Справа № 307/4047/14-ц
У Х В А Л А

Іменем України

23 квітня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого судді Куцина М. М.

суддів Павліченка С. В. Бондаренка Ю. О.

при секретарі Чейпеш С. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 в інтересах позивача ОСОБА_2 на рішення Тячівського районного суду 09 лютого 2015 року, по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, головного управління МВС України в Закарпатській області, Харківського національного університету внутрішніх справ, про визнання правочину недійсним,

в с т а н о в и л а :

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, головного управління МВС України в Закарпатській області, Харківського національного університету внутрішніх справ, про визнання правочину недійсним.

Позовні вимоги мотивує тим, що 13 жовтня 2014 року він поштовим зв'язком отримав з Тячівського районного суду позовну заяву Харківського національного університету внутрішніх справ (надалі - ХНУВС) до відповідача ОСОБА_4 про стягнення на користь ХНУВС фактичних витрат, пов'язаних з його навчанням, а саме: грошові кошти в сумі 39 232, 36 гривень.

Зі змісту вказаної цивільної справи, ХНУВС подав позов до його сина, ОСОБА_4, в основі якого лежить Договір № 8214-8сд/3к від 11 листопада 2008 року про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України, укладений між трьома сторонами: ХНУВС, Головним управлінням МВС України в Закарпатській області та його сином, курсантом ОСОБА_4, а також його дружиною, ОСОБА_3, яка діяла від імені сина, як законний представник його інтересів, оскільки він у той час був неповнолітнім.

На даний час, тобто після отримання вищезазначеного позову, йому стало відомо те, що вказаний договір укладено та погоджено без його відома та без його дозволу, і без надання на нього будь-якої його згоди (усної, письмової, нотаріальної), як батька сина і курсанта ОСОБА_4.

Зазначає, що жодної письмової або усної пропозиції від ХНУВС щодо погодження ним, як батьком ОСОБА_4, вказаного договору до нього не надходило взагалі, а всі відповідачі приховували від нього будь-які дані щодо підписання вказаного договору.

Весь цей час ОСОБА_4 постійно проживав за місцем його проживання разом з ним та його дружиною, тобто, одночасно із обома батьками. Навчання його сина - ОСОБА_4 проходило без відома для нього в частині підписання вказаного правочину.

Правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників, може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи.

Крім цього, просить врахувати що він є інвалідом з народження (глухонімота) і його дружина також є інвалідом з народження, що підтверджує те, що він не міг почути від членів своєї родини про існування договору про навчання.

Про порушення договором № 8214-8сд/3к від 11 листопада 2008 року про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України своїх прав він довідався 13 жовтня 2014 року.

Позивач посилаючись на зазначені у позовній заяві обставини справи та з підстав передбачених ст. 32, ч.1 ст.221 , ст. 222, ст. 225, та ч.1 ст. 242, ч.1 ст. 172, ЦК України просить визнати поважними причини пропуску строку позовної давності та визнати недійсним Договір № 8214-8сд/3к від 11 листопада 2008 року про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України, укладений між трьома сторонами: Харківським національним університетом внутрішніх справ, Головним управлінням МВС України в Закарпатській області та курсантом ОСОБА_4, за згодою ОСОБА_3, як законного представника ОСОБА_4.

Рішенням Тячівського районного суду від 09 лютого 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено у повному обсязі.

Представник позивача не погодившись з вищенаведеним рішенням суду першої інстанції оскаржив в апеляційному порядку вказане рішення, посилаючись на порушення місцевим судом норм процесуального та матеріального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Представник позивача в суді апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі.

Судова колегія вважає, що, відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України, може розглянути справу за відсутністю відповідачів оскільки вони належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника апелянта , перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, керуючись принципом диспозитивності, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України та розяснень Верховного Суду України, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, не роблячи висновків щодо неоскарженої частини судового рішення.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що укладений договір № 8214-8сд/3к від 11 листопада 2008 року про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України жодним чином не впливає на права чи обовязки позивача ОСОБА_2, який не є стороною цього договору.

Судова колегія погоджується з висновками місцевого суду, який, розглядаючи заявлений по справі позов, повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Згідно зі ст. 56 Закону України"Про вищу освіту" (в редакції станом на моменту укладення договору), випускник вищого навчального закладу, який навчався за державним замовленням і якому присвоєно кваліфікацію фахівця з вищою освітою певного освітньо-кваліфікаційного рівня, працевлаштовується на підставі направлення на роботу відповідно до угоди, укладеної між замовником, керівником вищого навчального закладу та випускником.

Відповідно до ст. 18 Закону України "Про міліцію" підготовка фахівців у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ України за державним замовленням здійснюється на підставі договору про навчання, який укладається між навчальним закладом, головним управлінням, управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим, області, місті Києві або Севастополі чи на транспорті та особою, яка навчається. Типову форму договору затверджує Міністерство внутрішніх справ України за погодженням з центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки. Курсанти вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України у разі дострокового розірвання договору через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість чи в разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ після закінчення вищого навчального закладу, а також особи начальницького складу органів внутрішніх справ, які звільняються із служби протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу Міністерства внутрішніх справ України за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов'язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, установленому Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється в судовому порядку.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Із ст. 627 ЦК України вбачається, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 3 ст. 25 ЦК України у випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обовязки може повязуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 222 ЦК України правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника, може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу. Правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників, може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи.

Згідно ст. 221 ЦК України, правочин, який вчинено малолітньою особою за межами її цивільної дієздатності, може бути згодом схвалений її батьками (усиновлювачами) або одним з них, з ким вона проживає, або опікуном. Правочин вважається схваленим, якщо ці особи, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії другій стороні.

Встановлено, що 11 листопада 2008 року між Харківським національним університетом внутрішніх справ, головним управлінням МВС України в Закарпатській області та ОСОБА_4, був укладений договір № 8214-8сд/3к про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України. Також, цей договір був підписаний ОСОБА_3 (а.с. 17-18).

З тексту договору від 11 листопада 2008 року вбачається схвалення матірю ОСОБА_4 ОСОБА_3 вказаного договору шляхом його підписання, а також самим відповідачем ОСОБА_4 після досягнення ним повноліття шляхом фактичного часткового виконання умов вказаного договору, а саме проходження служби в Тячівському РВ УМВС України в Закарпатській області.

Як вбачається із п. 1 договору № 8214-8сд/3к від 11 листопада 2008 року про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України підготовка ОСОБА_4 здійснюється за державним замовленням на денній формі навчання. Крім цього, даним договором не передбачено жодної відповідальності батьків особи, що проходить підготовку.

Відповідно до п. 2.3.6 Договору, ОСОБА_4 взяв на себе обовязок у разі відрахування з навчального закладу чи звільнення з органів внутрішніх справ по закінченню навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі відшкодувати фактичні витрати, пов'язані з утриманням у навчальному закладі.

Таким чином ОСОБА_4 самостійно несе відповідальність, яка виникає на підставі укладеного ним договору № 8214-8сд/3к від 11 листопада 2008 року про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України.

Після досягнення повноліття, маючи повну цивільну дієздатність, ОСОБА_4 будь-яких претензій щодо недійсності договору не пред'являв та виконував його умови. Крім цього, ОСОБА_4 певний період часу відпрацював за направленням в Тячівському РВ УМВСУ у Закарпатській області.

Встановлено, що відповідачі повністю виконали свої зобовязання за договором про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України, в той час як відповідач ОСОБА_4, отримавши освіту, звільнився з органів МВС України до збігу встановленого договором трьохрічного строку після закінчення університету.

Судом першої інстанції вірно не вязто до уваги твердження позивача про те, що він не знав про укладення сином оспорюваного договору, який, крім того, був укладений за участю його дружини ОСОБА_3, оскільки син позивача навчався на денній формі навчання, що зазначено у п. 1 Договору у іншому місті, а саме в м. Харків.

Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що він не мав можливості дізнатися про укладення договору про навчання його сина, з огляду на те, що на нього ст. 150 СК України покладено обовязки по вихованню і розвитку дитини.

Окрім цього, відповідно до ч. 6 ст. 64 Закону України "Про вищу освіту"(в редакції станом на моменту укладення договору) , розмір плати за весь строк навчання або за надання додаткових освітніх послуг встановлюється у договорі, що укладається між вищим навчальним закладом та особою, яка навчатиметься, або юридичною особою, що оплачуватиме навчання або надання додаткових освітніх послуг, і не може змінюватися протягом усього строку навчання. Типовий договір затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері освіти.

Отже, укладення договору між особою, яка планує навчатися у вищому навчальному закладі та вищим навчальним закладом передбачено чинним законодавством.

Крім того, відповідно до ст. 33 ЦК України, неповнолітня особа особисто несе відповідальність за порушення договору, укладеного нею самостійно відповідно до закону.

Відтак, укладений договір № 8214-8сд/3к від 11 листопада 2008 року про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України жодним чином не впливає на права чи обовязки позивача ОСОБА_2, який не є стороною цього договору.

Отже, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, повно та всебічно зясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задовленні позовних вимог позивача ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, головного управління МВС України в Закарпатській області, Харківського національного університету внутрішніх справ, про визнання правочину недійсним.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються й не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене та на підставі ст. 308 ЦПК України апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 в інтересах позивача ОСОБА_2 слід відхилити як необгрунтовану та безпідставну й залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 в інтересах позивача ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Тячівського районного суду від 09 лютого 2015 року залишити без змін

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: