АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5064/15 Справа № 185/9299/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Боженко Л. В. Доповідач - Козлов С.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2015 року м. Дніпропетровськ Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого: Козлова С.П.,

суддів: Тамакулової В.О., Болтунової Л.М.,

при секретарі: Видюковій Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відовідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відовідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та застосування наслідків його недійсності, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року позивач звернувся до суду з таким позовом, посилаючись на те, що 28 серпня 2014 року він уклав з відповідачем договір фінансового лізингу № 010607, згідно якого сплатив відповідачу авансовий внесок у розмірі 14 050 грн., а відповідач (лізингодавець) взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - автомобіль Geely Emgrand, вартістю 140 500 грн., та передати йому (лізингоодержувачу) у власність і користування на строк та умовах, передбачених цим договором, але при цьому у договір включені несправедливі для споживача умови, що містяться у його пунктах 1.4, 1.6, 2.5, 3.4.1, 5.4, 8.14, 8.16 та розділі 10 договору, визнання недійсних яких окремо призведе до необхідності зміни інших умов договору та суттєво змінить його зміст, тому позивач просив суд визнати недійсним вказаний договір в цілому та стягнути з відповідача суму комісії за організацію договору в розмірі 30 150 грн., сплачену на виконання цього договору.

Рішенням Павлоградського міськрайоного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2014 року визнаний недійсним укладений між сторонами договір фінансового лізингу № 010607 від 28 серпня 2014 року, стягнуто з відповідача на користь позивача сплачену за договором суму 15 095 грн., що складається з комісії за організацію у розмірі 14 050 грн.. та авансу у розмірі 1 045 грн., а також - судові витрати в сумі 243 грн. 60 коп..

В апеляційній скарзі Товариство з обмеженою відовідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" просить скасувати рішення суду та відмовити в задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів скарги колегія суддів вважає, що вона підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд виходив з того, що умови оспорюваного договору, передбачені пунктами 1.4, 1.6, 2.5, 3.4.1, 8.14, 8.16, 8.17, розділом 10, містять істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, порушуючи принцип добросовісності, тому є несправедливими.

З таким висновком суду погодитися не можна.

Як вбачається з матеріалів справи, 28 серпня 2014 року між лізингодавцем ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та лізингоодержувачем ОСОБА_2 був укладений договір фінансового лізингу № 010607, за умовами якого лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати у власність предмет лізингу - транспортний засіб автомобіль Geely Emgrand, вартістю 140 500 грн., та передати у користування лізингоодержувачу на строк і передбачених договором умовах, а позивач сплатив відповідачу авансовий внесок у розмірі 14 050 грн. згідно з квитанцією від 28 серпня 2014 року № к33/В/95.

Звертаючись до суду позивач вважав вказаний договір недійсним, так як його умови є несправедливими і порушують його права споживача, зокрема: згідно п. 1.3 договору лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність, однак за п. 1.4 договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, за цими зобов'язаннями відповідає продавець, при цьому у договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку недоліків товару, що суперечить положенням ст. 808 ЦК України про солідарну відповідальність продавця та лізингодавця за зобов'язанням щодо продажу предмету договору лізингу у разі, якщо вибір продавця предмету договору лізингу був здійснений лізингодавцем; п. 1.6 договору встановлена можливість зміни лізингодавцем вартості предмета лізингу та обов'язок лізингоодержувача одноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплаченої суми авансових платежів, водночас у такому випадку споживачу не надано право в односторонньому порядку розірвати договір; за п. 2.5 договору з моменту одержання письмового повідомлення від лізингодавця про розірвання договору експлуатація предмета лізингу не допускається; згідно п. п. 3.4.1, 8.14 договору споживач має право достроково здійснити сплату всіх лізингових платежів лише після спливу 12 календарних місяців з моменту підписання акту приймання-передачі предмета лізингу; в п. 8.16 договору за дострокове погашення споживачем своїх договірних зобов'язань по сплаті лізингових платежів передбачений штраф в розмірі 10% від суми дострокового погашення; за п. 8.17 договору у разі зміни розміру лізингових платежів сторони укладають додаткову угоду та підписують акт коригування вартості предмета лізингу, а у разі відмови споживача від підписання додаткової угоди лізингодавець має право розірвати договір в односторонньому порядку, вимагати повернення предмета лізингу, а вже сплачені споживачем лізингові платежі поверненню не підлягають; розділом 10 договору «Відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу» встановлена жорстка відповідальність споживача перед лізингодавцем за невиконання умов договору, зокрема сплата пені та процентів за несвоєчасне внесення лізингових платежів, відшкодування збитків у разі порушення майнових інтересів або ділової репутації лізингодавця та інші санкції, і водночас взагалі не передбачена ніяка відповідальність лізингодавця перед споживачем за невиконання чи неналежне виконання умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України «Про фінансовий лізинг» (ч. 2 ст. 806 ЦК України та ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг»).

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача у можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Отже, договір фінансового лізингу поєднує в собі, зокрема, елементи договорів оренди та купівлі-продажу.

Згідно зі статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: суму, що відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати пов'язані з виконанням договору лізингу.

Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого у лізинг майна.

Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Відповідно до ст. 697 ЦК України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин.

Пунктами 1.7, 1.8 спірного договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50 % від вартості предмета лізингу, комісії за організацію та оформлення договору (10 % від вартості предмета лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3 % від вартості предмета лізингу). Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж 12 місяців з моменту підписання договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію.

Позивачем сплачено лише 10 % від вартості предмета лізингу, що є комісією за організацію договору лізингу, яка відповідно до п. 10.11 договору не повертається.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. ч. 1 - 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про:

1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров'я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника);

2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника);

3) встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця;

4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору;

5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором;

6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається;

7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника);

8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом;

9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру;

10) установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору;

11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі;

12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору;

13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору;

14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору;

15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей;

16) встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх;

17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов'язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди.

В п 7. Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06 листопада 2009 року роз'яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Між тим, визнаючи недійсним оспорюваний договір на підставі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суд залишив поза увагою, що норми цього Закону у даному випадку мають застосовуватися у системному зв'язку зі спірними правовідносинами, які регулюються спеціальним Законом України «Про фінансовий лізин», та не врахував, що між сторонами було укладено цивільно-правовий договір з дотриманням усіх передбачених законодавством вимог, а для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, внаслідок чого не встановив: на підставі яких саме ознак умови договору в цілому є несправедливими та чим вони завдають шкоди позивачеві.

При цьому колегія суддів не може погодитись з висновком суду щодо обов'язкової наявності у договорі лізингу умови, яка вказує у кого саме буде придбано товар для лізингоодержувача, оскільки така умова не є істотною для договорів фінансового лізингу та не вимагається законодавством. Лізингодавець вправі обирати на свій власний розсуд продавця обраного товару. У визначеннях договору фінансового лізингу зазначено, що продавець означає юридичну чи фізичну особу суб'єкта підприємницької діяльності, найменування, адресу та реквізити якої зазначено в акті приймання-передачі предмета лізингу, який є предметом даного договору. Крім того, лізиногодавець на момент укладення договору не може передбачити в якого саме продавця буде придбаний товар, оскільки саме від лізингоодержувача залежить коли саме товар буде придбано, де саме забажає отримати товар тощо.

Умовами договору чітко передбачено, що лізингодавець зобов'язаний придбати обраний клієнтом товар та здійснити всі необхідні дії щодо його реєстрації та страхування, та лише тоді передати його у право користування та розпорядження лізингоодержувачу.

За наявності передбаченого Законом України «Про фінансовий лізин» права на розірвання договору лізингу, як у лізингодавця (ст. 10), так і у лізингоодержувача (ст. 11), безпідставне посилання суду про ненадання споживачу в договорі права в односторонньому порядку розірвати договір у випадку зміни лізингодавцем вартості предмета лізингу з обов'язком одноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплаченої суми авансових платежів та надання відповідачу такого права у разі відмови споживача від підписання додаткової угоди про зміну розміру лізингових платежів, з урахуванням того, що відповідачу таке право договором надано лише у разі неналежного виконання позивачем своїх договірних зобов'язань.

Передчасним є висновок суду про відсутність у договорі конкретних визначень та розмірів лізингових платежів як підстави для визнання його недійсним у зв'язку з тим, що статтею 8 договору чітко визначено поняття «Лізингові платежі» та вказані відповідні конкретні формули, на підставах яких були враховані конкретні суми, а складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів, визначені в графіку лізингових платежів у додатках №№ 1, 2 до цього договору, які є невідємною його частиною. Договором чітко передбачено, в яких випадках встановлені суми можуть бути змінені, а саме з підстав, які не залежать від лізингодавця та передбачено, що у разі такої зміни між сторонами має бути підписана обов'язкова додаткова угода до договору, а також акт коригування вартості предмета лізингу.

Не може бути підставою для визнання недійсним договору і сама по собі відсутність в ньому відповідальності лізингодавця перед споживачем за невиконання чи неналежне виконання умов договору, оскільки за його умовами у випадку сплати лізингоодержувачем відповідних платежів у лізингодавця виникає обов'язок з власних джерел профінансувати придбання предмета лізингу (50% від його вартості) з передачею його в користування лізингоодержувачу, тобто лізингодавець несе відповідні ризики щодо повернення втрачених на придбання предмету лізингу коштів, збереження їх реальної вартості та отримання прибутку.

Крім того, за змістом п. 2 ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому лише у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, але обов'язковість настання таких змін в укладеному сторонами договорі при визнанні його недійсним в оспорюваній частині позивачем не доведена і судом не встановлена.

За таких обставин, висновки суду про наявність достатніх підстав для визнання недійсним спірного договору, що був укладений між сторонами на умовах, які є несправедливими в силу вимог Закону України «Про захист прав споживачів», не ґрунтуються на дійсних обставинах справи і наданих сторонами доказах, рішення суду постановлено при неправильному застосуванні норм матеріального права, а отже, не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відовідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" задовольнити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відовідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та застосування наслідків його недійсності.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: