Солом'янський районний суд м. києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2015 року Солом'янський районний суд м. Києва

в складі судді Кицюк В.С.,

за участю секретарів Грінченко Є.С., Божкова В.В.,

представника третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, - МорозаВ.П.,

представника відповідача - Корчадима В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк», третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про стягнення заборгованості за договором банківського вкладу, -

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2014 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 звернулися в суд із вищезазначеним позовом, в якому просили стягнути з відповідача на свою користь солідарно в готівковій формі у валюті вкладу єдиноразовим платежем грошові кошти загальною сумою 20827,74 доларів США, які знаходяться у відповідача за договором банківського вкладу №2620/09/195289 від 01.07.2014 року, укладеного між ОСОБА_4. та відповідачем, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного між ОСОБА_4. та ОСОБА_3 договору дарування грошових коштів від 30.09.2014 року право власності на грошові кошти в сумі 10403,36 доларів США, які складають ? частину банківського вкладу на вимогу за вищезазначеним договором банківського вкладу, перейшло від ОСОБА_5 (дарувальник) до ОСОБА_3 (обдарований) з моменту прийняття дару, який співпадає, за твердженням позивача, з моментом нотаріального посвідчення даного договору дарування. Наполягає на тому, що договір дарування за викладених обставин є нічим іншим як свідченням заміни сторони в зобов`язанні за договором банківського вкладу на вимогу №2620/09/195289 від 01.07.2014 року з кредитора ОСОБА_4 на кредитора ОСОБА_3 в частині вимог про стягнення половини суми банківського вкладу, оскільки таким чином ОСОБА_4, на думку позивача та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, передав свої права кредитора іншій особі - ОСОБА_3 за правочином. Також позивачем ОСОБА_4 було заявлено вимоги про стягнення суми моральної шкоди та судових витрат, а саме витрат на правову допомогу (а.с.1-4, 46-49)

Ухвалою суду від 17 березня 2015 року за заявою представника первісного позивача ОСОБА_4 у відповідності до положень ст.207 ЦПК України позовні вимоги останнього було залишено без розгляду та постановлено продовжувати розгляд справи в межах іншої частини вимог (а.с.97)

17.03.2015 представником третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, подано заяву про зменшення позовних вимог, в якій ОСОБА_3 зазначає, що позивачем по справі 24.02.2015 року було отримано в АТ «Ощадбанк» кошти в розмірі гарантованої суми 200000,00 грн. за вищезазначеним договором банківського вкладу на вимогу, проте оскільки третю особу, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, не включено до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, незважаючи на надану відповідачу копію вищезазначеного договору дарування, і у зв`язку з тим, що таким чином відповідач, за твердженням ОСОБА_3, порушив його законне право на отримання належних йому за договором дарування грошових коштів у розмірі гарантованої суми, просить суд стягнути з відповідача на користь ОСОБА_3 114181,47 грн. (а.с.93)

В судовому засіданні представник ОСОБА_3 підтримав позовні вимоги, викладені в заяві про зменшення позовних вимог, з підстав викладених судом вище. Крім того, неодноразово звертав увагу суду під час розгляду справи на те, що, на його думку, за вищезазначеним договором дарування грошових коштів ОСОБА_4 фактично передав ОСОБА_3 частину своїх прав за договором банківського вкладу на вимогу №2620/09/195289 від 01.07.2014 року і в такому випадку договором на підтвердження переходу права вимоги за договором банківського вкладу і заміну кредитора в зобов`язанні між позивачем та ПАТ «Міський комерційний банк» виступає договір дарування грошових коштів, в якому зазначено, що право власності на грошові кошти переходить з моменту прийняття дару та нотаріального посвідчення договору (а.с.34)

Представник відповідача в судовому засіданні просив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ПАТ «Міський комерційний банк» відмовити в повному обсязі, оскільки заміни сторони в зобов`язанні не відбулося, і у ПАТ «Міський комерційний банк» відповідно обов`язків перед ОСОБА_3 не виникло. Звертав увагу на те, що в договорі дарування від 30.09.2014 року зазначено, що ОСОБА_4 подарував ОСОБА_3 саме грошові кошти, але аж ніяк не право вимоги за договором банківського вкладу, будь-яких застережень з цього приводу договір не містить. В розумінні цивільного законодавства в даному випадку перехід прав кредитора від ОСОБА_4 до ОСОБА_3 не відбувся. Так, у ПАТ «Міський комерційний банк» існували і існують невиконані зобов`язання за договором банківського вкладу №2620/09/195289 від 01.07.2014 року, проте ОСОБА_4 подав заяву про залишення без розгляду своїх вимог по стягненню з банку грошових коштів за цим договором. Також як вбачається з інформаційної довідки від 06.05.2015 року ОСОБА_4 не звертався відповідно до п.5 ч.3 ст.45 Закону України «Про фонд гарантування вкладів фізичних осіб» протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду із заявою про свої вимоги до банку. А будь-які вимоги, що надійшли після цього терміну (24 квітня 2015 року) вважаються погашеними. Відтак з урахуванням виплаченої суми в розмірі 200000,00 грн. первісному позивачу ОСОБА_4 в лютому 2015 року заборгованість, про яку він мав право заявити уповноваженій особі Фонду складала за вищезазначеним договором банківського вкладу 7601,97 доларів США по тілу і 7,46 доларів США відсотків, проте він до уповноваженої особи Фонду не звернувся. Вимоги третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, взагалі, на думку представника відповідача, не відповідають положенням діючого законодавства, а думку представника ОСОБА_3 що в даному випадку банк і уповноважена особа Фонду були зобов`язані включити ОСОБА_3 на підставі договору дарування грошових коштів, про який йшла мова вище, до реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, вважав помилковою, оскільки Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» чітко визначено хто є вкладником, і ОСОБА_3 під це визначення не підпадає. Стверджував, що неможна подарувати права і обов`язки за договором банківського вкладу, а договору переуступлення права вимоги за договором банківського вкладу укладено не було і відповідно не могло бути доведено до відома банку. Правових підстав для задоволення позову немає. Зазначав, що обдарований за викладених обставин не має права за наявності договору дарування апріорі розпоряджатися грошовими коштами, які перебувають на рахунку дарувальника, якщо ці кошти знаходяться на рахунку в банку відповідно до договору банківського вкладу, укладеного між цим банком і дарувальником без відповідного розпорядження вкладника (зняти кошти і безпосередньо передати їх обдарованому, відкрити рахунок і зобов`язати банк перерахувати частину грошових коштів обдарованій особі тощо). Крім того, пояснював, що процедура ліквідації банку вимагає застосування до спірних правовідносин спеціального законодавства, конкретно застосування Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Представник Фонду гарантування вкладів під час розгляду справи також заперечувала проти задоволення позовних вимог ОСОБА_3, проте в судове засідання 06 травня 2015 року за умови належного повідомлення не з`явилася. Надала письмові заперечення, з яких вбачається, що на виконання ст.27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» первісного позивача ОСОБА_4 було включено до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду і первісним позивачем ОСОБА_4 24 лютого 2015 року в АТ «Ощадбанк» було отримано кошти в розмірі гарантованої суми 200000,00 грн. Щодо решти грошових коштів, яка перевищує суму, виплачену Фондом, то згідно ст.52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ОСОБА_4 мав можливість реалізувати своє право на отримання цих коштів відповідно до визначеного цим законом порядку черговості і виключно в межах ліквідаційної процедури. Щодо ОСОБА_3, то наполягала на тому, що він не є в розумінні Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вкладником, відтак і будь-яких зобов`язань перед ним ні Фонд, ні ПАТ «Міський комерційний банк» не мав і мати не може. З урахуванням укладання договору дарування між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 останній, на її думку, повинен був або вже мати відкритий у ПАТ «Міський комерційний банк» або відкрити рахунок, пройшовши обов`язкову ідентифікацію відповідно до Постанови НБУ №492 від 12.11.2003 року «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах», Постанови НБУ №516 від 03.12.2003 року «Про затвердження Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами», Постановою НБУ «280 від 17.06.2004 року «Про затвердження Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України та Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України». Натомість підкреслила, що представник ОСОБА_3 не заперечував, що таких рахунків в ПАТ «Міський комерційний банк» останній не мав, і з відповідними заявами до банку не звертався (а.с.81-82, 88-92)

Заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання про те, чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судовим розглядом встановлено, що 28 жовтня 2013 року між ОСОБА_4 та ПАТ «Міський комерційний банк» було укладено договір строкового банківського вкладу №2630/09/137325 «ВАШ СВЯТКОВИЙ», згідно умов якого ОСОБА_4 розмістив на депозитному рахунку НОМЕР_1 20000,00 доларів США строком до 28 вересня 2014 року на певних умовах (а.с.19-23, 24)

Як вбачається із п.1.3 даного договору, в разі, якщо вкладник не витребує суму вкладу по закінченню строку дії цього договору (28 вересня 2014 року), сума вкладу в цей день переноситься на рахунок з обліку вкладу на вимогу, про що вкладник доручає банку здійснити таке договірне списання. Банк забезпечує збереження суми вкладу на рахунку вкладу на вимогу до моменту звернення вкладника до банку з вимогою про повернення вкладу (а.с.20)

01 липня 2014 року між ОСОБА_4 та ПАТ «Міський комерційний банк» укладено договір банківського вкладу на вимогу №2620/09/195289, згідно умов якого ОСОБА_4 відкрито депозитний рахунок НОМЕР_2 (а.с.25-29)

Згідно «Ведомости по депозитному договору» від 29 вересня 2014 року та довідки ПАТ «Міський комерційний банк» від 30 вересня 2014 року на рахунок НОМЕР_2 29 вересня 2014 року поступили грошові кошти в сумі 20806,00 доларів США (а.с.30, 32, 33)

Між тим, 30 вересня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір дарування грошових коштів, відповідно до умов якого ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_3 прийняв в дар грошові кошти в сумі 10403,36 доларів США, які складають ? частину банківського вкладу на вимогу, що підтверджується договором банківського вкладу на вимогу №2620/09/195289, укладеного між ОСОБА_4 та ПАТ «Міський комерційний банк» 01 липня 2014 року (а.с.31)

Проте суд не погоджується із доводами третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, та її представника щодо того, що цей договір дарування є договором відступлення права вимоги за договором банківського вкладу, і відповідно до нього відбулася заміна кредитора з ОСОБА_4 на ОСОБА_3 в зобов`язанні та до ОСОБА_3 перейшло право вимоги за договором банківського вкладу на вимогу №2620/09/195289 від 01.07.2014 року, укладеного між ОСОБА_4 та ПАТ «Міський комерційний банк».

Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок), яким можуть виступати грошові кошти, у власність.

Представник третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, з одного боку наполягав на тому, що фактично грошові кошти в сумі 10403,36 доларів США не були отримані ОСОБА_3 від ОСОБА_4, а згідно ч.1 ст.722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. З другої сторони він звертав увагу суду на п.6 даного договору дарування, згідно якого право власності на ці грошові кошти вже перейшло, оскільки дар вже прийнято обдаровуваним. Відповісти на запитання суду, що в такому випадку ОСОБА_3 розуміє під «прийняттям» дару представник пояснити не зміг, як і прокоментувати п.1 даного договору, згідно якого дарувальник вже (на 30.09.2014) подарував, а обдаровуваний відповідно вже (на 30.09.2014) прийняв в дар (отримав) грошові кошти в сумі 10403,36 доларів США.

Проте оскільки будь-які вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 не заявлено на підставі вищенаведеного договору дарування грошових коштів, це питання відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України судом більше не досліджувалося.

Відповідно ж до статті 512 ЦК України заміна кредитора в зобов`язанні може мати місце внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Отже відступлення права вимоги являє собою договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредиторові у випадках, встановлених законом.

Згідно ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна осіб у зобов`язанні пов`язана з тим, що попередні учасники зобов`язань вибувають з цих відносин, а їх права та обов`язки переходять до суб`єктів, які їх замінюють.

Вимога, що передається іншій особі в порядку цесії, переходить до неї в тому обсязі, в якому вона раніше належала цементові.

Аналізуючи природу двох укладених договорів, а саме договору банківського вкладу на вимогу від 01 липня 2014 року та договору дарування грошових коштів від 30 вересня 2014 року, суд звертає увагу третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на те, що договір дарування передбачає перехід права власності на, зокрема, гроші, а зміст договору банківського вкладу зводиться до зобов`язання вкладника згідно договору надати грошові кошти для зарахування (обліковування) їх на конкретний депозитний рахунок та відповідно зобов`язання банку нараховувати відсотки за користування грошима вкладника та повернути вклад разом із нарахованими відсотками або за закінченням строку дії договору, або на першу вимогу вкладника тощо.

Згідно п.5.1.5 договору банківського вкладу на вимогу №2620/09/195289 від 01 липня 2014 року вкладник зобов`язаний при розпорядженні коштами на рахунку дотримуватись вимог, встановлених цим договором та чинним законодавством України, включаючи нормативно-правові акти Національного банку України.

Також пунктом 5.3.3. передбачено обов`язок ПАТ «Міський комерційний банк» виконувати належним чином доручення вкладника, пов`язані з рухом коштів на рахунку в порядку та при дотриманні вимог, встановлених чинним законодавством України, включаючи нормативно-правові акти Національного банку України.

Сторонами не заперечується, що ОСОБА_3 не мав рахунків в ПАТ «Міський комерційний банк». ОСОБА_4 із заявами про відкриття рахунку на ім`я третьої особи ОСОБА_3 у зв`язку із договорами дарування грошових коштів, що знаходяться (обліковуються) на рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_4 в ПАТ «Міський комерційний банк», до останнього також не звертався, доручень з цього приводу банку не надавав, відтак ОСОБА_3 не пройшов обов`язкову ідентифікацію клієнта, що відповідно до Постанови Національного банку України №492 від 12.11.2003 року «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах» (із відповідними змінами згідно Постанови Правління Національного банку України №273 від 26.06.2012 року) позбавляє будь-який банк можливості тільки на підставі договору дарування грошових коштів за власною ініціативою відкривати рахунки на ім`я третіх осіб чи то відкривати і вести анонімні рахунки.

Також слід зазначити, що, як вбачається із договору банківського вкладу від 01 липня 2014 року, зобов`язань виплатити суму банківського вкладу чи її частину за заявою іншої (третьої особи), яка не виступає стороною по договору, умови даного договору банківського вкладу не містять.

Відтак є таким, що заслуговує на увагу твердження представника відповідача про те, що жодних зобов`язань у ПАТ «Міський комерційний банк» перед ОСОБА_3 не виникло.

З аналізу ч.2 ст.516 ЦК України випливає, що про заміну кредитора в зобов`язанні боржник має бути повідомлений письмово. В силу ч.2 ст.517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Проте в матеріалах справи навіть відсутні докази повідомлення ПАТ «Міський комерційний банк» про можливу заміну кредитора. Суд критично ставиться до наданих представником третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, заяви від 03.10.2014 року та від 06.10.2014 року (а.с.34-35, 36), оскільки відмітки про їх отримання ПАТ «Міський комерційний банк» немає, також відсутнє підтвердження направлення їх поштою із обов`язковим зазначенням змісту направленої заяви. Судом в порядку ч.4 ст.10 ЦПК України було роз`яснено сторонам можливість звернення до суду із заявами чи клопотаннями про витребування певних документів, а також доповнення матеріалів справи новими доказами, проте відповідних клопотань заявлено не було.

Щодо пояснень представника ПАТ «Міський комерційний банк» стосовно того, що він пам`ятає, що можливо ОСОБА_3 і звертався до ПАТ «Міський комерційний банк» із якимось заявами, проте хто конкретно і чи-то один із тих ОСОБА_3, які виступали сторонами по цій цивільній справі, він стверджувати на даний час не може, як і надати суду відповідь щодо змісту цих заяв, оскільки така інформація в банку не збереглася. А зважаючи на те, що ймовірне припущення не може в розумінні ч.1 ст.61 ЦПК України бути прийнято судом як визнання конкретних обставин по справі, то суд вважає, що на виконання ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України ОСОБА_3 ці обставини також не доведено.

Твердження представника ОСОБА_3 що в даному випадку банк і уповноважена особа Фонду були зобов`язані включити ОСОБА_3 на підставі договору дарування грошових коштів, про який йшла мова вище, до реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, суд вважає також неспроможним, оскільки ОСОБА_3 в розумінні Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не є вкладником.

Так, Постановою Правління Національного Банку України від 20.11.2014р. №732 ПАТ «Міський комерційний банк» було віднесено до категорії неплатоспроможних, а з 21 листопада 2014 року введено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 19.03.2015 № 187 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Міський комерційний банк», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20.03.2015 № 64 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Міський комерційний банк», та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Міський комерційний банк», та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «Міський комерційний банк», Тимошенка Костянтина Володимировича строком на 1 рік з 20.03.2015 по 19.03.2016 включно.

Згідно ст.1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» цим законом визначаються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб. Відносини, що виникають з приводу створення, функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Національного банку України.

Положення статей 49, 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» свідчать про те, що за умови початку процедури ліквідації банку застосовуються норми спеціального закону і вимоги кредиторів задовольняються в порядку черговості в межах ліквідаційної процедури.

Інформацію про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Міський комерційний банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку було опубліковано Фондом гарантування вкладів фізичних осіб в газеті «Голос України» від 26 березня 2015 року, відповідно вимоги кредиторів банку приймалися до 24 квітня 2015 року включно (п.5 ч.3 ст.45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»)

Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників в межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами (ч.2 ст.45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»)

Згідно наданої інформаційної довідки від 06.05.2015 року ОСОБА_4 із заявами до ПАТ «Міський комерційний банк» про включення його до реєстру акцептованих вимог кредиторів не звертався, незважаючи на залишок за договором банківського вкладу №2620/09/19528 від 01 липня 2014 року згідно виписки по особовому рахунку від 05.05.2015 року - 7601,97 доларів США по тілу та 7, 46 доларів США по відсотках (а.с.110-113), свої вимоги в межах даної справи залишив також без розгляду (а.с.94, 97)

Розглядаючи ж справу відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ПАТ «Міський комерційний банк».

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 512, 717-718, 722 ЦК України, Законом України «Про фонд гарантування вкладів фізичних осіб», ст.ст. 3, 4, 10-11, 57-59, 60-61, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк», третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про стягнення заборгованості за договором банківського вкладу, - відмовити в повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва через Солом`янський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з моменту отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя - В.С. Кицюк