Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Є. у. № 336/8212/14 Головуючий у 1 інстанції: Щаслива О.В.
№ провадження
22-ц/778/3051/15 Суддя-доповідач: Боєва В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Боєвої В.В.,

Суддів Денисенко Т.С., Коваленко А.І.,

При секретарі: Хомяк К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2015 року за позовом ОСОБА_2 до Моторного (транспортного) страхового бюро України про відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Моторного (транспортного) страхового бюро України про відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого.

Позивач зазначала, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася близько 15 години 40 хвилин ІНФОРМАЦІЯ_4 року, загинув її син ОСОБА_3 Зазначена пригода сталася з вини водія ОСОБА_4, чия цивільно-правова відповідальність не була застрахована. Через отримані в ДТП тілесні ушкодження ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_4 помер в стаціонарі медичного закладу.

Позивач вказувала, що її син -ОСОБА_3 проживав з нею. Вона також є матір'ю двох дітей, що не досягли чотирнадцятирічного віку: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, які доводяться потерпілому рідними сестрою та братом. У зв'язку із здійсненням догляду за малолітніми дітьми вона не працює, а ОСОБА_3, який був працевлаштованим, отримував дохід в середньому в сумі 3626 грн. 83 коп. і надавав матері майнову допомогу.

Так як в силу статті 1200 ЦК України батьки потерпілого, які не працюють і здійснюють догляд за братами, сестрами померлого, мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, просила стягнути з відповідача 100000 грн., виходячи з таких розрахунків. Потерпілий, який не мав шкідливих звичок (не палив і не вживав спиртне), на себе витрачав близько 1200 грн. на місяць, решту коштів віддавав позивачці для організації життєдіяльності її та її дітей, які не досягли чотирнадцяти років. Ліміт відповідальності відповідно до договору страхування цивільно-правової відповідальності, укладеному між ОСОБА_3 і публічним акціонерним товариством «Оранта-Січ», обчислюється 100000 грн., а розмір відшкодування в силу наведеної статті 1200 ЦК України становить середньомісячний дохід потерпілого за вирахуванням частки, що припадала на нього самого, до досягнення дітьми, за якими здійснюється догляд, чотирнадцяти років. Сума, кратна належній до щомісячного відшкодування сумі у розмірі 2426 грн. 83 коп. (3626 грн. 83 коп. середньомісячного заробітку за вирахуванням 1200 грн., що припадали на утримання ОСОБА_3.) і кількості місяців до досягнення молодшою дитиною чотирнадцятирічного віку, є більшою, ніж встановлений полісом страхування ліміт, тому вона просила про задоволення позову лише в розмірі ліміту страхування.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2015 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги , колегія суддів вважає, що апеляційна скарга має бути відхилена з наступних підстав.

Згідно статті 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

У відповідності до статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

При вирішенні спору суд першої інстанції посилався на положення статті 1200 ЦК України, якою передбачено, що у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Також суд посилався на статтю 27 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» якою визначено, що страхове відшкодування здійснюється утриманцям потерпілого та на приписи статей 5, 6, 41 цього Закону, якими визначено об'єкт обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності та умови відшкодування шкоди, встановлено, що є страховим випадком та передбачено регламентні виплати з централізованих страхових резервних фондів МТСБУ.

Судом враховано і роз'яснення пункту 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення».

Відмовивши в задоволенні позову, суд виходив з того, що умовою для отримання страхового відшкодування є знаходження позивача ОСОБА_2 на утриманні у свого сина - ОСОБА_3, проте, позивачем не доведено факту знаходження її на утриманні загиблого ОСОБА_3

Такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, належним чином оціненим доказам, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Частиною 3 статті 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 статті 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини 4 статті 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Основні доводи апеляційної скарги полягають в тому, що суд першої інстанції неправильно встановив обставини справи, дійшовши висновку, що позивач з дітьми, які не досягли чотирнадцятирічного віку і які є братом та сестрою ОСОБА_3, не були на утриманні у загиблого ОСОБА_3 Також апелянт вказує на те, що суд надав невірну оцінку доказам позивача - щодо знаходження її з дітьми на утриманні ОСОБА_3

Проте, такі доводи апеляційної скарги не знайшли підтвердження при апеляційному розгляді.

З матеріалів справи вбачається, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася о 15 годині 40 хвилин ІНФОРМАЦІЯ_4 року в районі 308 кілометру автодороги Харків-Сімферополь-Алушта-Ялта на території Запорізького району Запорізької області з участю транспортних засобів «ЗАЗ-110206», реєстраційний № НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 та «Peugeout Partner», реєстраційний № НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_4, загинув син позивача - ОСОБА_3 Зазначена дорожньо-транспортна пригода сталася через недотримання водієм ОСОБА_4 правил безпеки дорожнього руху. ОСОБА_4 від отриманих в ДТП тілесних ушкоджень помер в стаціонарі закладу охорони здоров'я ІНФОРМАЦІЯ_3 року (а. с. 5-6; 9).

Цивільно-правова відповідальність винної в скоєнні ДТП особи застрахована не була. В преамбулі Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» вказано, що цей Закон регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно статті 5 цього Закону об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. За змістом статті 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та (або) майну потерпілого.

Статтею 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що Моторне (транспортне) страхове бюро України (МТСБУ) за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння, зокрема, транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

За змістом статті 27 цього Закону страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред'явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Відповідно до статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Згідно пункту 4) частини 1 статті 1200 ЦК України шкода відшкодовується одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім'ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років.

З огляду на вищевказані норми матеріального права суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, тобто, непрацездатні та працездатні утриманці покійного.

Відмовивши в задоволенні позову, суд першої інстанції зазначав, що сама по собі наявність у працездатної матері потерпілого (проте, яка не працює з власного бажання), дітей, що доводяться потерпілому братами і сестрами, не є підставою для покладення на страховика обов'язку відшкодувати шкоду, а факт перебування працездатної матері на утриманні сина в силу принципу змагальності сторін повинен бути предметом доказування. Суд посилаючись на статтю 27 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», дійшов правильного висновку, що необхідність перебування на утриманні потерпілого особи, яка претендує на отримання такого відшкодування, прямо витікає із змісту статті 27 цього Закону - в силу якої страхове відшкодування здійснюється утриманцям потерпілого.

Згідно статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оцінивши у відповідності до вимог статті 212 ЦПК України надані сторонами письмові докази та пояснення свідків, суд першої інстанції встановив також, що позивачем не надано суду доказів, що мати потерпілого та його сестра та брат перебували на його утриманні, а допитані судом свідки лише зазначали, що загиблий проживав разом з матір'ю, вказуючи при цьому, що їм невідомо, чи утримував він мати. Суд вказав, що передавання матері певних грошових сум (хоча і ці обставини не були доведені в суді) для організації спільного побуту осіб, що проживають під одним дахом, суд не може кваліфікувати як утриманство.

Також судом взято до уваги, що догляд за дітьми з боку позивачки зумовлений не підставами, що передбачені законодавством про працю та Законом України "Про відпустки" (зокрема, досягненням дітьми певного віку, хворобою дітей, потребою в постійному сторонньому догляді), а є наслідком вільного волевиявлення позивача, оскільки з копії трудової книжки ОСОБА_2 видно, що вона залишила останнє місце роботи майже за рік до народження старшої із двох дітей - доньки ОСОБА_5 - за власним бажанням і, очевидно, не у зв'язку з наявністю постійного утримання від старшого сина, якому на той час виповнилося лише п'ятнадцять років (а. с. 14-15).

Суд також зазначив, що відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" судам необхідно мати на увазі, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування.

Також апелянт зазначала в апеляційній скарзі, що є незрозумілою відмова суду у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача моральної шкоди - у розмірі 12 мінімальних заробітних плат - у відповідності до п. 27.3 статті 27 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Цей довід апеляційної скарги є неспроможним з огляду на відповідні статті Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Так, пунктом 27.3 статті 27 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

У підпунктах "г" і "ґ" пункту 41.1 статті 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зазначено, що МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння:

г) особами, на яких поширюється дія пункту 13.1 статті 13 цього Закону;

ґ) у разі недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов'язань за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності;

В пункті 13.1 статті 13 цього Закону вказано, що учасники бойових дій та інваліди війни, що визначені законом, інваліди I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним інваліду I групи, у його присутності, звільняються від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом.

Підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що МТСБУ за рахунок коштів фонду страхових гарантій відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння:

в) транспортним засобом, зареєстрованим в іншій країні, щодо якого був виданий іноземний страховий сертифікат "Зелена картка", що діяв на день дорожньо-транспортної пригоди на території України. Така регламентна виплата здійснюється на умовах та в обсягах, встановлених законодавством про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та принципами взаємного врегулювання шкоди на території країн - членів міжнародної системи автомобільного страхування "Зелена картка".

Таким чином, вищевказаними нормами Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено відшкодування моральної шкоди позивачеві, оскільки випадок, який мав місце за участю її загиблого сина - ОСОБА_3 - не є випадком, передбаченим підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права. За таких обставин судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 має бути відхилена з залишенням без змін оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: