АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2015 р. Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Усика Г.І.

суддів - Головачова Я.В., Соколової В.В.

при секретарі - Троц В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 червня 2015 р. у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання договору в частині недійсним,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 р. ОСОБА_1звернувся з позовом до ПАТ «Старокиївський банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» про визнання недійсним п.4.4 кредитного договору №02/980/К/010 від 26.02.2009 р., укладеного між ним та ПАТ «Старокиївський банк», відповідно до якого Банк надав йому на умовах кредиту 726 846,61 грн. зі сплатою 15 відсотків річних на строк до 25.02.2010 р. В подальшому між ним та відповідачем було укладено низку додаткових угод до кредитного договору, однією з яких, встановлено термін користування кредитом до 29.04.2014 р.

05.06.2014 р. він погасив заборгованість по сумі отриманого кредиту. Разом з тим у провадженні Дарницького районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом ПАТ «Старокиївський банк» до ОСОБА_1 про стягнення штрафних санкцій у розмірі 36 342,33 грн., нарахованого на підставі п. 4.4. кредитного договору.

Посилаючись на те, що пункт 4.4 кредитного договору є несправедливим, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позичальника, і суперечать положенням ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», просив визнати його недійсним.

Справа №752/6865/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/10767/2015
Головуючий усуді першоїінстанції: Пасинок В.С.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Усик Г.І.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 17.06.2015 р. у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення вимог позивача, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Зазначав, що суд не звернув уваги на його доводи, що п. 4.4. кредитного договору № 02/980/К/010 від 26.02.2009 р. є несправедливим та суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позичальника, як споживача послуг банку.

Також вказував на те, що суд дійшов помилкового висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності.

В судовому засідання представник ОСОБА_1 просив задовольнити апеляційну скаргу з наведених у ній підстав.

Представник Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» просив апеляційну скаргу відхилити, посилаючись на те, що рішення суду є законним та обгрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

За змістом ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Судом встановлено, що 26.11.2009 р. між ПАТ «Старокиївський банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №02/980/К/010 за умовами якого Банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі у розмірі 726 846,61 грн. зі сплатою 15% річних та кінцевим терміном погашення заборгованості по 25.02.2010 р. включно.

В подальшому сторонами укладалися додаткові угоди до кредитного договору, зокрема додатковою угодою №6 від 30.04.2013 р. встановлено термін користування кредитом до 29.04.2014 р.

Відповідно до п.4.4 кредитного договору № 02/980/К/010 у випадку порушення позичальником вимог п.п. 3.3.5-3.3.13 договору, позичальник сплачує кредитору штраф у розмірі 5 процентів від суми кредиту за кожний випадок.

Згідно частин 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим акта цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Частиною 1 статті ст.215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлюються частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що п.4.4. кредитного договору не суперечить вимогам законодавства, а доводи позивача про порушення відповідачем його прав, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів» є непереконливими з огляду на те, що позивач був в повному обсязі ознайомлений з умовами надання кредиту, відповідальністю за невиконання або порушення умов договору, та підтвердив свою згоду на його укладення своїм підписом на кожній сторінці договору.

Крім того, позивач не скористався передбаченим п.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» правом протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причини, не звертався до Банку за роз'ясненням незрозумілих йому положень договору, не відмовився від його виконання, що свідчить про те, що йому повністю були відомі всі істотні умови кредитного договору та вони його задовольняли.

Посилання ОСОБА_1 на те, що п.4.4 кредитного договору порушує дисбаланс договірних прав та обов'язків сторін договору на шкоду позичальника є непереконливим з огляду на те, що положення цього пункту договору застосовуються лише у випадку порушення позичальником вимог п.п. 3.3.5-3.313 договору, що є спонукальною умовою для добросовісного виконання ним умов договору.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано виходив з відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання кредитного договору частково недійсним. Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а тому підстав для її задоволення не убачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 червня 2015 р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Судді: