АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

17 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Левенця Б.Б., Махлай Л.Д.,

при секретарі: Калініній Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2,

на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 квітня 2015 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А:

В лютому 2015 року позивач, посилаючись на те, що після припинення шлюбних відносин з ОСОБА_1, вони не дійшли згоди щодо поділу майна, що є об'єктами спільної сумісної власності подружжя, звернувся до суду з позовом про поділ квартири, житлового будинку з надвірними будівлями та двох земельних ділянок, шляхом визнання за кожним з них по Ѕ частині на право власності на вказане майно.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 квітня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Поділено спільне майно подружжя - ОСОБА_3 і ОСОБА_1 та виділено у власність ОСОБА_3 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, житловою площею 46,60 кв.м., загальною площею 92,80 кв. м.; 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями за АДРЕСА_2., житловою площею 14, 1 кв. м. загальною площею 33, 2 кв.м.; 1/2 частини земельної ділянки площею 0,2500 га, яка розташована по АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_1, придбану 18 грудня 2009 року за договором купівлі-продажу земельної ділянки та зареєстровану в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 30 в Управління земельних ресурсів у Вишгородському районі Київської області; 1/2 частини земельної ділянки площею 0,1300 га, яка розташована по АДРЕСА_3, кадастровий номер НОМЕР_2, придбану 18 грудня 2009 року за договором купівлі-продажу земельної ділянки та зареєстровану в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 31 в Управління земельних ресурсів у Вишгородському районі Київської області;

Виділено у власність ОСОБА_1 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, житловою площею 46,60 кв. м., загальною площею 92,80 кв. м.; 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями за АДРЕСА_2, житловою площею 14, 1 кв.м. загальною площею 33, 2 кв. м.; 1/2 частини земельної ділянки площею 0,2500 га, яка розташована по АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_1, придбану 18 грудня 2009 року за договором купівлі-продажу земельної ділянки та зареєстровану в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 30 в Управління земельних ресурсів у Вишгородському районі Київської області; 1/2 частини земельної ділянки площею 0,1300 га, яка розташована по АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_2, придбану 18 грудня 2009 року за договором купівлі-продажу земельної ділянки та зареєстровану в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 31 в Управління земельних ресурсів у Вишгородському районі Київської області.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 19 серпня 2015 року в задоволені заяви про перегляд заочного рішення відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням в частині розподілу часток подружжя у праві власності на квартиру АДРЕСА_1, відповідач через свого представника звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилалася на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вказувала, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для вирішення справа. Проведення судом заочного розгляду справи позбавило її права подати докази на підтвердження існування в неї боргових зобов'язань, та доказів на підтвердження вкладення особистих коштів у придбання спірної квартири під час шлюбу.

Неповне з'ясування судом обставин справи призвело до порушення судом норм матеріального права, а саме незастосування судом норми матеріального права, яка підлягала застосуванню, ч. 7 ст. 57 СК України, якою передбачено право суду на відступлення від рівності часток подружжя у разі поділу майна.

Посилаючись на те, що частина квартири придбана за її особисті кошти, просила скасувати заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 квітня 2015 року в частині розподілу часток подружжя у праві власності на квартиру та ухвалити нове рішення яким відступити від рівності часток при поділі квартири та визнати за нею право власності на 3/4 квартири, а за ОСОБА_3 відповідно 1/4 спірної квартири

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити, з підстав наведених в ній.

ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували,просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, з 19 листопада 2005 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі.

За час шлюбу було придбано: згідно договору купівлі-продажу від 10 липня 2012 року квартиру АДРЕСА_1, житловою площею 46,60 кв.м., загальною площею 92,80 кв.м.; згідно договору купівлі-продажу від 18 грудня 2009 року житловий будинок з надвірними будівлями за АДРЕСА_2. житловою площею 14, 1 кв.м., загальною площею 33, 2 кв.м.; згідно договору купівлі-продажу від 18 грудня 2009 року земельну ділянку площею 0,2500 га, яка розташована по АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_1; згідно договору купівлі-продажу від 18 грудня 2009 року земельну ділянку площею 0,1300 га, яка розташована по АДРЕСА_3, кадастровий номер НОМЕР_2.

Задовольняючи позовні вимоги про поділ майна подружжя у рівних частках, суд першої інстанції, керуючись ст. 60, 69, 70 СК України, дійшов висновку про доведеність позовних вимог та наявність підстав для поділу майна подружжя в рівних частках.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

За правилом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч. 1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Можливість відступити від засад рівності часток за певних умов встановлена ч. 2, 3 ст. 70 СК України.

У даному конкретному випадку шлюбний договір між сторонами не укладався, при визначенні часток подружжя колегія суддів не знаходить інших правових підстав для відступлення від рівності часток подружжя.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд при поділі майна подружжя повинен застосувати положення ч. 7 ст. 57 СК України не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 7 ст. 57 СКУ України якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

З аналізу вказаної статті вбачається, що законодавцем визначено час відповідного внеску, а саме стосується коштів, належних одному з подружжя на момент набуття права власності, а не коштів набутих в майбутньому.

Отже, належність майна до особистої приватної власності визначається фактом придбання майна за кошти, що належали одному з подружжя саме на час укладення правочину.

Застосовуючи цю норму права (ч. 7 ст. 57 СК України) та визнаючи майно особистою приватною власністю подружжя, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є особисті кошти одного з подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим особистого приватного є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма ч. 7 ст. 57 СК України вважається правильно застосованою.

Згідно ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна особа зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що спірну квартиру придбано за кошти, частка з яких належала відповідачці на праві приватної власності.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, ОСОБА_1 вказувала, що спірна квартира була придбана ОСОБА_3 та ОСОБА_1 частково за спільні кошти подружжя та частково за кредитні кошти.

Відповідно ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним з подружжя в інтересах сім`ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно одержане за договором. використано в інтересах сім`ї.

ОСОБА_1 посилалась на те, що в рахунок погашення нею кредитної заборгованості вносились як спільні кошти подружжя, так і її особисті кошти та кошти, які отримані нею у бог.

Колегія суддів вважає, що для вирішення даного спору не має правового значення природа коштів за рахунок яких ОСОБА_1 погасила заборгованість за кредитним договором тому, що для віднесення об'єкту до особистої приватної власності необхідно встановити природу коштів в момент придбання цього майна.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, грошові кошти, отримані одним з подружжя за кредитним договором, укладеним в інтересах сім'ї, слід вважати спільними коштами подружжя. Відповідно, квартира або інше майно, придбане за такі кошти, також є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тому у разі придбання подружжям або одним з подружжя квартири у шлюбі за кредитні кошти, які відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, є їх спільною сумісною власністю, така квартира вважається їх спільною сумісною власністю з моменту державної реєстрації вчиненого правочину (договору купівлі-продажу).

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що грошові кошти набуті нею під час шлюбу, на підставі договору дарування, є її особистими коштами.

Проте ці кошти відповідачка набула після укладення договору купівлі-продажу квартири, тобто вони не є коштами за які була придбана квартира.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо визнання за нею права особистої приватної власності на 3/4 частки спірної квартири апеляційний суд вважає висновок суду першої інстанції про поділ квартири у рівних частках між сторонами правомірним.

Суд також не вбачає підстав, які б дозволяли відступити від засади рівності часток подружжя або збільшити частку дружини з посиланням на погашення кредитної заборгованості за отримані кошти у борг.

Відповідно ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним з подружжя в інтересах сім`ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно одержане за договором використано в інтересах сім`ї.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23, 24 Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Таким чином, суди при поділі майна подружжя, повинні враховувати боргові зобов'язання, саме враховувати, але жодним чином не відступати від рівності часток у спільному майні подружжя.

Колегією суддів враховано, що у разі поділу майна, крім речей, підлягають поділу також майнові права та обов'язки. Обов'язок з повернення суми кредиту так само, як і інші майнові права та обов'язки у разі поділу спільного майна подружжя також може бути поділений між ними.

Такий підхід співпадає з позицією Верховного Суду України, відображеною у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, де вказано, що при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Через це тому з подружжя, від імені якого було укладено кредитний договір, у разі погашення кредитної заборгованості слід було звернутися до суду з зустрічними позовними вимогами про поділ спільного майна подружжя і до переліку майна, що підлягав поділу, включити також боргові зобов'язання, зокрема і вимоги про повернення коштів, внесених на погашення кредиту за особисті кошти.

Розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і на законність оскаржуваного рішення не впливають.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що згідно ч. 2 ст. 308 ЦПК України, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін як таке, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, - відхилити.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 квітня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 753/2694/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/12743/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Куренков Є.С.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.