ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/2509/15-ц
провадження № 2/753/2649/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" травня 2015 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Трусової Т.О.,

при секретарі Мінасян С.Г.,

з участю: позивача ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3, представника відповідача Васильченко О.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Омега» про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Омега» (надалі - ТОВ «Омега») про відшкодування моральної шкоди в розмірі 55000 грн.

Позов в первісній редакції обґрунтований наступним.

В грудні 2014 р. ОСОБА_2 була прийнята на роботу в супермаркет «Варус» на посаду касира. У зв'язку з вагітністю позивач була прийнята на роботу з умовою встановлення їй неповного робочого дня (не більше чотирьох годин на добу), проте працювала повний робочий день. 4 січня 2015 р. під час перебування на робочому місці позивач відчула погіршення свого здоров'я і звернулась до старшого касира ОСОБА_5 з проханням відпустити з роботи, на що отримала відмову, висловлену в грубій формі. Такими діями їй була завдана непоправна психологічна травма. Співробітники відповідача не відпускали її з роботи та не давали змоги зателефонувати до лікаря, а тому про ситуацію, яка склалась, вона по телефону повідомила своїх батьків. Викликана батьками швидка медична допомога прибула своєчасно, проте працівники відповідача не допускали до неї лікаря і поводили себе грубо, чим принижували її гідність. Відчуття страху втратити майбутню дитину заподіяло їй психологічну травму, похитнулася її довіра до людей, перебуваючи в будь-яких магазинах, вона відчуває тривогу, так як не впевнена, що їй та дитині в разі необхідності буде надана допомога. Після тривалих суперечок і спорів лікар її оглянув і, встановивши загрозу викидня, каретою швидкої медичної допомоги доставив до лікарні. Всі заощадження вона змушена була витратити на лікування задля здорових пологів та здоров'я майбутньої дитини. Перебуваючи в лікарні, вона зазнала значних душевних страждань, так як ніхто з керівництва відповідача та колег по роботі не поцікавився станом її здоров'я. Коли вона зателефонувала на роботу і спитала, коли зможе отримати заробітну плату, їй в грубій формі відповіли, що заробітної плати не буде, і її планують звільнити. Внаслідок такої ситуації позивач стала замкнутою, часто плаче, сторониться людей, а тому була змушена звернутися до психолога.

В ході розгляду справи позивач зменшила позовні вимоги до 50000 грн., змінила підстави позову, пославшись лише на події, які мали місце 4 січня 2015 р., а саме: на негативне ставлення відповідача до неї як працівника, залишення її працівниками відповідача в небезпеці і безпорадному стані, та доповнила позов посиланням на положення ст. 135 КК України, ст.ст. 2, 237-1 КЗпП України, ст.ст. 297, 299 ЦК України, ст.ст. 43, 49 Конституції України, ст. 6 Основ законодавства України про охорону здоров'я, ст. 12 Міжнародного пакту про економічні, соціальні й культурні права (а.с. 50-51).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 позов підтримали пославшись на обставини, викладені у позовній заяві та заяві про зміну і уточнення позовних вимог.

Представник відповідача Васильченко О.М. позов не визнала пославшись на те, що дії працівників супермаркету «Варус» не були протиправними і відповідно не заподіяли позивачу моральної шкоди, а в погіршенні стану її здоров'я вини працівників відповідача немає. Пояснила, що при прийомі на роботу відповідач знав про вагітність ОСОБА_2, проте це жодним чином не вплинуло на розгляд її кандидатури на посаду касира супермаркету «Варус». Позивач була прийнята на роботу на пів-ставки, проте сама висловила бажання працювати більше задля отримання більшої заробітної плати. 4 січня 2015 р. на роботі ОСОБА_2 стало зле, і вона звернулася до старшого касира з проханням відпустити її з роботи. Старший касир ОСОБА_5 дозволила ОСОБА_2 піти додому після здачі каси, оскільки остання є матеріально-відповідальною особою. В процесі прийому-передачі каси прибула швидка медична допомога, лікар якої оглянув ОСОБА_2, після чого госпіталізував її. Ніхто з працівників магазину не перешкоджав лікарю в наданні позивачу медичної допомоги. За наданими ОСОБА_2 листками непрацездатності відповідач нарахував усі необхідні виплати і звільняти її з роботи не планував.

Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, допитавши свідків та дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

1 грудня 2014 р. ОСОБА_2 подала генеральному директору ТОВ «Омега» заяву про прийняття її на постійну роботу на посаду касира торговельного залу на 0,5 ставки в супермаркет «Варус-512» з 1 грудня 2014 р. з іспитовим строком на 1 місяць (а.с. 54).

У вказаний період ОСОБА_2 була вагітною, що підтверджується довідкою комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр № 1» Дарницького району м. Києва (а.с. 13).

За приписом частини першої статті 56 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) неповний робочий час встановлюється за угодою між працівником і власником. Як виняток із зазначеного загального правила деяким категоріям працівників надане суб'єктивне право на встановлення неповного робочого часу. До таких працівників законодавець зокрема відніс вагітних жінок, на прохання яких власник зобов'язаний встановити неповний робочий час.

Відповідно до наказу від 1 грудня 2014 р. № 227-КП ОСОБА_2 була прийнята до ТОВ «Омега» на посаду касира торговельного залу розрахунково-касової зони супермаркету «Варус-512» з 1 грудня 2014 р. з випробувальним строком на 1 місяць з окладом згідно штатного розпису (а.с. 56). Вказівки на встановлення працівнику неповного робочого часу вказаний наказ не містить.

Та обставина, що ОСОБА_2 працювала повний робочий час не заперечується відповідачем і підтверджується графіком роботи касирів супермаркету «Варус-512» (а.с. 9, 10).

Суд роз'яснював стороні позивача право змінити підстави позову, проте ОСОБА_2 вказаним правом не скористалася і на заподіяння моральної шкоди внаслідок порушення її права на встановлення неповного робочого часу не послалася.

За таких обставин з огляду на принцип диспозитивності цивільного процесу суд не дає оцінки діям відповідача щодо невстановлення позивачу неповного робочого часу.

Як вбачається з пояснень сторін, 4 січня 2015 р. позивач ОСОБА_2, перебуваючи на робочому місці, відчула погіршення свого здоров'я, у зв'язку з чим звернулась до старшого касира ОСОБА_5 з проханням відпустити її з роботи. Адміністрацією магазину було прийняте рішення відпустити позивача з роботи після передачі ввірених їй грошових коштів.

Після передачі грошових коштів ОСОБА_2 каретою швидкої медичної допомоги була госпіталізована до лікарні (а.с. 40).

Згідно з даними довідки комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр № 1» Дарницького району м. Києва ОСОБА_2 перебувала на стаціонарному лікуванні в Київській міській клінічній лікарні № 1 з 4 по 21 січня 2015 р. з приводу загрози передчасних пологів в терміні 24 тижні і анемії легкого ступеню (а.с. 38).

При вирішенні вимог ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди суд виходить з загальних положень про відшкодування моральної шкоди як способу захисту суб'єктивних цивільних справ, встановлених ст.ст. 23, 1167 ЦК України, та ст. 237-1 КЗпП України.

Так за приписом статті 23 ЦК України, яка закріплює загальні положення про відшкодування моральної шкоди, моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Право на відшкодування шкоди, завданої внаслідок порушення особистих немайнових прав, до яких зокрема відносяться право на охорону здоров'я, право на медичну допомогу, право на повагу до гідності та честі, право на недоторканість ділової репутації (статті 283, 284, 297, 299 ЦК України), визначено статтею 280 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1167 цього Кодексу моральна шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до вимог статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Виходячи зі змісту вказаних норм матеріального права та положень статей 10, 60 ЦПК України, згідно яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, позивач, заявляючи вимогу про відшкодування моральної шкоди, повинен зокрема довести такі складові: протиправну поведінку відповідача; настання шкоди; причинний зв'язок між протиправною поведінкою і шкодою; вину завдавача шкоди.

Проте належних і достатніх доказів, які б підтверджували винність і протиправність дій відповідача, настання шкоди, причинний зв'язок між протиправною поведінкою і шкодою та вину відповідача, позивачем не надано.

Так судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 була прийнята на посаду, безпосередньо зв'язану із зберіганням грошових коштів (проведенням розрахунково-касових операцій), у зв'язку з чим 1 грудня 2014 р. між нею та роботодавцем ТОВ «Омега» відповідно до вимог статті 135-1 КЗпП України було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с. 55).

Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_2, зокрема, зобов'язалась вести облік, складати і надавати в установленому порядку товарно-грошові та інші звіти про рух і залишки ввірених їй матеріальних цінностей, не передавати (не приймати) без супровідних документів ніяких товарно-матеріальних цінностей, провести в установлені строки передачу ввірених їй товарно-матеріальних цінностей у випадку тривалої відсутності на робочому місці або звільнення.

З огляду на вищевказане, висунута позивачу працівниками відповідача вимога провести передачу ввірених товарно-матеріальних цінностей ґрунтується на умовах укладеного між сторонами договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність і трудових прав позивача не порушила.

Як пояснив в судовому засіданні запрошений на прохання позивача свідок ОСОБА_7 - фельдшер Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф м. Києва, прибувши за викликом, він побачив ОСОБА_2 за касою. Остання була стривожена, заплакана і скаржилась на болі внизу живота. Дізнавшись про вагітність позивача, він прийняв рішення про госпіталізацію. ОСОБА_2 повідомила йому про необхідність передачі каси і він, переконавшись у відсутності загрози для її життя, дозволив це зробити. Коли через 10 хв. позивач не вийшла, він, попри заперечення адміністратора та охорони, зімітувавши дзвінок по «102», самостійно пішов до приміщення, де відбувалась передача каси. За результатами огляду ОСОБА_2 він діагностував астено-невротичний стан і госпіталізував її в лікарню.

Показання свідка ОСОБА_7 суд вважає правдивими і об'єктивними, оскільки він не є особою, заінтересованою у розгляді даної справи,

За даними карти виїзду швидкої медичної допомоги № 1145 від 4 січня 2015 р. з часу прибуття на місце виклику до часу виїзду на госпіталізацію пройшло 27 хвилин.

Жодних доказів, які б підтвердили доводи ОСОБА_2 про те, що працівники відповідача забороняли їй звернутися за медичною допомогою, суду не надано.

Та обставина, що позивач вільно зателефонувала своїм батькам, спростовує її ствердження про вчинення працівниками відповідача перешкод у виклику лікаря.

Суду також не надано доказів про те, що об'єктивний стан здоров'я позивача обумовлював обов'язок працівників відповідача надати їй невідкладну медичну допомогу чи терміново викликати швидку медичну допомогу.

Натомість за показаннями запрошених на прохання відповідача свідків - касира ОСОБА_8 та старшого касира ОСОБА_5, 4 січня 2015 р. ОСОБА_2 весь час шукала приводи, щоб залишити роботу.

Так ОСОБА_5 пояснила, що приблизно об 11-00 год. ОСОБА_2 стала відпрошуватись з роботи посилаючись на невелику кількість покупців. Вона відмовила і невдовзі позивач, яка перед цим кілька разів виходила на перекур, стала скаржитись на зубний біль, потім на головний, потім на те і інше, стала плакати і кричати, але викликати лікаря вона не просила. Поставивши на касі позивача табличку «технічна перерва», вона порадилась з заступником директора, і вони вирішили відпустити ОСОБА_2 додому. Коли вони стали готуватись до передачі каси, з'явилися батьки позивача. Батько став її обзивати, ображати і не давав зняти касу, а тому вона викликала начальника служби безпеки. В цей час прибула швидка медична допомога. Після здачі каси ОСОБА_2 була оглянута лікарем.

Ці показання підтвердила і ОСОБА_8, робоче місце якої знаходилась поблизу робочого місця ОСОБА_2

Вітчим позивача ОСОБА_9 показав в суді, що в телефонній розмові ОСОБА_2 повідомила про те, що почуває себе дуже погано, а її не відпускають з роботи. Коли вони з дружиною прийшли в супермаркет, побачили ОСОБА_2 бліду і заплакану. Працівники відповідача виштовхували його з магазину, а коли прибув лікар, охоронник його також не допускав до ОСОБА_2

З показань свідків ОСОБА_8, ОСОБА_5 та керівника служби безпеки ОСОБА_10 вбачається, що затримка з прийняттям у ОСОБА_2 грошових коштів була пов'язана з її знервованим станом, необхідністю дотримання встановленого порядку, - супроводження ящика з грошима працівником служби безпеки, який прибув не відразу, певною віддаленістю розрахунково-касової зони від центральної каси, де відбувається здача грошових коштів, та скандалом, який влаштував вітчим позивача.

Жодних доказів, які б свідчили про те, що затримка з госпіталізацією призвела до негативних наслідків для здоров'я позивача, а загроза передчасних пологів та анемія, з приводу яких вона перебувала на стаціонарному лікуванні, виникли внаслідок неправомірних дій чи бездіяльності працівників відповідача, суду не надано.

За таких обставин суд вважає, що законна вимога відповідача провести передачу товарно-матеріальних цінностей не порушила конституційне право позивача на охорону здоров'я.

Виходячи з приписів ЦК України та роз'яснень Верховного Суду України, даних у пункті 15 постанови Пленуму № 1 від 27 лютого 2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», підставою для задоволення позову у справах про захист гідності, честі та ділової репутації у визначений цивільним законом спосіб, в тому числі і шляхом відшкодування моральної шкоди, є наявність юридичного складу правопорушення, який включає сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Проте жодних доказів на підтвердження поширення працівниками відповідача інформації, яка порушує суб'єктивне право позивача на повагу до гідності, честі та ділової репутації, суду не надано.

За таких обставини підстав для судового захисту права позивача на повагу до гідності, честі та ділової репутації не вбачається.

Суд також відкидає доводи позову про заподіяння позивачу значних душевних страждань через те, що під час її перебування в лікарні ніхто з працівників відповідача не поцікавився станом її здоров'я, оскільки вказане питання знаходиться поза межами правового регулювання.

Враховуючи викладене підстав для відшкодування моральної шкоди не вбачає і відмовляє у позові у зв'язку з недоведеністю вимог.

З огляду на те, що суд відмовляє у позові, розподіл судових витрат не здійснюється.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 27, 60, 212, 213, 214, 215 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Омега» про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: