Справа № 466/6211/14 Головуючий у 1 інстанції: Баєва О.І.
Провадження № 22-ц/783/1544/15 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2015 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Берези В.І., Левика Я.А.,

секретаря - Брикайло М.В.,

з участю: представника позивача - Суптель Ю.В.,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11 грудня 2014 року у справі за позовом Львівського комунального підприємства «Тополя-406» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,-

встановила:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 11.12.2014 року позов Львівського комунального підприємства (далі-ЛКП) «Тополя-406» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ЛКП «Тополя-406» заборгованість за послуги теплопостачання в сумі 10764 грн. 61 коп. та за підігрів води в сумі 5658 грн. 98 коп.

Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ЛКП «Тополя-406» 246 грн. 60 коп. судового збору.

Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_4, просить його скасувати з підстав неповного з»ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що між нею та позивачем не існує жодних договірних відносин щодо надання вказаних видів житлово-комунальних послуг, а тому вимоги до неї заявлено без відповідної правової підстави. Вважає, що позивачем не доведено факту надання таких послуг, оскільки будинок знаходиться на балансі ЖБК №152, а не на балансі позивача. Окрім того, апелянт зазначає, що у її будинку в опалювальний період часто взагалі відсутнє теплопостачання та підігрів води і вона не отримує жодної інформації щодо якості теплопостачання, тарифів, цін, порядку нарахування оплати, режимів споживання теплової енергії, отримання обсягів теплової енергії згідно з параметрами відповідно до стандартів, а тому вона сумнівається у правильності проведених позивачем нарахувань за вказані послуги. На думку апелянта, неправильним є висновок суду про переривання позовної давності пред»явленням позивачем у 2013 році заяви про видачу судового наказу та скасуванням судового наказу ухвалою цього ж суду від 04.09.2013 року, оскільки позивач у цій заяві зазначав суму боргу лише за період 2010-2013 років, а в позовній заяві - за період, починаючи вже з січня 2008 року, а тому за існування законних для цього підстав стягнення боргу було б можливим за період, починаючи з 2010 року.

В судовому засіданні представник апелянта додатково зазначив, що відповідач отримала в дар від свого батька квартиру лише у травні 2009 року, а тому не може відповідати за зобов»язаннями по оплаті житлово-комунальних послуг до цього періоду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони відповідача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скаргиз наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 05.05.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5 (а.с.7 зворот, 114-115).

До цього квартира належала на праві власності її батькові ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради 29.12.2008 року, зареєстрованого 02.02.2009 року (а.с.114).

Відповідач зареєстрована і проживає в даній квартирі з липня 1991 року. Разом з нею зареєстровані та проживають її троє малолітніх дітей (а.с.7 зворот).

Згідно наданих позивачем розрахунків, заборгованість відповідача за центральне опалення за період з березня 2008 року по червень 2014 року включно становить 10764 грн. 61 коп., а за гаряче водопостачання за період з березня 2008 року по червень 2013 року включно - 5658 грн.98 коп. (а.с.3-6).

Також встановлено, що 22.05.2013 року ЛКП «Тополя-406» зверталось до суду із заявою про солідарне стягнення з ОСОБА_4 та її батька ОСОБА_6 заборгованості за вказані вище види житлово-комунальних послуг за період з лютого 2010 року по травень 2013 року в розмірі 7793 грн. 40 коп., однак, ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 04.09.2013 року виданий судовий наказ було скасовано (а.с.7).

У відповідності до ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», балансоутримувачем будинку - є власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом; виконавцем - є суб»єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг споживачу відповідно до умов договору; виробником - є суб»єкт господарювання, який виробляє або створює житлово-комунальні послуги; споживачем - фізична або юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Згідно зі ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», балансоутримувач є особливим учасником відносин у сфері житлово-комунальних послуг, який, залежно від цивільно-правових угод, може бути споживачем, виконавцем або виробником таких послуг.

У відповідності до ст.7 цього Закону, орган місцевого самоврядування має право визначити виконавця житлово-комунальних послуг відповідно до цього Закону в порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

У відповідності до «Порядку визначення виконавця житлово-комунальних послуг у житловому фонді», затвердженого наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 25.04.2005 року №60, виконавець житлово-комунальних послуг визначається органами місцевого самоврядування, крім випадків, коли власник (власники) житлових будинків бажає (бажають) визначити виконавця житлово-комунальних послуг самостійно (п.1.4).

У відповідності до п.1.5 цього Порядку, власник (власники) житлових будинків може (можуть) уповноважити на визначення виконавців житлово-комунальних послуг виконавця послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків.

Якщо виконавець послуг з управління будинком, спорудою або групою будинків не може визначити виконавця інших комунальних послуг, він надає ці послуги власними силами (п.3.2, п.4.2 Порядку).

Відповідно до п.1.2 рішення виконавчого комітету Львівської міської ради №365 від 08.06.2007 року, прийнятого на виконання вказаного вище наказу, виконавцем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання у житлових будинках м.Львова визначено житлово-експлуатаційні підприємства (ЛКП, ЖКК, ЖКП, БУ та інші) або інші суб»єкти господарювання, предметом діяльності яких є надання вказаного виду послуг.

Згідно з п.п.2.1 п.2 цього рішення, балансоутримувач (управитель) може самостійно визначати виконавця житлово-комунальних послуг з числа суб»єктів господарювання, з яким дійшов домовленостей про надання таких послуг і який відповідає вимогам чинного законодавства.

Власники житлових будинків, що не належать до комунальної власності (ЖБК, ОСББ, відомства), можуть самостійно визначати виконавця житлово-комунальних послуг з числа суб»єктів господарювання, з яким дійшли домовленостей про надання таких послуг і який відповідає вимогам чинного законодавства, або укладати договори на надання житлово-комунальних послуг (п.п.2.2 п.2 Рішення).

Згідно з п.п. 4.1 п. 4 цього рішення, виконавців житлово-комунальних послуг зобов»язано забезпечити укладення договорів з виробниками послуг з теплопостачання (ЛМКП «Львівтеплоенерго», ЛКП «Залізничнетеплоенерго» та ін.) - на постачання теплової енергії.

На виконання вказаного вище рішення виконавчого комітету Львівської міської ради, 13.03.2008 року між ЖБК №152 та ЛКП «Тополя-406» було укладено договір про надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання, згідно з яким ЛКП «Тополя-406» є виконавцем послуг з постачання теплової енергії та гарячого водопостачання до квартир в будинку, які знаходяться на балансі в ЖБК №152 (а.с.60-61).

На виконання вказаного вище рішення виконавчого комітету Львівської міської ради, ЛКП «Тополя-406» 13.03.2008 року уклало з ЛМКП «Львівтеплоенерго» договір на постачання теплової енергії до будинку АДРЕСА_1 (а.с.62-67), який діяв до 31.09.2013 року (а.с.82-83).

13.11.2013 року ЛКП «Тополя-406» знову уклало з ЛМКП «Львівтеплоенерго» договір на постачання теплової енергії до будинку АДРЕСА_1 (а.с.76-79), який діяв до 01.07.2014 року, оскільки у зв»язку з прийняттям Закону України від 10.04.2014 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення розрахунків за енергоносії», з 01.07.2014 року послуги з постачання теплової енергії та гарячого водопостачання мали надаватись безпосередньо виробником - ЛМКП «Львівтеплоенерго» (а.с.80-81).

У відповідності до умов цих договорів, ЛМКП «Львівтеплоенерго», як теплопостачальна організація, забезпечувала постачання теплової енергії для опалення та здійснювала гаряче водопостачання в потрібних обсягах, а ЛКП «Тополя-406», як споживач, зобов»язувалось отримувати та оплачувати одержану теплову енергію для опалення та гаряче водопостачання за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цими договорами.

Таким чином, в силу наведених вище норм закону та укладених впродовж спірного періоду між ЛКП «Тополя-406» та ЛМКП «Львівтеплоенерго» договорів на постачання теплової енергії та гарячого водопостачання до вказаного будинку, саме ЛКП «Тополя-406» було виконавцем послуг з централізованого постачання теплової енергії та гарячого водопостачання до квартир вказаного будинку (обслуговування внутрішньо-будинкової мережі централізованого опалення та гарячого водопостачання), а ЛМКП «Львівтеплоенерго» - виробником послуг з постачання теплової енергії та гарячого водопостачання і, одночасно, виконавцем цих послуг, але лише в частині постачання теплової енергії до будинку, який знаходиться на балансі ЖБК №152, що відповідає вказаному вище рішенню виконавчого комітету Львівської міської ради та положенню п.9 ч.1 ст.26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» щодо визначення точок розподілу, в яких відбувається передача послуг від виконавця/виробника споживачу, у такому виді правовідносин, і підтверджується розрахунковими документами позивача по оплаті виробнику за надані послуги на підставі укладених між ними договорів (а.с.59, 84-112), а тому доводи апелянта про те, що ЛКП «Тополя-406» не було виконавцем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання і немає правових підстав для звернення з вимогою про стягнення з відповідача оплати за ці послуги, є безпідставними.

Нарахування оплати за вказані види житлово-комунальних послуг проводилось за встановленими у законному порядку тарифами відповідно до постанов Кабінету Міністрів України №955 від 10.07.2006 року «Про затвердження Порядку формування тарифів на виробництво, транспортування, постачання теплової енергії та послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води», яка була чинна до 01.06.2011 року, постанови Кабінету Міністрів України №869 від 01.06.2011 року «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги», якою затверджено новий Порядок формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, та рішень виконавчого комітету Львівської міської ради, прийнятих на реалізацію вказаних вище постанов Кабінету Міністрів України.

У відповідності до ст.11 ЦК України, цивільні права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов»язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов»язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти, заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

У відповідності до пункту 20 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №630 від 21.07.2005 року, плата за надані послуги з централізованого опалення вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

Обов»язок споживача житлово-комунальних послуг, до яких відноситься й послуга з постачання теплової енергії та гарячого водопостачання, оплатити надану виконавцем послугу закріплений також в ст.ст.67, 68, 162 Житлового кодексу України та у п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

У відповідності до ст.526 ЦК України, зобов»язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Таким чином, відсутність між сторонами договору про надання вказаного виду послуг не звільняє відповідача від обов»язку оплатити надані їй послуги, оскільки такий обов»язок у неї виникає в силу закону, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги з теплопостачання та гарячого водопостачання ґрунтуються на нормах закону.

Посилання апелянта на можливо неправильне проведення позивачем розрахунків за спожиті комунальні послуги є голослівними, оскільки нарахування плати за послуги з постачання теплової енергії та гарячого водопостачання відповідачеві за період утворення заборгованості здійснене відповідно до встановлених у законному порядку тарифів і на їх спростування сторона відповідача не подала інших, правильних на їхню думку розрахунків.

Безпідставними є також доводи апелянта про неналежне виконання та/чи невиконання позивачем вказаних видів житлово-комунальних послуг, оскільки сторона відповідача не надала суду доказів, які б підтверджували звернення відповідача з претензіями до виконавця послуг, як того вимагає Закон України «Про житлово-комунальні послуги» (ст.18).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості по оплаті за вказані види житлово-комунальних послуг згідно з наданими позивачем розрахунками.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК).

У відповідності до ч.1 ст.264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов»язку.

Позовна давність переривається у разі пред»явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (ч.2 ст.264 ЦК).

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч.3 ст.264 ЦК).

З урахуванням того, що перед зверненням до суду з вказаним позовом позивач у травні 2013 року звертався із заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за ці ж самі послуги і такий наказ було скасовано ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 04.09.2013 року, послуги з теплопостачання та гарячого водопостачання відповідачем періодично оплачувались протягом спірного періоду, а саме: у грудні 2009 року та у березні 2011 року, і ці платежі перевищували суму щомісячного нарахування плати за вказані види послуг, - колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що такими діями було перервано встановлений законом строк позовної давності і позивач, звернувшись у вересні 2014 року з указаним позовом, не пропустив строку позовної давності для задоволення заявлених ним вимог.

Однак, колегія суддів вважає неправильним висновок районного суду про стягнення з відповідача заборгованості за вказані послуги, нарахованої позивачем до травня 2009 року, оскільки позивач стала власником квартири лише 22.05.2009 року (витяг про реєстрацію права власності від 22.05.2009 року), а до того, хоч і проживала в квартирі та користувалась житлово-комунальними послугами, як член сім»ї наймача, а з лютого 2009 року, - як член сім»ї власника, але була неповнолітньою (ІНФОРМАЦІЯ_1), і в силу вимог ст.64 ЖК України не могла нести зобов»язання по оплаті за житлово-комунальні послуги нарівні з іншими повнолітніми членами сім»ї наймача (власника).

У зв»язку з цим, безпідставною є вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за вказані вище види житлово-комунальних послуг за період з березня 2008 року по травень 2009 року включно, а тому рішення суду необхідно змінити в частині визначення розміру стягуваної з відповідача заборгованості, зменшивши присуджений судом у користь позивача розмір стягуваної з відповідача заборгованості за послуги з теплопостачання - до 9097 грн. 91 коп., а за послуги з підігріву води - до 3383 грн. 27 коп.

З урахуванням вимог ст.88 ЦПК України, оскаржуване рішення необхідно змінити й в частині визначення розміру судових витрат, зменшивши розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача у користь позивача, - до 187 грн. 42 коп., пропорційно до задоволених вимог (76%).

В решті суд першої інстанції правильно вирішив спір, не допустивши порушень норм матеріального та процесуального права, які б були підставою для скасування рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду в незміненій частині рішення, а тому апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, змінивши рішення лише в частині визначення розміру стягуваної з відповідача у користь позивача заборгованості по оплаті за вказані комунальні послуги та в частині розподілу судових витрат, а в решті рішення суду -залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п. 3, 309 ч.1 п.п.1-4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11 грудня 2014 року змінити, зменшивши розмір заборгованості, яка підлягає стягненню з ОСОБА_4 у користь Львівського комунального підприємства «Тополя-406», за послуги з теплопостачання - до 9097 (дев»яти тисяч дев»яносто семи) гривень 91 копійки, а за послуги з підігріву води - до 3383 (трьох тисяч триста вісімдесяти трьох) гривень 27 копійок, та зменшивши розмір судового збору, який підлягає стягненню з ОСОБА_4 у користь Львівського комунального підприємства «Тополя-406», - до 187 (сто вісімдесяти семи) гривень 42 копійок.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Береза В.І.

Левик Я.А.