У Х В А Л А

19 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в складі

Яреми А.Г., Охрімчук Л.І.,Романюка Я.М.,
розглянувши заяву ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про перегляд рішення Апеляційного суду Львівської області від 3 лютого 2015 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4, яка діє від свого імені та від імені неповнолітнього сина ОСОБА_5, ОСОБА_6 до Державної податкової інспекції у Франківському районі м. Львова, ОСОБА_7, третя особа - Генеральна прокуратура України, про виключення майна з опису та повернення грошових коштів,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 24 вересня 2014 року позов задоволено.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 3 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано й ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 квітня 2015 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_6 відмовлено.

У заяві ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 порушується питання про скасування рішення Апеляційного суду Львівської області від 3 лютого 2015 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 квітня 2015 року та залишення в силі рішення Франківського районного суду м. Львова від 24 вересня 2014 року з підстав, передбачених пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України:

неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах;

невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Для прикладу наявності зазначених підстав подання заяви про перегляд судових рішень ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 посилаються на судові рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 лютого та 6 травня 2015 року, постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 15 травня 2013 року та 1 липня 2015 року.

Перевіривши доводи заявників, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що необхідність відкриття провадження у справі за вказаною заявою відсутня та в допуску справи до провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився і суд касаційної інстанції, виходив з того, що з протоколу обшуку від 16 лютого 2011 року, що проведений у зв'язку із розслідуванням кримінальної справи відносно ОСОБА_7, за місцем проживання позивачів по АДРЕСА_3 вилучено, серед іншого, грошові кошти: 59 900 доларів США, 3 000 Євро та 1 500 доларів США, на які накладено арешт.

Звертаючись із даним позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_6 вказували, що спірні грошові кошти є їх особистою власністю, а не власністю ОСОБА_7, відносно якого була порушена кримінальна справа та проведено опис майна, оскільки 59 900 доларів США та 3 000 Євро залишились від продажу квартири за адресою АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на праві спільної сумісної власності і була продана 12 лютого 2008 року, а 1 500 доларів США були особистими заощадженнями ОСОБА_6

Так, згідно зі свідоцтвом про право власності на квартиру від 19 липня 1996 року квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_7, ОСОБА_4 та ОСОБА_6, яку вони приватизували у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

У подальшому, відповідно до договору купівлі-продажу від 12 лютого 2008 року ОСОБА_7, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 продали вищевказану квартиру за 600 950 грн. ОСОБА_8, з яких 146 450 грн покупець сплатив продавцям за рахунок власних коштів, а решту суми, у розмірі 454 500 грн, зобов'язувався сплатити за рахунок кредитних коштів.

Разом з тим, позивачі не надали доказів на підтвердження обміну 600 950 грн, отриманих від продажу зазначеної квартири, на долари США або Євро, а також про те, що власне грошові кошти, отримані з банку в серпні та листопаді 2008 року, позивачі зберігали за місцем свого проживання АДРЕСА_3.

Крім того, ОСОБА_6, надавши довідки про заробітну плату у гривнях, не надала доказів валютно-обмінних операцій щодо купівлі на власне ім'я 1 500 доларів США.

В ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 лютого 2015 року, що надана заявником як приклад, зазначено, що, визнаючи за позивачем за первісним позовом право власності на Ѕ частину житлового будинку, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що вказаний будинок був придбаний сторонами за спільні кошти та є спільною сумісною власністю подружжя, а спірна квартира була придбана за особисті кошти відповідача за первісним позовом.

В рішенні колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 травня 2015 року, що надана заявником як приклад, зазначено, що, визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя було безпідставним, оскільки вказана квартира була відчужена подружжям на користь третіх осіб.

Порівняння змісту указаних для прикладу судових рішень зі змістом судових рішень, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

У зв'язку з цим, підстава для перегляду судового рішення у зв'язку з неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, передбачена пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, відсутня.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 15 травня 2013 року, що надана заявником як приклад, установлено, що на підставі укладених у 2005 та 2008 роках договорів купівлі-продажу позивачка була власником нежитлових приміщень, на які було накладено арешт у зв'язку з порушенням кримінальної справи відносно відповідача, до якої вона жодного відношення не мала. Крім того, у вказаній постанові зазначено, що вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. У порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні у кримінальній справі, розглядаються заяви боржників на правильність арешту майна.

У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 1 липня 2015 року, що надана заявником як приклад, зазначено, що до придбання спірної частини будинку сторони перебували у шлюбі протягом трьох місяців, та, оцінюючи крім договору позики, інші докази, зокрема банківські дані про перерахування грошових коштів у розмірі договору позики позивачем на картковий рахунок позивача за первісним позовом, показання свідків та розписки, суд першої інстанції дійшов висновку про придбання спірної частини будинку за особисті кошти.

Таким чином, порівняння змісту постанов Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 15 травня 2013 року та 1 липня 2015 року зі змістом ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 квітня 2015 року, про перегляд якої подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що зазначена ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеному у вказаних постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Ураховуючи наведене, вважати зазначену заяву обґрунтованою немає підстав.

Керуючись статтями 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховним Судом України справи за позовом ОСОБА_4, яка діє від свого імені та від імені неповнолітнього сина ОСОБА_5, ОСОБА_6 до Державної податкової інспекції у Франківському районі м. Львова, ОСОБА_7, третя особа - Генеральна прокуратура України, про виключення майна з опису та повернення грошових коштів за заявою ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про перегляд рішення Апеляційного суду Львівської області від 3 лютого 2015 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 квітня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А.Г. Ярема
Л.І. Охрімчук Я.М. Романюк