Номер провадження: 22-ц/785/1980/15
Головуючий у першій інстанції Виноградова Н. В.
Доповідач Ступаков О. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.02.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Ступакова О.А.

суддів: Варикаші О.Д., Станкевича В.А.

при секретарі - Стадніченко А.І.

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк", Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторінг України" про захист прав споживачів, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Суворівского районного суду м. Одеси від 12 грудня 2014 року, -

встановила:

ОСОБА_2 звернулась з позовом до ПАТ "ОТП Банк", ТОВ "ОТП Факторинг Україна" про захист прав споживача, а саме: визнання договору № CNL-502/013/2007 від 18.05.2007 року таким, що укладений з порушенням прав споживача, із застосуванням нечесної підприємницької діяльності, визнання додатку №1 до кредитного договору № CNL-502/013/2007 від 18.05.2007 року таким, що укладений із застосуванням нечесної підприємницької практики та з порушенням прав споживача, визнання договору купівлі- продажу кредитного портфелю б/н між ПАТ "ОТП Банк" та ТОВ "ОТП Факторинг Україна" від 27.06.2012 року таким, що укладений з застосуванням нечесної підприємницької діяльності та з порушенням прав споживача.

В обґрунтування позовних ОСОБА_2 посилалася на те, що між ЗАТ "ОТП Банк", правонаступником усіх прав та обов'язків якого є ПАТ "ОТП Банк" та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №CNL-502/013/2007 від 18.05.2007 року, відповідно до умов якого позивачу було надано кредит в розмірі 50 547,00дол США.

27.06.2012 року між ПАТ "ОТП Банк" та ТОВ "ОТП Факторинг Україна" було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю №б/н , відповідно до якого ПАТ "ОТП Банк" відступило, а ТОВ "ОТП Факторинг Україна" прийняло право вимоги за кредитним договором №CNL-502/013/2007 від 18.05.2007 року.

У зв'язку з істотною зміною курсу валюти на протязі 2008-2014 років позивач зазначив, що відповідно до Закону України "Про захист прав споживачів" їй не було надано як споживачу повну інформацію про продукцію та не було повідомлено про ризик істотної зміни валюти, чим порушено її права.

Позивач зазначив, що укладання кредитного договору у іноземній валюті на її думку є незаконним, оскільки відповідно до ст.533 ЦК України грошові зобов`язання мають виконуватись у гривні.

ОСОБА_2 зазначила, що договір купівлі-продажу кредитного портфелю б/н між ПАТ "ОТП Банк" та ТОВ "ОТП Факторинг Україна" від 27.06.2012 року, порушує її права як споживача.

Рішенням Суворівського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду в зв'язку з тим, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на те, що 18 травня 2007 року ОСОБА_2 уклала з ЗАТ "ОТП Банк" (правонаступником якого є ПАТ "ОТП Банк") кредитний договір № CNL-502/013/2007 про надання кредиту в сумі 50547 доларів США. Відповідно до даного кредитного договору банк повністю та в строки виконав зобов'язання по даному договору перед відповідачем, видав їй зазначені грошові кошти.

Порядок виконання боргових зобов'язань за Кредитним договором встановлений пунктом 1.5. (з підпунктами) Частини № 2 Кредитного договору. Зокрема, відповідно до підпункту 1.5.1. Частини № 2 Кредитного договору, погашення відповідної частини Кредиту здійснюється Позичальником щомісяця у розмірі та строки, визначені у Графіку повернення Кредиту та сплати процентів (Додаток № 1 до Кредитного договору), шляхом безготівкового перерахуванням на Поточний рахунок. Нараховані в порядку, передбаченому Кредитним договором, проценти сплачуються Позичальником одночасно з погашенням відповідної частини Кредиту в строк, передбачений в Графіку повернення Кредиту та сплати процентів.

Відповідно до п. 3 частини № 1 Кредитного договору, для розрахунку процентів за користування Кредитом використовується Фіксована процентна ставка, де Фіксований відсоток дорівнює 13,99% річних, підпунктом 1,4.1.1 пункту 1.4 частини №2 Кредитного договору передбачено, що у разі використання Фіксованої процентної ставки, яка є незмінною на весь строк Договору, з розрахунку Річної бази нарахування процентів (дванадцять місяців в році). Порядок нарахування процентів врегульовано підпунктом 1.4.1.2 пункту 1.4 частини №2 Кредитного договору відповідно до якого проценти нараховуються у день сплати процентів, але не пізніше дати, визначеної у Графіку повернення Кредиту та сплати процентів (Додаток №1 до Кредитного договору), кожного календарного місяця на фактичну суму непогашених кредитних коштів і за фактичний час користування такими коштами, включаючи день видачі та виключаючи день повернення, та сплачуються Позичальником відповідно до п. 1.5. Кредитного договору.

В подальшому 20 грудня 2010 року між сторонами було укладено Додатковий договір до Кредитного договору, яким внесено зміни до частини №1 Кредитного договору, а саме пунктом 3.6 встановлено, що позичальник приймає на себе ризик виконання зобов`язань при істотній зміні обставин, якими керувались сторони при укладанні цього додаткового договору та кредитного договору.

Згідно з умовами договору купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н від 27.06.2012 року за Кредитним договором №CNL-502/013/2007 від 18.05.2007 року, Публічне акціонерне товариство "ОТП Банк" відступило, а ТОВ "ОТП Факторинг Україна" прийняло право вимоги за вищевказаним кредитним договором. Факт виконання умов даного договору підтверджений актом прийому-передачі кредитного портфелю від 27.06.2012 року, відповідно до якого продавець передав, а покупець отримав кредитний портфель та сплатив кошти за даним договором. Таким чином, до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" перейшли всі права Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" щодо права вимоги до боржника за Кредитним договором №CNL-502/013/2007 від 18.05.2007 року.

Статтею 47 ЗУ "Про банк та банківську діяльність" встановлено, що Банк здійснює діяльність, надає банківські та інші фінансові послуги в національній валюті, а за наявності відповідної ліцензії Національного банку України - в іноземній валюті. Представником Банку було надано суду копію генеральної банківської ліцензії за № 191 від 02.03.1998 року на право здійснення банківських операцій, визначених частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність", серед яких передбачено право здійснювати операції з валютними цінностями. Невід'ємною частиною цієї ліцензії є Дозвіл від 08.11.2006 року за № 191-1 з додатком, в якому наведено перелік операцій, які має право здійснювати відповідач з валютними цінностями. Таким чином, правових перешкод для того, щоб відповідач мав право укладати кредитні договори, видавати кредити та відповідно, вимагати виконання зобов'язання в іноземній валюті немає

Крім того, в зв`язку з порушення умов Кредитного договору, ТОВ "ОТП Факторинг Україна" до Суворовського районного суду м. Одеси було подано позов про стягнення заборгованості за Кредитним договором №CNL-502/013/2007 від 18.05.2007 року.

13.05.2014 року було винесено рішення по цивільній справі №523/9626/13-ц за позовом ТОВ "ОТП Факторинг Україна" до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна", Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" про визнання договору купівлі-продажу кредитного портфеля від 27.06.2012 року частково недійсним, розірвання кредитного договору №CNL-502/013/2007 від 18.05.2007 року, відповідно до якого позов ТОВ "ОТП Факторинг Україна" було частково задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 383 440,36 грн та судові витрати у розмірі 3441,00 грн, зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна", Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" про визнання договору купівлі-продажу кредитного портфеля від 27.06.2012 року частково недійсним, розірвання кредитного договору №CNL-502/013/2007 від 18.05.2007 року залишено без задоволення.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

На підставі наведеного, враховуючи те, що позивачкою не доведені заявлені позовні вимоги, суд першої інстанції відмовив в задоволенні позову.

Колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не містять підстав для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про задоволення заявлених позивачем позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи у апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

В обґрунтування позовних вимоги, доводів апеляційної скарги позивач посилалася на те, що 18 травня 2007 року між ПАТ "ОТП Банк" (далі - Банк/Відповідач) та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір. Сума договору складає 50547.00 доларів США.

Цільове призначення кредиту згідно кредитного договору - виключно споживчі цілі, без використання у підприємницької діяльності, кредит є споживчим.

Згідно п. 23 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів" (далі - Закон), споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Згідно з п. 22 ст.1 Закону, споживач - фізична особа. Яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити .продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

В ч.1 ст. 11 Закону зазначається, що Договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Однак, у зв'язку із істотною зміною курсу валюти на протязі 2008 - 2014 років, та зростанням цього курсу з 5 грн. за один долар США до курсу 13 грн. за один долар США, виникла ймовірність того, що позичальник взагалі не буде спроможним погасити зобов'язання за кредитом, практично, за жодних обставин. Про таку істотну зміну обставин позичальникові не було відомо при підписанні Договору, згоди на це позичальник не давав.

Банк, безперечно, знав про такі ризики та розумів їх наслідки, однак на надав відповідної інформації споживачеві та на попередив його про це.

Якби позивач розумів, що у зв'язку із істотною зміною курсу валюти, він не буде спроможним повністю погасити кредит, він би не укладав даного Договору.

Закон України "Про захист прав споживачів" гарантує споживачам кредитних послуг ряд гарантій. Зокрема, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону, споживачі мають право на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію.

Згідно ч. 1 ст. 6 Закону, продавець (виробник, виконавець) зобов'язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію.

Істотна зміна курсу валюти підпадає під визначення поняття "істотний недолік", що в свою чергу впливає на вартість (ціну) кредиту.

Істотний недолік, згідно п. 12 ст. 1 Закону, - недолік, який робить неможливим чи недопустимим використання товару відповідно до його цільового призначення, виник з вини виробника (продавця, виконавця), після його усунення проявляється знову з незалежних від споживача причин і при цьому наділений хоча б однією з нижченаведених ознак: а) він взагалі не може бути усунутий; б) його усунення потребує понад чотирнадцять календарних днів; в) він робить товар суттєво іншим, ніж передбачено договором.

Згідно п. д) ч. 2 ст. 11 Закону, перед укладанням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача, тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Той самий обов'язок банку повідомити споживача про сукупну вартість кредиту зазначений і у п. в) ч. 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, які затверджені Постановою НБУ №168 від 10.05.2007 р.

Згідно ч. 1 ст. 15 Закону, споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Інформація про продукцію повинна містити: дані про ціну (тариф), умови та правила придбання продукції (п.6 ч.1).

Згідно ч. 2 ст. 15 Закону, інформація, передбачена частиною першою цієї статті, доводиться до відома споживачів виробником (виконавцем, продавцем) у супровідній документації, що додається до продукції, на етикетці, а також у маркуванні чи іншим способом (у доступній наочній формі), прийнятим для окремих видів продукції або в окремих сферах обслуговування.

Частина 3 вказаної статті встановлює, що продавець (виконавець), який реалізує продукцію, повинен обов'язково зазначати ціну кожної одиниці такої продукції або однієї категорії продукції та ціну однієї стандартної одиниці цієї продукції. Написи щодо ціни реалізації продукції мають бути чіткими і простими для розуміння. Ціна продукції повинна включати в себе всі податки та неподаткові платежі, які відповідно до законодавства сплачуються споживачем під час придбання відповідної продукції.

Ціна є одним із визначальних критеріїв для здійснення споживачем свідомого вибору. Ціна товару (послуги) та термін дії Договору є істотними умовами будь-якого договору, а тому мають погоджуватися сторонами. їх зміна в односторонньому порядку є недопустимою.

Таким чином, відповідачем, як зазначає позивач, при укладенні Договору, не було повідомлено - позивача про ризик істотної зміни валюти, чим порушено вищезазначені права споживача.

За таких обставин, на думку позивача, даний договір є таким, що укладений з порушенням прав споживача, передбачених п. 4 ч.1 ст. 4 та п. д) ч. 2 ст. 11 Закону.

Зазначені посилання позивача не відповідають обставинам справи.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 21 січня 2015 року було залишено без змін рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13.05.2014 року по справі за позовом ТОВ "ОТП Факторинг Україна" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ТОВ "ОТП Факторинг Україна" про визнання незаконними дії ПАБ "ОТП Банк", передуючі укладенню кредитного договору № CNL-502/013/2007, щодо не надання ОСОБА_2 до укладення договору в однозначній, чіткій і зрозумілій формі інформації про умови кредиту, розірвання кредитного договору № CNL-502/013/2007 укладеному між ОСОБА_2 і ПАБ "ОТП Банк" та визнання договору купівлі-продажу ПАБ "ОТП Банк" та ТОВ "ОТП Факторинг Україна" недійсним.

У зазначеній ухвалі апеляційного суду зазначено, що посилання апелянта не те, що при укладенні кредитного договору Банком не було повідомлено усі умови кредитування, чим порушено Закон України "Про захист прав споживачів" є необґрунтованими, оскільки відповідно п. 12 анкети-заяви, яку заповнював позичальник самостійно до укладення кредитного договору, він мав право вибору валюти, строку виконання кредиту, мети кредиту, форми погашення кредиту, забезпечення кредиту, відсоткової ставки та інше. Пунктом 13 анкети клієнт, тобто ОСОБА_2, підтвердила, що погоджується з усіма пунктами даної анкети та вся інформація вірна. Підписанням цієї анкети-заяви підтверджується, що банк надав ОСОБА_2 в письмовій формі в повному обсязі інформацію передбачену п. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" від 01.12.2005 року. Тобто дані умови кредитування були вільним волевиявленням особи боржника.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Крім того, у пункті 1.11 Кредитного договору (Застереження стосовно валюти Платежів) визначено, що усі Платежі для повернення суми Кредиту та сплати процентів за користування Кредитом повинні здійснюватись Позичальником у Валюті Кредиту, в строки та на умовах встановлених цим Договором. Інші Платежі згідно з умовами цього Договору розраховуються у Валюті Кредиту і підлягають сплаті у валюті України виходячи з Валютного курсу НБУ на день сплати.

Підписавши кредитний договір з зазначеними застереженнями, ОСОБА_2 погодилася з тим, що інші Платежі згідно з умовами цього Договору розраховуються у Валюті Кредиту і підлягають сплаті у валюті України виходячи з Валютного курсу НБУ на день сплати, а не за фіксованим курсом НБУ на час підписання кредитного договору.

Наведене вище свідчить, що Банком до укладення кредитного договору в письмовій формі в повному обсязі було надано ОСОБА_2 інформацію передбачену п. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів".

Також позивач посилався в позовних вимогах, апеляційній скарзі на те, що кредитний договір укладено із застосуванням нечесної підприємницької практики, оскільки згідно п. 14 ст. 1 Закону, нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції.

Згідно ч. 1 ст. 19 Закону, нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь - яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною (п. 2 ч. 1).

Згідно ч. 2 ст. 19 Закону, якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: 1) основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 3) ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг; 6) права споживача або небезпеки, що йому загрожує.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним (абз.10 ч. 3).

Таким чином, якби позивач розумів, що у зв'язку із істотною зміною курсу валюти, він не матиме змоги належним чином виконати взяті на себе зобов'язання за Договором, то не укладав би його.

Позивач зазначив, що не надавши позивачу доступної та достовірної інформації про істотну зміну курсу валюти, відповідач навмисно ввів його в оману. Внаслідок цього позивач уклав з банком Договір, який він би не укладав, якщо б знав вищезазначену інформацію та розумів її наслідки.

На відміну від відповідача позивач є більш слабким суб'єктом економічних відносин, що було визнано навіть рішенням Конституційного суду України від 11.11.2011 р. №15-рп/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг N 1-26/2011): "Конституційний Суд України виходить також з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу. Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору" (п.3.2).

Крім того, згідно п. 1 резолютивної частини цього рішення Конституційний Суд України вирішив, що дія положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Зазначені твердження є помилковими.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" - зростання/коливання курсу іноземної валюти стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

При цьому суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач.

При розгляді таких справ суди повинні враховувати, зокрема, висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-ра/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг).

Як зазначалося вище Банком до укладення кредитного договору в письмовій формі в повному обсязі було надано ОСОБА_2 інформацію передбачену п. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів".

Позивачем не доведено, що не надавши позивачу доступної та достовірної інформації про істотну зміну курсу валюти, відповідач навмисно ввів його в оману. Внаслідок цього позивач уклав з банком Договір, який він би не укладав, якщо б знав вищезазначену інформацію та розумів її наслідки. Позивач не надав доказів на підтвердження того, що відповідачу була відома, чи могла бути відома інформація про істотну зміну курсу валюти, так саме не надано доказів того, що відповідач навмисно ввів позивача в оману стосовно майбутньої зміни курсу валюти.

Позивач посилався в позовних вимогах на те, що Пленум Верховного Суду України у Постанові № 5 від 12.04.96 р. зазначає: "Вирішуючи справи про захист прав споживачів, суди мають виходити з того, що відповідно до ст. 4 Закону держава: забезпечує громадянам захист їх інтересів як споживачів; надає можливість вільного вибору товарів (робіт, послуг) та набуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час вибору й використання товарів (робіт, послуг) відповідно до їх потреб; гарантує придбання або одержання іншими законними способами товарів (робіт, послуг) в обсягах, що забезпечують рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я та життєдіяльності.

Встановлений Законом перелік прав, якими користуються споживачі, не є вичерпним. Законодавчими актами і договорами, які не суперечать Закону, можуть бути передбачені й інші права споживачів та зобов'язання продавців, виготівників, виконавців" (п.7).

Пункт 3.1. "Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" №168 від 10 травня 2007 року банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати:

- детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши таке:

- значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку;

- перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо;

- перелік і розмір інших фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо).

Детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним позивач не підписував.

Пункт 3.2. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" №168 від 10 травня 2007 року кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

В додатку № 1 до кредитного договору відсутня реальна процентна ставка і вартість подорожчання кредиту за кожен місяць платежів.

В додатку № 1 до кредитного договору в колонці 11 - абсолютне подорожання кредиту сума визначена у гривні, тобто банк фактично ввів в обман, занизивши вартість подорожчання кредиту в 8 разів.

Пункт 3.3. "Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" №168 "Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді:

а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту.

б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов'язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту".

В кредитному договорі відсутня реальна процентна ставка і абсолютне подорожчання кредиту.

Зазначені посилання позивача є помилковими.

В кредитному договорі визначена сукупна вартість кредиту, а саме 50 547 доларів США. У графіку платежів, який є невід'ємною частиною кредитного договору, розписаний порядок погашення кредиту з зазначенням залишку кредитної заборгованості за кожним платіжним періодом.

В додатку № 1 до кредитного договору відсутня реальна процентна ставка, однак процентна ставка зазначена в самому кредитному договорі у розмірі 13,99%.

В додатку № 1 до кредитного договору не визначена вартість подорожчання кредиту за кожен місяць платежів, в колонці 11 - абсолютне подорожання кредиту сума визначена у гривні, однак зазначена 11 колонка додатку №1 не містить розрахунку який враховується при визначенні строкових платежів та визначення строків та розміру платежів за кредитом.

Додаток до кредитного договору №1 так само як і кредитний договір не містить доказів того, що Банк фактично ввів позивача в обман, занизивши вартість подорожчання кредиту в 8 разів. Кредитний договір не містить умов визначення абсолютного подорожчання кредиту, проте позивачем не доведено необхідність внесення до кредитного договору пункту який би обумовлював підстави зазначення в ньому умов визначення подорожчання кредиту.

Позивач як на підставу для задоволення позову посилався на те, що ч. 4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" кредитний договір має містити:

1. Дату видачі кредиту.

2. Дати та суми видачі кожного траншу, якщо кредит видається частинами.

В кредитному договорі п. 1.7.2 означає, що кредит може бути виданий однією торбою або траншами. Це різні умови кредитування. Але якщо банк позначив, що кредит може виданий траншами, значить і повинен вказати був дату та суму кожного траншу.

Пункт 9 ст.6 ЗУ "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: права та обов'язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. У кредитному договорі не передбачена відповідальність банка.

Зазначені посилання є помилковими.

Пункт 1.7.2 кредитного договору передбачає, що кредит може бути виданий однією сумою або траншами. Однак кредитний договір траншами не видавався, а тому були відсутні підстави зазначення у кредитному договорі дат та сум кожного траншу.

Зазначеною вище ухвалою апеляційного суду Одеської області від 21.01.2015 року, встановлено, що відповідно виписки з поточного рахунку боржника (ОСОБА_2.) їй було перераховано 18.05.2007 року 2 суми - 20000 дол. США та 29800 дол. США.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, по кредитному договору банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Таким чином обов'язки Банку за кредитним договором виникають із положень ст. 1054 ЦК України, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором.

Підставою для задоволення позовних вимог позивач зазначає також те, що ст.524 ЦК України передбачає, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Стаття 533. Валюта виконання грошового зобов'язання.

1. Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

2. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків між резидентами на території України, є гривня, а Банк в договорі міг вказати ціну в гривнях, або в гривнях з визначенням грошового еквівалента в іноземній валюті. Вказувати ціну в іноземній валюті Банк не міг. Для цього немає жодних законних підстав.

"Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" п. 3.8. У разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору: попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач.

Банк не попередив в кредитному договорі про те, що валютні ризики несе споживач. Значить ризики несе банк (тому що в договорі зобов'язання за ризиками для позичальника не встановлено) і є можливість подати позов про перерахунок всіх платежів, які були сплачені понад курсу на дату укладення договору.

Закон України "Про банки і банківську діяльність".

Стаття 49. Кредитні операції. Як кредитні у цій статті розглядаються операції, такі як розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій Затверджене Постановою Правління НБУ від 17.07.2001 за № 275 п.2.1. Банки мають право здійснювати такі банківські операції, як розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

З істоти кредитного договору та звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин (тобто валютний ризик) повинен нести саме, і тільки Споживач, взагалі Споживач цей ризик не повинен нести, як би там не було, за законом, але Банк перевів свої ризики на Споживача, теж є порушенням цивільного законодавства, та Закону "Про захист прав Споживачів", так як, всупереч, принципу сумлінності, це слід розглядати як, суттєвий дисбаланс договірних прав та обов'язків не на користь Споживача, а згідно ст. 18

Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним.

Зазначені доводи не є підставою для задоволення позовних вимог.

Обставини правомірності надання банківського кредиту в іноземній валюті визначені у ухвалі апеляційного суду Одеської області від 21.01.2015 року яке зазначено вище. Зазначеною ухвалою визначено правомірність надання Банком кредиту в іноземній валюті.

Крім того, ухвалою апеляційного суду Одеської області від 21 січня 2015 року про, що зазначалося вище встановлено, що відповідно п. 12 анкети-заяви, яку заповнював позичальник самостійно до укладення кредитного договору, він мав право вибору валюти, строку виконання кредиту, мети кредиту, форми погашення кредиту, забезпечення кредиту, відсоткової ставки та інше. Пунктом 13 анкети клієнт, тобто ОСОБА_2, підтвердила, що погоджується з усіма пунктами даної анкети та вся інформація вірна. Підписанням цієї анкети-заяви підтверджується, що банк надав ОСОБА_2 в письмовій формі в повному обсязі інформацію передбачену п. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" від 01.12.2005 року. Тобто дані умови кредитування були вільним волевиявленням особи боржника.

Позивач посилався в позовних вимогах на те, що Договір купівлі-продажу кредитного портфелю б/н між ПАТ "ОТП Банк" та ТОВ "ОТП Факторинг Україна" від 27.06.2012 року одна їх форм підприємницької практики, що вводить в оману позивача.

Ст. 1. Визначення цього договору визначає, що повинні бути документи, що підтверджують розмір заборгованості;

Ст. З, п.3.1 цього договору визначає, що продавець продає, а покупець приймає і зобов'язується оплатити на користь продавця винагороду. Підтвердження даної оплати відсутня. Також Ст 5., п. 5.2 стверджує, що покупець повинен платити протягом 1 го дня на банківський рахунок продавця. Якщо не підтверджений факт оплати за кредитний портфель, дійсність даного договору під сумнівом.

Ст.4, п. 4.2 даного договору говорить про те, що кредитний портфель передається після підписання соттветствующего акта прийому-передачі документів. Наявність акта прийому-передачі не підтверджене, виходячи їх цього можна стверджувати, то документи передані не були.

Застереження в даному договорі (п.5.2) робить акцент на тому, що продавець продає покупцю права за кредитним договором від 17.03.2008 року, ця дата не відповідає кредитному договору № СМЬ-502/013/2007 від 18.05.2007 року.

Також, договір купівлі-продажу кредитного портфеля і нотаріальний договір про відступлення права вимоги підписані в один і той же день, 27 червня 2012 року, одним і тим же особою, ОСОБА_5 - заступник директора, але при цьому в різних містах, г. Київ та м Дніпропетровськ.

На підставі цього позивач має вважав що документи та договори фальшиві та надані для того, щоб ввести в обман позивача.

Зазначені доводи є помилковими.

ОСОБА_2 не є стороною договору купівлі-продажу кредитного портфелю б/н між ПАТ "ОТП Банк" та ТОВ "ОТП Факторинг Україна" від 27.06.2012 року, а тому зазначений договір не може порушувати її права як споживача. В разі незгоди з зазначеним договором ОСОБА_2 вправі його оспорити в суді в установленому законом порядку.

На підставі наведеного колегія вважає, що доводи апеляційної скарги, враховуючи зміст заявлених позовних вимог, не містять підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Керуючись ст. ст. 307 ч.1 п.1, 308, 313-315 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити. Рішення Суворівского районного суду м. Одеси від 12 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення однак може бути оскаржена до суду касаційної інстанції на протязі двадцяти днів.

Головуючий О.А. Ступаков

Судді О.Д. Варикаша

В.А. Станкевич