Апеляційний суд Житомирської області
Справа №2-4358/12 Головуючий у 1-й інст. Слюсарчук Н. Ф.
Категорія 44 Доповідач Коломієць О. С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі :

головуючого судді : Коломієць О.С.

суддів: Жигановської О.С., Зарицької Г.В.

при секретарі

судового засідання: Добровольської Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2, Управління державної міграційної служби в Житомирській області про виселення без надання іншого жилого приміщення та зняття з реєстраційного обліку,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 29 квітня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2007 року Публічне акціонерне товариство КБ «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулось до суду з позовом в якому зазначено, що рішенням Богунського райсуду м.Житомира від 27 жовтня 2009 року, в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору від 15.02.2007 року, що складає 50500,24 дол. США, звернуто стягнення на предмет іпотеки - будинок АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3, шляхом його продажу ЗАТ КБ «Приватбанк». 07.06.2012 року на ім'я відповідача була направлена письмова вимога про добровільне виселення, проте остання залишена без належного реагування. З урахуванням уточнених позовних вимог та враховуючи, що відповідач добровільно звільнити спірний будинок не бажає, позивач, відповідно до вимог ст. 109 ЖК України, ст.ст. 39, 40 Закону «Про іпотеку», просив виселити відповідача ОСОБА_2 з вищевказаного будинку без надання іншого житла та зняти його з реєстраційного обліку.

Заочним рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 29 квітня 2014 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено повністю.

Ухвалою Богунського райсуду м.Житомира від 05.03.2015 року заява ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення суду залишена без задоволення.

Посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що при розгляді справи судом першої інстанції були неповно з'ясовані обставини справи, порушені норми процесуального і матеріального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 15 лютого 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк») та відповідачем ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній на споживчі потреби отримав кредит у вигляді кредитної лінії в сумі 56100 дол. США строком до 14.02.2017 року (а.с.9-11).

В якості забезпечення виконання зобов'язань по вищевказаному кредитному договору між сторонами був укладений договір іпотеки, відповідно до якого відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в іпотеку було передано житловий будинок АДРЕСА_1. Предмет іпотеки належить іпотекодавцям на підставі договору дарування, посвідченого Другою Житомирською державною нотаріальною конторою 09 червня 1986 року за р№ 2-3584 та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Другою Житомирською державною нотаріальною конторою 31 січня 2007 року за р№ 2-98 (а.с.12,13).

Відповідач умови кредитного договору належним чином не виконував, в результаті 27.10.2009 року Богунським райсудом м. Житомира винесено рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (а.с.14).

07.06.2012 року на ім'я відповідача було направлено письмову вимогу про добровільне виселення з житлового будинку, проте дана вимога залишена без належного реагування (а.с.15,16-18).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки в добровільному порядку на вимогу позивача не звільнив житловий будинок, а тому останній, відповідно до вимог ст.ст. 109 ЖК України, ст.ст. 39, 40 Закону «Про іпотеку», підлягає виселенню зі спірного будинку без надання іншого житла та зняттю з реєстраційного обліку у вищевказаному будинку.

Проте такий висновок суду є помилковим виходячи з наступного.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Отже, за змістом вищевказаних норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Як було встановлено під час розгляду справи житловий будинок, що є предметом іпотеки, придбаний відповідачем не за рахунок коштів, які отримані за кредитним договором, а одержаний за договором дарування та свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.9-13).

За таких обставин, враховуючи, що в іпотеку передано житловий будинок, який був придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів, колегія суддів приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення відповідача із зазначеного будинку без надання йому іншого постійного житла та зняття його з реєстраційного обліку.

З цього приводу є правова позиція Верховного Суду України висловлена у Постанові від 18 березня 2015 р. у справі № 6-39цс15 за позовом ПАТ «Державний ощадний банк України», яка в силу ст.360-7 ЦПК має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, призвели до ухвалення незаконного рішення, у зв'язку з чим рішення суду підлягає скасуванню з ухвалення нового - про відмову у задоволенні позовних вимог з вищевказаних підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 29 квітня 2014 року скасувати, ухваливши нове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2, Управління державної міграційної служби в Житомирській області про виселення без надання іншого жилого приміщення та зняття з реєстраційного обліку відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді