру, що визначаються нормами матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини (їх виникнення, зміну, припинення), та докази, на підтвердження зазначених позивачем обставин.

При цьому цивільно-процесуальний закон не вимагає від позивача визначення норми матеріального права, яка підлягає застосуванню (ст. 119 ЦПК України).

Відповідно до цієї процесуальної норми позивач зобов'язаний зазначити в позовній заяві фактичні обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги та докази, на підтвердження цих вимог.

Аналогічні положення містяться й у роз'ясненнях, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду".

На виконання вимог ст. 119 ЦПК України ОСОБА_1 у своїй позовній заяві зазначив фактичні обставини, які складають підставу позову, а саме - перешкоджання йому відповідачами у проживанні в належній їм квартирі, де він проживав як член сім'ї і був зареєстрований з вересня 1999 року.

Судом встановлено, і ці обставини ніким не оспорюються, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є співвласниками у рівних частках кв. АДРЕСА_117.09.1999 року за цією адресою зареєструвався ОСОБА_1, з яким ОСОБА_3 проживала у цивільному шлюбі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції послався на те, що він як позивач за первісним позовом не довів, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2. позбавили його права на проживання у належній їм квартирі, а саме, що вони виселяли його, поміняли замки на вхідних дверях, позбавили його ключів від них.

Однак з таким висновком суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Тобто з наведеного можна виділити такі умови, за наявності яких особа має право на користування житлом поряд з власником: користувач повинен бути членом сім'ї власника житла та проживати разом з ним.

Стаття 3 Сімейного кодексу України визначає, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки.

Якщо ж виходити з розуміння сім'ї за житловим законодавством то відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України "до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство".

Згідно із наявними у справі доказами, зокрема, і поясненнями сторін, ОСОБА_1 був членом сім?ї ОСОБА_3 і проживав у спірній квартирі з 1999 року.

У зустрічній позовній заяві ОСОБА_3 послалася на те, що проживала з ОСОБА_1 однією родиною до 11.04.2014 року (а.с.38).

Позивач не заперечував того, що не проживає у квартирі з квітня 2014 року, тому і надані відповідачами довідки з УМВСУ, і пояснення свідків в цій частині значення для вирішення спору не мають.

Проте суд не взяв до уваги того, що позивач наполягав на тому, що він у квітні місяці виїхав на дачу і проживав там, як було заведено багато років, до жовтня місяця, тобто увесь дачний сезон.

На підтвердження зазначеного позивач надав суду належним чином посвідчену довідку (а.с. 81) СВТ «Бугський-1», з якої вбачається, що з 2006 року вони з ОСОБА_3 у період дачного сезону (з квітня по жовтень місяці) проживали на дачній ділянці НОМЕР_1. А у 2014 році також у період з квітня по травень місяці на зазначеній ділянці проживав ОСОБА_1, а ОСОБА_3 періодично його відвідувала.

У березні 2014 року ОСОБА_1 направив на ім?я ОСОБА_3 листа-повідомлення, в якому просив повернути йому комплект ключів від квартири і не порушувати гарантованого йому діючим законодавством права на проживання у квартирі.

Із пояснень допитаних в судовому засіданні свідків не вбачається, що позивач самовільно покинув житло, оскільки особисті речі вивозились ним із гаражу, куди, як він пояснив, їх винесли з квартири відповідачі.

Та обставина, що після ухвалення рішення відповідачі подарували належну їм квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_5, не є підставою для відмови у задоволенні апеляційної скарги.

Новий власник не позбавлений права звернутись до суду із самостійним позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення члена сім?ї колишнього власника або зняття з реєстрації, в разі якщо дане рішення на той час не буде виконано.

Згідно із ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 303,307,309,316 ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану через представника -

ОСОБА_2, задовольнити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 червня 2015 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про вселення таусунення перешкод в користуванні житловим приміщенням і ухвалити в цій частині нове рішення, яким вселити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, до квартири АДРЕСА_1; зобов?язати ОСОБА_3, ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1; в іншій частині - залишити без змін.

Рішення набирає чинності негайно, але протягом 20 днів може бути оскаржене

шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: