Справа № 187/1320/14-ц
РІШЕННЯ

іменем України

"07" травня 2015 р. смт. Петриківка

Петриківський районний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Говорухи В.О., за участю секретаря судового засідання Горбулі М.В., сторін ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та їх представників ОСОБА_3 та ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, усунення перешкод в користуванні власністю шляхом зняття з реєстраційного обліку, третя особа: Петриківський районний сектор ДМС України у Дніпропетровській області,

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2014 року до суду звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 просить суд визнати право власності на 2/3 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2, як майно набуте під час шлюбу та вирішити питання про розподіл судових витрат.

При цьому ОСОБА_1 посилається на те, що 04.10.2008 вона уклала шлюб з ОСОБА_2. Рішенням Петриківського районного суду від 03 вересня 2014 року шлюб між ними розірваний. Згоди щодо розподілу майна не досягнуто.

В період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 05 серпня 2011 року посвідчений державним нотаріусом Могильною Л.Г. за реєстр. № 468, вони придбали будинок, що знаходиться АДРЕСА_1, Петриківського району, Дніпропетровської області.

Також, перебуваючи у шлюбі ними було придбано за спільні кошти наступне майно: телевізор «SATURN» вартістю 1400 грн.; відеомагнітофон «ВВК» - 50 грн.; електропіч «SATURN» - 300 грн; електробатарею - 500 грн.; холодильник «Дніпро клас А» - 1100 грн.; водонасосну станцію «AKUVA» - 1200 грн. та унітаз - 700 грн.

Всього на загальну суму - 5,700 грн., що вона залишає відповідачу.

В обґрунтування відходу від рівності часток подружжя в спільному майні ОСОБА_1 зазначила, що після придбання будинку в 2011 році нею власноруч без сторонньої допомоги було зроблено косметичний ремонт будинку. Відповідач постійно ніде не працює, перебивається тимчасовими роботами, гроші, які заробляв до сімейного бюджету не вкладав. Та основним джерелом існування їх родини була її заробітна плата та кошти отримані по догляду за дитиною до 3-х років. Починаючи з дня придбання житлового будинку вона власноруч облаштовувала благоустрій в спірному будинку, її батьки підтримували її та їх з відповідачем дитину фінансово. Її батьки підтримують її фінансово, щоб вона мала змогу забезпечити дитині фізичний, духовний розвиток та лікування. При цьому вона навчається на заочному відділенні у Відкритому Міжнародному університеті розвитку людини «України».

Їй стало відомо, що у їх спільному житловому будинку зареєстровані та проживають чужі люди без її на те згоди та відома. Комунальні послуги, які надаються у житловому будинку (світло) вона оплачувала самостійно зі своєї заробітної картки, так, як відповідач не надавав фінансову підтримку і була загроза відключення даних послуг у зв'язку із заборгованістю.

В попередньому судовому засіданні, в грудня 2014 року, ОСОБА_2 подав до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, усунення перешкод в користуванні власністю шляхом зняття з реєстраційного обліку, третя особа: Петриківський районний сектор ДМС України у Дніпропетровській області.

ОСОБА_2 просить визнати за ним право особистої приватної власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 та визнати ОСОБА_1, такою, що втратила право користування вказаним житловим будинком.

При цьому позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 посилається на те, що 05 серпня 2011 року між ним та ОСОБА_6, від імені якого діяв ОСОБА_7, укладено договір купівлі-продажу житлового будинку. При цьому його батько ОСОБА_7, який діяв на підставі довіреності передав ОСОБА_6 певну суму грошей за майно яке останній передав у власність покупцеві, а саме ОСОБА_2. Ці дії ОСОБА_7 були спрямовані на купівлю майна, в зв'язку з фінансовою неспроможністю їх сім'ї у той час придбати своє житло з причин навчання відповідачки і виховання їх дитини ОСОБА_8, а батьки відповідача фінансової підтримки не надавали.

19 липня 2010 року батько позивача ОСОБА_7 уклав кредитний договір № 1586/10 на суму 7 548 грн. 00 коп. з кредитною спілкою « Союз-Дніпро». У липні 2010 року його мати ОСОБА_9 звернулася до ОСОБА_10 з проханням надати їй гроші у сумі 5 000 грн., які вона отримала від останнього, та 01 жовтня 2013 року виплатила гроші у повному обсязі.

Вказані грошові кошти йому подарували батьки для придбання будинку АДРЕСА_1.

Шлюб між сторонами розірвано 03 вересня 2014 року та ОСОБА_1 наприкінці липня виїхала з його власного будинку до своїх батьків де мешкає по даний час і вивезла всі речі, навіть ті, що їм подарували на честь їх одруження.

В зв'язку з тим, що в будинку, який належить ОСОБА_2 на праві приватної власності зареєстрована ОСОБА_1, позивач за зустрічним позовом не має можливості вільно розпоряджатися своєю власністю, чим вона порушує його право власності.

ОСОБА_1 добровільно знятися з реєстрації не бажає.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримала та пояснила, що спірний будинок ними було придбано під час шлюбу на грошові кошти, виплачені як соціальна допомога на утримання дитини. Просить відійти від принципу рівності часток, так як вона не має власного житла для проживання з дитиною, ОСОБА_2 не сплачує аліменти на утримання дитини в повному обсязі, через що виникла заборгованість та під час їх спільного проживання останній не дбав про їх спільний добробут і не займався ремонтом даного будинку. При цьому даючи пояснення ОСОБА_1 зазначила, що вони власними силами з відповідачем здійснювали ремонт в даному будинку з використанням будівельних матеріалів, які давали ОСОБА_2 в рахунок виконаних ним робіт на будівництві.

Проти зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 заперечувала та пояснила, що батьки ОСОБА_2. не надавали жодних грошових коштів для придбання спірного будинку.

Крім того, ОСОБА_1 надала заперечення проти зустрічного позову ОСОБА_2, де зазначено, що попередньо за рік до купівлі спірного житлового будинку ОСОБА_7 (батько позивача) уклав кредитний договір та ОСОБА_9 (мати позивача) звернулася до роботодавця ОСОБА_10 з проханням надати їй гроші у сумі 5000,00 грн. та ОСОБА_2 не надав жодних доказів, що саме ці гроші були витрачені на покупку спірного будинку.

З тексту договору купівлі - продажу житлового будинку від 05.08.2011 року не вбачається, що спірний будинок купується позивачем за його особисті кошти. Більш того, при посвідченні даної угоди від ОСОБА_1 відбиралася заява згода на укладення даної угоди. У випадках, коли майно купується одним з подружжя за його особисті кошти даний факт детально відображається у правовстановлюючому документі (договір купівлі - продажу) та від іншого з подружжя відбирається заява не на згоду, а на підтвердження того, що інший з подружжя купує майно за свої особисті кошти, але й в період шлюбу.

Даний житловий будинок набувався в період шлюбу за спільні кошти, а отже є спільним майном подружжя. Роздільним майном будинок не був визнаний, режим роздільного майна не встановлювався. Таким чином, посилання ОСОБА_2 на втрату ОСОБА_1 права користування спільним будинком, через розірвання сіменйих відносин між ними, безпідставні.

ОСОБА_2 не зазначив в чому саме ОСОБА_1 чинить йому перешкоду у користуванні спірним будинком, так як він зазначає, що позивач виселив її разом з дитиною та на даний час в спірному будинку проживають та зареєстровані інші люди - родичі позивача (а.с. 62-66).

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримала позовні вимоги ОСОБА_1 посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та заперечувала проти позовних вимог ОСОБА_2 за обставин, викладених в запереченні на його позов.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 в заперечення проти позову ОСОБА_1 зазначив, що її вимоги є безпідставними та не доведеними. Так протягом всього часу їх спільного проживання він приймав активну участь в утриманні його родини працюючи по найму та ведучи підсобне господарство.

В підтвердження своїх позовних вимог ОСОБА_2 пояснив, що дійсно спірний житловий будинок придбано під час шлюбу та ОСОБА_1. надавала свою згоду на його купівлю. Так в 2010 році, під час перебування ОСОБА_1 на навальній сесії, він домовився з продавцем будинку про укладення договору купівлі-продажу та сплатив йому завдаток. Оскільки в їх родині грошових коштів для придбання даного будинку не було, його батько ОСОБА_7 отримав кредит в сумі 7 500 грн. а мати ОСОБА_9 взяла в борг 5 000 грн. та за усною домовленістю, подарували ці гроші йому для придбання зазначеного будинку. Оскільки ОСОБА_1 заперечує його особисту власність на спірний будинок та не бажає добровільно знятися з реєстраційного обліку в даному будинку, вказане перешкоджає йому розпоряджатися будинком.

Крім того, ОСОБА_2 надав суду заперечення щодо позовних вимог ОСОБА_1 де зазначив, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними. Так є безпідставними твердження про здійснення нею самостійно ремонту в спірному будинку, та проживання позивача за первісним позовом з дитиною в чужому житловому будинку та , головне, придбання спірного будинку за спільні кошти. Будинок АДРЕСА_1 придбаний ним за подаровані його батьками йому кошти, а отже, є його особистою власністю. Крім того, вказані речі, які ОСОБА_1 залишила йому на загальну суму 5700 грн., вона в дійсності не залишала та забравши їх відмовляється повернути. ОСОБА_1 добровільно, без будь-якого примусу залишила спірний житловий будинок (а.с. 34-35).

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_1 посилається на обставини викладені в запереченнях на позов, а в підтримання вимог ОСОБА_2 - на обставини викладені в позовній заяві.

Представник третьої особи: Петриківський районний сектор ДМС України у Дніпропетровській області, надав до суду заяву про розгляд справи без їх участі (а.с.77- 78, 80-81)

Заслухавши сторони, їх представників та покази свідків, дослідивши матеріали справи судом встановлені наступні обставини та відповідно до них правовідносини.

Судом в судовому засіданні досліджені покази свідків, які в судовому засіданні дали наступні пояснення:

Так свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснив, що він проживає по сусідству з домоволодінням, в якому проживала родина ОСОБА_2 та йому відомо, що під час спільного проживання сторони вели спільне господарство, а ОСОБА_2 постійно працював на різних роботах по найму, за що отримував грошові кошти.

Свідок ОСОБА_12 пояснила, що вона проживає по сусідству з домоволодінням, в якому проживала родина сторін та їй відомо, що під час шлюбу сторони придбали будинок та спільними зусиллями здійснювали в ньому ремонт.

Свідок ОСОБА_13 пояснила, що вона працює спільно з ОСОБА_9, яка в її присутності брала грошові кошти в борг у ОСОБА_10 та через деякий час повертала їх, але куди були використані дані грошові кошти їй не відомо.

Свідок ОСОБА_14 пояснила, що ОСОБА_9 в її присутності брала грошові кошти в борг у ОСОБА_10 та при цьому говорила, що гроші потрібні для придбання будинку родині її сина ОСОБА_2

Свідок ОСОБА_9 пояснила, що для придбання її сином ОСОБА_2 житлового будинку, вона взяла в борг у ОСОБА_10 грошові кошти в сумі 5 000 грн., які передала сину для передачі їх продавцю. Крім того для придбання даного будинку вона передавала сину свої заощадження від реалізації продуктів підсобного господарства, які були використані для виготовлення документів для укладення договору купівлі-продажу.

Свідок ОСОБА_7 пояснив, що він отримавши кредит в розмір 7 500 грн. передав ці гроші сину ОСОБА_2 для придбання спірного житлового будинку. Різницю в часі отримання кредиту та часом укладення договору купівлі-продажу пояснює тривалістю виготовлення необхідних документів, оскільки на час прийняття рішення про купівлю будинку, продавець їх не мав. Щодо зазначення в кредитному договорі призначення кредиту «ремонт будинку» свідок зазначив, що таке призначення зазначено тому, що за умовами кредитора для купівлі будинку надаються гроші в сумі від 20 000 грн. і більше. Крім того, для придбання ОСОБА_2 спірного будинку, використані їх сімейні з ОСОБА_9 збереження від реалізації продукції підсобного господарства та гроші отримані в борг останньою у ОСОБА_10

Згідно матеріалів справи, сторони перебували в шлюбі з 04 жовтня 2008 року по 15 вересня 2014 року, про що свідчить свідоцтво про шлюб та рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 03.09.2014 про розірвання шлюбу між сторонами (а.с. 9,10).

Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_8 (а.с. 11-9).

За рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 03.09.2014 ОСОБА_2 зобов'язаний сплачувати аліменти в розмірі 25 % відсотків зі всіх видів його заробітку (доходу) на утримання доньки ОСОБА_8, до її повноліття, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, на користь ОСОБА_1, починаючи із 21 серпня 2014 року (а.с. 9).

Зі слів стороні шлюбного договору між ними укладено не було.

Враховуючи підставу і зміст позовних вимог, їх фактичне і нормативно-правове обґрунтування, які викладені в поданих до суду позовних заявах, судом встановлено, що правовідносини між сторонами регулюються положеннями глав 7 «Право особистої приватної власності дружини та чоловіка» та глави 8 «Право спільної сумісної власності», Розділу ІІ Сімейного кодексу України та главами 16, 23, 26, 28, 29, 32, 55 та 71 Цивільного кодексу України.

Стаття 364 ЦК України передбачає, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Так згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 372 ЦК України визначено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Положення ст. 57 СК України визначають, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Крім того, статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Стаття 65 СК України визначає, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до ч.1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Хоча ОСОБА_1 в поданій до суду позовній заяві зазначила придбання під час шлюбу побутових речей, однак позовні вимоги про їх розподіл не заявлена, тому за правилами диспозитивності суд не вирішує питання про їх розподіл.

За принципом змагальності та обов'язку доказування, передбачених статтями 10 та 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частина 2 статті 59 ЦПК України визначає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З наданих сторонами письмових доказів та враховуючи позицію сторін судом встановлено, що під час шлюбу сторін, за договором купівлі-продажу від 05 серпня 2011 року посвідченого державним нотаріусом Могильною Л.Г. за реєстр. № 468, покупцем ОСОБА_2 придбано за 10 000 грн. у продавця ОСОБА_6 будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, Петриківського району, Дніпропетровської області, та складається з житлового будинку А-1, загальною площею 48,0 км.м., житловою площею 22,9 кв.м., Б-1 гаражу, В-1 сараю, Г-1 літньої кухні, З-1 сараю, Л-1 навісу, Н-1 вбиральні, 1 свердловини, 2 колодязю (а.с. 12-17).

Згідно вивчених в судовому засіданні розписок 25.08.2010 ОСОБА_9 брала в борг у ОСОБА_10 5 000 грн., а потім 01.10.2013 - повернула борг в повному розмірі (а.с. 90, 100). Вказані обставини не заперечуються сторонами.

За кредитним договором № 1586/10 від 19 липня 2010 ОСОБА_7 отримав від кредитної спілки «Союз-Дніпро» кредит в сумі 7548 грн. для ремонту будинку. Договір виконано та заборгованості за кредитом не має (а.с. 46, 101-102).

Положення статтей 717 та 719 ЦК України визначається, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

В зв'язку з відсутністю будь-якого підтвердження укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 чи ОСОБА_9 договору дарування грошових коштів в сумі 7 500 грн.(більш ніж 441 неоподатковуваний мінімум доходів громадян) та 5 000 грн. (більш ніж 294 неоподатковуваний мінімум доходів громадян), відповідно, за визначеною законом формою, тому суд відноситься критично до пояснень ОСОБА_2 в частині придбання спірного житлового будинку на грошові кошти, подаровані йому батьками.

З тих же підстав - оскільки обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, суд не приймає як допустимий доказ покази свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_9 в частині подарунку ними ОСОБА_2 грошових коштів для придбання спірного житлового будинку. Про наявність таких обставин, не можуть свідчити, боргові документи: кредитний договір та розписка про отримання грошей свідками, оскільки вказані документи жодним чином не свідчать про використання саме даних грошових коштів ОСОБА_2 при купівлі будинку.

Отже, суд вважає доведеними позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання спірного житлового будинку таким, що є спільною сумісною власністю подружжя сторін, як такого, що придбаний під час шлюбу сторін за спільні кошти та, відповідно, безпідставними позовні вимоги ОСОБА_2, щодо визнання такого будинку особистою власністю останнього, як такого, що придбаний, хоча й під час шлюбу сторін, але за його особисті грошові кошти, які йому подарували батьки. З наведеного випиває, що спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає розділу, так як сторони не дійшли згоди щодо його поділу.

Вирішуючи питання про частки сторін в спірному будинку суд виходить з того, що ОСОБА_1 не надано жодних доказів існування істотних обставин, передбачених ст. 70 СК України, за наявності яких можливий відхід від засади рівності часток подружжя в спільному майні. При цьому сам факт проживання спільної дитини сторін не може свідчити про наявність підстав для відходу від рівності часток у майні сторін. Тому позовні вимоги ОСОБА_1 про виділення їй 2/3 частини спірного житлового будинку, безпідставні та задоволенню не підлягають, натомість існують підстави для визнання за нею ? частки такого домоволодіння, в порядку поділу майна подружжя.

Стаття 319 ЦК України визначає, що в ласник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Так як ОСОБА_1 є власником ? частки будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, Петриківського району, Дніпропетровської області, тому позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання її такою, що втратила право користування таким будинок через припинення з ним сімейних відносин, безпідставні та не відповідають головним засадам права власності, щодо права власника користування належним йому майном.

Враховуючи ціну спірного житлового будинку (10 000 грн. - а.с. 12), частину задоволених та відхилених позовних вимог сторін, розмір сплачених ними та документально підтверджених судових витрат (а.с. 1, 37, 51), керуючись правилами розподілу судових витрат, визначених ст. 88 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені останньою судові витрати в розмірі 121,80 грн., що відповідають розміру позовних вимог, визнаних в судовому засіданні доведеними.

При цьому, сама квитанція № 36 від 25.11.2014 про сплату ОСОБА_1 на користь адвоката ОСОБА_3 3 000 грн. (а.с. 18) не є документальним підтвердженням витрат на правову допомогув розумінні Закону України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», оскільки позивачем не надано розрахунку таких витрат.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 218-219, 316, 319, 321, 368, 372, 379, 387, 391, 405, 719 ЦК України, статтями 57, 60-63, 65, 69-71 СК України, ст. 64 ЖК Української РСР і статтями 10, 11, 60, 212 та 214 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, задовольнити частково.

Визнати право власності за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 на 1/2 частку домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1, яке складається з житлового будинку А-1, загальною площею 48,0 км.м., житловою площею 22,9 кв.м., Б-1 гаражу, В-1 сараю, Г-1 літньої кухні, З-1 сараю, Л-1 навісу, Н-1 вбиральні, 1 свердловини, 2 колодязю, як майно набуте подружжям за час шлюбу.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, відмовити.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, усунення перешкод в користуванні власністю шляхом зняття з реєстраційного обліку, третя особа: Петриківський районний сектор ДМС України у Дніпропетровській області, відмовити в повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені останньою судові витрати в розмірі 121,80 грн. (сто двадцять одна грн. 80 коп.).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: В. О. Говоруха