АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: № 22ц/790/2515/15 Головуючий 1-ої інстанції - Наумова С.М.
Категорія: право власності
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2015 року судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - судді Тичкової О.Ю.,

суддів колегії - Піддубного Р.М., Швецової Л.А.

за участю секретаря - Доля О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_4, на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 січня 2015 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Титан" до ОСОБА_4 про визнання права власності на приміщення, виселення, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Титан" про визнання добросовісним набувачем, залишення у власності майна та зняття всіх обмежень щодо володіння, користування та розпорядження майном, -

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2013 року позивач звернувся до суду з дійсним позовом, у якому просив визнати за ним право власності на приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 43,1 кв.м. та виселити з нього ОСОБА_4 та інших осіб.

В обґрунтування посилався на те, що 29.10.1999 року ОСОБА_5 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу придбав у власність житлову квартиру АДРЕСА_1. Право власності було зареєстровано за ним в КП "Харківське міське БТІ" 22.02.2000 року за № П-1-21758.

На підставі нотаріально посвідченої Додаткової угоди № 1 від 26.04.2000 року до засновницького договору ТОВ "Титан" ОСОБА_5 передав зазначену квартиру ТОВ "Титан" у якості вкладу до статутного фонду. Згодом вказану квартиру було переведено в статус нежитлового приміщення та видано дозвіл на його реконструкцію та проектування під магазин непродовольчих товарів.

Однак у 2013 році позивачу стало відомо, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року ПН ХМНО Клопотовим С.Д. було посвідчено Договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності продав квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_4

У листопаді 2013 року ОСОБА_4 звернувся із зустрічним позовом, у якому просив визнати його добросовісним набувачем спірного приміщення, залишити квартиру у його власності та зняти всі обмеження щодо володіння, користування та розпорядження вказаною квартирою

В обґрунтування посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року він на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу придбав у власність квартиру АДРЕСА_1. За вказаним договором він передав ОСОБА_7 обумовлену суму грошових коштів, а про існування у ТОВ "Титан" будь-яких прав на спірну квартиру він не знав, а тому є добросовісним набувачем.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 січня 2015 року позовні вимоги ТОВ "Титан" були задоволені. Визнано за ТОВ "Титан" право власності на приміщення, загальною площею 43,1 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, та виселено з нього ОСОБА_4 та інших осіб.

Не погодившись із вказаним рішенням представник ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ "Титан" та скасувати вжиті у справі заходи забезпечення позову. В обгрунтування посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши наведені в скарзі доводи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.п. 3, 4 ч.1, ч. 2 ст. 309 ЦПК України підставами для зміни рішення суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до порушення або неправильного застосування норм матеріального або процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Задовольняючи позовні вимоги ТОВ "Титан" суд першої інстанції правильно застосував ст. ст. 215, 236, 319, 391, 392 ЦК України та обґрунтовано виходив з того, що позивач є належним власником спірної квартири.

Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, 29 жовтня 1999 року ОСОБА_5 та ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 і ОСОБА_12 уклали договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_5 придбав квартиру АДРЕСА_1. Вказаний договір було посвідчено ПН ХМНО Трубніковим С.О. та зареєстровано за № 2955 ( Т.1 а.с. 7-8).

26 квітня 2000 року згідно додаткової угоди № 1 до засновницького договору ТОВ "Титан" (надалі ТОВ) ОСОБА_5 передав вказану квартиру у власність ТОВ як свій вклад в установчий фонд ( Т.1 а.с. 9).

11 квітня 2000 року технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 було переоформлено на ТОВ "Титан" ( Т.1 а.с. 13-15).

Розпорядженням Харківського міського голови № 1086 від 19.06.2001 року ТОВ було видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 (Т.1 а.с. 10, 84) та видане реєстраційне посвідчення про реєстрацію спірної квартири за ТОВ ( Т.1 а.с. 85)

17 серпня 2001 року рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради № 1468 було переведено спірну квартиру в нежиле приміщення та дозволено позивачеві за первісним позовом провести проектування та реконструкцію нежитлового приміщення під магазин непродовольчих товарів з влаштуванням окремого входу ( Т.1. а.с. 12).

Згідно пояснень представника ТОВ реконструкцію зазначеної квартири не виконано і вона за призначенням магазину непродовольчих товарів не використовується.

03 вересня 2013 року спірну придбав ОСОБА_4 та зареєстрував своє право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ( Т.1 а.с. 73 - 74).

Можливість зареєструвати право власності на нерухоме майно за ОСОБА_4 зумовлена зміною процедури реєстрації зазначених прав та створенням у системі Міністерства юстиції України реєстраційної служби. Оскільки відомості про реєстрацію права власності, що містяться в бюро технічної інвентаризації виконкому Харківської міської ради до зазначеного єдиного реєстру автоматично не переносяться.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції щодо доведеності порушень закону при укладенні вищезазначеного договору купівлі - продажу, оскільки матеріали справі свідчать, що спірною квартирою розпорядився ОСОБА_7, за яким не було зареєстровано право власності на зазначену нерухомість ( Т.1. а.с. 168, 171 ). До дати укладання договору купівлі-продажу спірної квартири, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_1 року, ОСОБА_7 помер (Т.1 а.с. 186). Матеріали реєстраційних та облікових справ відносно відчуження спірної квартири ОСОБА_7 на паперових носіях до приміщення реєстраційної служби ХМУЮ не надходили ( Т.2 а.с.85)

Відповідно до ст. 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов'язальний відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов'язальний відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов'язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Як правильно встановлено судом першої інстанції позивачем у дійсній справі є особа, яка вже є належним власником. Відповідач ОСОБА_4 зазначеного права за ним не визнає тому, що має до майна власний інтерес.

Згідно правового висновку, викладеного ВСУ у постанові від 23 грудня 2014 року у господарській справі № 3-191гс14, який згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для судів України, застосування такого способу захисту права власності як визнання права власності відповідно до ст.392 ЦК України можливе лише за умови, що особи, які не визнають або заперечують право власності, не перебувають з власником у зобов'язальних відносинах. Права, в тому числі право власності осіб, які перебувають у зобов'язальних відносинах, мають захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов'язального права.

Згідно з ч. 2 ст. 118 ЦПК України вимога про визнання права власності може бути поєднана з іншими вимогами (про витребування майна з чужого незаконного володіння, про виключення майна з акта опису тощо).

Проте в дійсній цивільній справі позов про витребування спірної квартири не заявлявся. Відповідно до пояснень представників сторін спірна квартира фактично знаходиться у володінні ТОВ. Відповідач до неї не вселявся та ключів від спірної квартири не має.

Згідно правового висновку викладеного у постанові від 07.11.2014 року у справі № 6-107цс12 у разі, якщо позивач, не будучи стороною оспорюваного ним договору, домагається відновлення свого права на річ, яка була предметом цього договору, то виходячи з правової природи спірних правовідносин між сторонами існують речово-правові відносини, і належним способом захисту в такому разі є один із способів, передбачених главою 29 ЦК України: віндикація (ст.ст. 387, 388 ЦК України) - якщо річ перебуває у володінні відповідача; визнання права власності (ст. 392 ЦК України) - якщо річ не вибула з володіння позивача, однак його право на неї не визнається відповідачем.

За таких обставин доводи апелянта про те, що позивач обрав не належний спосіб захисту не є обґрунтованими.

Суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та обґрунтовано задовольнив позов власника спірної квартири про визнання права власності, оскільки його право оспорюється з боку відповідача.

Разом з тим, судова колегія не може погодитися з висновком суду в частині задоволення позовних вимог ТОВ про виселення ОСОБА_4 та інших осіб із спірної квартири.

Позивач за первісним позовом не довів, що ОСОБА_4 або іншими особами зайнято спірне приміщення та доступ до нього представників ТОВ неможливий.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції встановлено, що спірна квартира з володіння ТОВ не вибувала та будь - яких перешкод у користуванні нею у ТОВ не існує, тому у суду першої інстанції були відсутні підстави для застосування до спірних відносин ст. 391 ЦК України.

За таких обставин рішення в частині виселення ОСОБА_4 та інших осіб зі спірної квартири підлягає скасуванню, а у задоволенні позову ТОВ у цій частині належить відмовити.

Керуючись ст. ст. 303 ст. 304, п.п. 3,4 ч.1, ч. 2 ст. 309, ст. 313, ч.2 ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 січня 2015 року змінити, скасувавши у частині задоволення позову про виселення ОСОБА_4 та інших осіб з квартири АДРЕСА_1.

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Титан" в цій частині - відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: