Справа № 301/445/13-ц
У Х В А Л А

Іменем України

10 грудня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого судді Куцина М. М.,

суддів Бондаренка Ю. О., Собослоя Г. Г.,

при секретарі Шимон М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді цивільну справу за апеляційною скаргою відповідачки ОСОБА_1 на рішення Іршавського районного суду від 14 березня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2013 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

Позов мотивовано там, що він на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №441736 від 18 травня 2010 року є власником земельної ділянки площею 0,1188 га., розташованої в урочищі «Летище» м. Іршава, з цільовим призначенням ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Відповідач по справі є суміжним користувачем і йому на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №441739 від 8 жовтня 2009 року належить на праві власності земельна ділянка площею 0.0594 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарство.

Протягом 2011 року відповідачем ОСОБА_1 на даній земельній ділянці без зміни цільового використання земельної ділянки самочинно збудовано житловий будинок та зведено огорожу.

Частина цього житлового будинку збудована на його, позивача, земельній ділянці без відповідного дозволу.

Перевіркою, проведеною Державною інспекцією сільського господарства в Закарпатській області, прокуратурою Іршавського району, міськрайонним управлінням Держкомзему у м. Іршава та Іршавському районі, встановлено, що ОСОБА_1 самовільно зайняла частину його земельної ділянки площею 0,0663 га, на якій здійснила самовільне будівництво будинку, що стверджує актами перевірки про самовільне захоплення земельної ділянки.

Позивач, посилаючись на наявність на його земельній ділянці будинку відповідачки, стверджує, що ця будівля перешкоджає йому користуватися земельною ділянкою, тому просить визнати самочинним будівництво житлового будинку ОСОБА_1 на належній йому земельній ділянці, і зобовязати відповідача звільнити від споруди житлового будинку та будівельних відходів належну йому земельну ділянку.

Позивач, посилаючись на зазначені у позовній заяві обставини справи, та з підстав, передбачених ст. ст. 15, 16, ч.1 та ч.4 ст.376, 387 ЦК України, ст.212 ЗК України, просив в суді першої інстанції визнати самочинним будівництво житлового будинку відповідачем ОСОБА_1 в урочищі „Летище у м. Іршава на належній їй земельній ділянці. Зобовязати ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні ним земельною ділянкою розміром 0.0663 га в урочищі „ Летище у м. Іршаві. Звільнити його земельну ділянку від житлового будинку шляхом його знесення, після знесення будинку привести належну земельну ділянку в попередній стан.

Рішенням Іршавського районного суду від 14 березня 2014 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Зобовязано ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_2 Юрієвичем земельною ділянкою розміром 0,0663 га в урочищі "Летище" м. Іршава, що належить йому відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 441736 від 18 травня 2010 року, а саме :

- зобовязати ОСОБА_1 звільнити належну ОСОБА_2 на праві власності вказану земельну ділянку від зведених на даній земельній ділянці будівель (житлового будинку, інших споруд ) шляхом їх знесення, після знесення таких будівель привести дану земельну ділянку в попередній стан придатний для використання за цільовим призначенням та прибрати із даної земельної ділянки будівельні матеріали, відходи таких . В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

З даним рішенням не погодилася відповідачка і оскаржила це рішення в апеляційному порядку, посилаючись на порушення місцевим судом норм процесуального та матеріального права, просила скасувати дане рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Відповідач у тексті апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції не взято до уваги обставину того, що вона отримала державний акт на землю 8 жовтня 2009 року, а позивач 18 травня 2010 року. При цьому, межі земельних ділянок вона з позивачем не погоджувала, а судом не перевірено межі земельних ділянок сторін, не визначено розташування межових знаків, відповідно до даних кадастрової документації , тобто не з'ясовано фактичного розташування земельних ділянок сторін. Суд першої інстанції не прийняв до уваги зміст п.4.1 Інструкції про встановлення меж земельних ділянок в натурі ( на місцевості ) та їх закріплення межовими знаками , затвердженої наказом Державного комітету України по земельним ресурсам від 18 травня 2010 року за №376 та п. 1 13 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право користування земельною ділянкою та договорів оренди землі , затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 4 травня 1999 року за №. 43.

Відповідач вважає, що в ході виконання робіт по кадастровій зйомці було допущено технічну помилку, у результаті чого відбулася накладка земельної ділянки позивача на її земельну ділянку, а тому відсутнє самовільне захоплення земельної ділянки. Також судом першої інстанції не вирішувалося питання: чи можлива перебудова і чи відмовлявся він від перебудови.

Представник позивача вважає рішення місцевого суду законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу безпідставною.

Відповідач неодноразова не зявлялася до суду апеляційної інстанції.

Судова колегія вважає, що, відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України, може розглянути справу за відсутністю відповідача, оскільки вона була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов частково, місцевий суд виходив з положень ч. 3 ст.61 ЦПК України , ч.2 та ч.3 ст.152 ЗК України , ч.1 ст.376 ЦК України і вважав доведеним факт самовільного захоплення відповідачем частини земельної ділянки площею 0.663 га землі, належної на праві власності позивачу, і поклав обовязок на відповідача усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою ОСОБА_2 шляхом знесення житлового будинку та інших спору і звільнення ділянки та приведення її у попередній стан.

Судова колегія погоджується з висновками місцевого суду, який, розглядаючи заявлений по справі позов, повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Суд розглядає цивільну справу в межах заявлених позивачем вимог, особа зобовязана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, і розпоряджається процесуальними правами на свій розсуд, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ст.ст. 10, 11, 57-61, 212-215, ст. 303 ч. 1 ЦПК України).

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення.

Згідно зі ст.ст. 78-80, 116, 125, 126 ЗК України, право власності на земельну ділянку, надану громадянину із земель комунальної власності, виникає з моменту державної реєстрації цього права та посвідчується державним актом на право власності на земельну ділянку.

Відповідно до ст. 152 ч. 2, ч. 3 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і захист прав громадян здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав.

Так, згідно з положеннями ст. 212 ч.1, ч.3 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Повернення провадиться за рішенням суду.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельних ділянок визначається як «будь-які дії, що свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними».

За змістом ст.ст. 211, 212 ЗК самовільне зайняття означає фактичне використання земельних ділянок без відповідних правових підстав, яке за своїм характером виключає можливість нормального користування земельною ділянкою з боку інших осіб. Так, ст. 125 цього Кодексу передбачає, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, який посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації, а право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди та його державної реєстрації. Окрім цього, ЗК України ставить правомірність використання земельної ділянки в залежність від встановлення її меж в натурі (на місцевості) та державної реєстрації правовстановлюючого документа.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи неналежно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил; відповідно до ч.4 цієї статті якщо власник /користувач/ земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила /здійснює/ самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила /здійснює/ самочинне будівництво, або за її рахунок.

За змістом ч. ч. 4 та 7 ст. 376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва особи, зазначені у цих пунктах, можуть вимагати від особи яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинного збудованого обєкта або проведення перебудови власними силами або за її рахунок; приведення земельної ділянки в попередній стан або відшкодування шкоди.

Відповідно із положеннями ст. ст. 3, 15, 16, 376, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва можуть заявлятися особами за умови доведеності факту порушення прав цих осіб, самочинною забудовою, Зокрема, яких право власності на земельну ділянку порушено самочинним будівництвом.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №441736 від 18 травня 2010 року є власником земельної ділянки площею 0,1188 га., розташованої в урочищі «Летище» м. Іршава з цільовим призначенням ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Відповідачка по справі є суміжним користувачем і їй на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №441739 від 8 жовтня 2009 року належить на праві власності земельна ділянка площею 0.0594 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарство.

Дана земельна ділянка межує із земельною ділянкою відповідача ОСОБА_1, площа якої 0,0594 га, на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №441739 від 08.10.2009 року і призначення даної земельної ділянки також для ведення особистого селянського господарства.

Протягом 2011 року відповідачкою ОСОБА_1 на даній земельній ділянці без зміни цільового використання земельної ділянки самочинно збудовано житловий будинок та зведено огорожу.

Частина цього житлового будинку збудована на його, позивача, земельній ділянці без відповідного дозволу.

Перевіркою, проведеною Державною інспекцією сільського господарства в Закарпатській області, прокуратурою Іршавського району, міськрайонним управлінням Держкомзему у м. Іршава та Іршавському районі, встановлено, що ОСОБА_3 самовільно зайняла від нього земельну ділянку площею 0,0663, на якій здійснила самовільне будівництво будинку, що стверджується актами перевірки названих служб .

Зокрема, відповідачем ОСОБА_1 на цій самовільно захопленій земельні ділянці площею 0,0663 га, яка належить позивачеві по справі ОСОБА_2, було збудовано житловий будинок без дозволу на виконання будівельних робіт та розміщено огорожу, будівельні матеріали. Цей факт стверджується наступними доказами: листом Державної інспекції сільського господарства в Закарпатській області №04/292 від 24.01.2013 року (а.с. 8), листом міськрайонного управління Держкомзему у м. Іршава і Іршавському районі №6 від 31.02.2012 року (а.с. 10), листом інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Закарпатській області №7/7-1911 від 16.11.2012 року із змісту якого вбачається, що відповідачці ОСОБА_1 дозвіл на виконання будівельних робіт у період з 2008 по 16 листопада 2012 року не надався (а.с. 13), актом обстеження земельної ділянки (а.с. 16), актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 26 листопада 2012 року (а.с. 31, 32), актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 18 грудня 2012 року (а.с. 40), листом ДП «Закарпатський геодезичний центр» від 14 січня 2014 року та графічними матеріалами до такого, рішенням Іршавського районного суду від 17 січня 2014 року, яке набуло законної сили (а.с. 105-108).

Відповідно до ст. 61 ч. 3 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Іршавського районного суду від 17 січня 2014 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Іршавської РДА, треті особи без самостійних вимог Держземагенство в м. Іршава та Іршавському районі, ТзОВ «Землемір», КП «Іршавське бюро технічної інвентаризації», Іршавська міська рада про скасування розпорядження від 17.08.2009 року №510, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №441736 від 18.05.2010 року та скасування реєстрації такого.

Рішенням Іршавського районного суду від 17 січня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2Ю про визнання недійсним державного акту вставлені факти, які, відповідно до правил ч.3 ст. 61 ЦПК України, не потребують доказуванню у цій справі . Зокрема, висновком експерта, проведеної у вищезгаданій справі судової землевпорядної експертизи від 24 грудня 2013 року, стверджений факт того, що земельна ділянка, яка знаходиться у фактичному користуванні ОСОБА_1, не накладається на земельну ділянку ОСОБА_2, а фактично нею зайнята (а.с. 107).

Місцевий суд правильно встановив, що відповідач незаконно користується земельною ділянкою, площею 0,0663 га, оскільки на зазначену ділянку відсутній документ, який посвідчує таке право, і на якій нею незаконно побудовано житловий будинок. Отже, це правопорушення є триваючим та таким, що охоплюється поняттям самовільного заняття чужої земельної ділянки.

Доводи апеляційної скарги перевірялися судом апеляційної інстанції шляхом призначення по справі земельно- будівельно -технічної експертизи і згідно з висновком експерта за №180/08 15 встановлено, що на території земельної ділянки ОСОБА_2, належної йому на підставі держаного акту на право власності на земельну ділянку Серії ЯЕ №441736 від 18 травня 2010 року, відповідачкою ОСОБА_1 споруджено житловий будинок та частину огорожі. Таким чином відбулося захоплення частини земельної ділянки ОСОБА_2, як на місці влаштування житлового будинку, так і в середині по периметру влаштування ОСОБА_1 огорожі . Площа захоплення відповідачкою ОСОБА_1 земельної ділянки, що належить позивачеві ОСОБА_2 становить 602,9 м. кв. Перебудувати або ж частково розібрати будівлі та споруди із збереження основної частини будівлі чи огорожі є неможливо. Для забезпечення повноцінного користування своєю земельною ділянкою позивачем ОСОБА_2 побудовані будівлі та споруди необхідно повністю розібрати ( а. с.57-68).

Зокрема, даним висновком стверджується факти правомірності набуття позивачем даної земельної ділянки, які документально підтверджені, які були необхідні в час отримання позивачем даної земельної ділянки.

Також, цим висновком експерта стверджуються факти того, що внаслідок передачі у власність позивачеві земельної ділянки, розмір земельної ділянки відповідача та межі його земельної ділянки є непорушеними, а тому відсутнє накладення земельної ділянки позивача на земельну ділянку відповідача, і цей самочинний будинок побудований на земельній ділянці позивача, і цим самочинним будівництвом порушуються права позивача, як власника земельної ділянки, і даний самочинний будинок неможливо перебувати або частково розібрати, оскільки він знаходить на земельній ділянці позивача, то підлягає повному знесенню шляхом розібрання.

Отже , зазначені доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження доказами у встановленому законом порядку, а тому підлягають відхиленню, як не обґрунтовані.

Судова колегія погоджується з висновком місцевого суду, який вважав доведеним факт того, що суміжний землекористувач ОСОБА_1 незаконно захопила частину земельної ділянки позивача, на якій самовільно побудувала житловий будинок, і рахував, що відповідачка, яка здійснила самочинне будівництво, не набуває права власності на нього відповідно до правил ст ст. 3, 15, 16 , 386, ч.ч. 1, 4, 391 ЦК України, а тому правильно поклав на відповідача, як на особу, яка здійснила самочинне будівництво , обовязок по усуненню перешкод у користуванні земельною ділянкою позивача, шляхом знесення та повернення самовільно захопленої земельної ділянки позивачеві та приведення її у попередній стан.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються й не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_1 відхилити .

Рішення Іршавського районного суду від 14 березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку на протязі двадцяти днів, з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді: