УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Кузнєцова В.О., Мостової Г.І., Наумчука М.І.,-
розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» про стягнення індексації заробітної плати з компенсацією, середнього заробітку за час затримки виплати індексації, моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 11 грудня 2014 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Донецької області від 15 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду із вказаним вище позовом до ПАТ «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча», обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 01 грудня 1999 року по 03 червня 2008 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем, з березня 2003 року відповідачем не проводилась індексація її заробітної плати, передбачена діючим законодавством, внаслідок чого були порушені її права на оплату праці, які мають бути відновлені шляхом стягнення з підприємства несплачених сум. З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просила стягнути з відповідача на її користь невиплачену (заборговану) індексацію заробітної плати за період з 01 березня 2003 року до 03 червня 2008 року в сумі 3659,32 грн; компенсацію, яка нараховується при втраті частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 4 046,96 грн; середній заробіток в сумі 214 960,20 грн за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, за період з 03 червня 2008 року до 28 квітня 2014 року, моральну шкоду в розмірі 1 тис. грн.

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 11 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Донецької області від 15 січня 2015 року, позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» на користь ОСОБА_4 заборговану індексацію заробітної плати з компенсацією за період з березня 2003 року по липень 2006 року в сумі 1 036,26 грн, середній заробіток за час затримки виплати індексації заробітної плати з компенсацією в розмірі 4 100,00 грн, з утриманням ПАТ «ММК ім. Ілліча» з цих сум передбачених законом податків та обов'язкових платежів при їх виплаті, моральну шкоду у розмірі 150,00 грн, витрати на правову допомогу в розмірі 250,00 грн, витрати на проведення судово-економічної експертизи в розмірі 139,20 грн. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить судові рішення першої та апеляційної інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у розмірі 174 247,92 грн та 1 000 грн в якості відшкодування моральної шкоди, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Із роз'яснень, викладених у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Тобто застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду.

Стягуючи середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні на користь позивача у сумі 4100 грн, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, при визначенні такого розміру відшкодування врахував розмір спірної суми по компенсації втрати частини заробітної плати та індексації заробітної плати та частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком у тому числі й щодо періоду за який вона підлягає сплаті, та обґрунтовано застосував принцип співмірності.

Оскільки позивачем не заявлена відмова від частини позовних вимог щодо виплати компенсації заробітної плати за період з 01 березня 2003 року до 03 червня 2008 року, як зазначено в заяві про збільшення позовних вимог, останні задоволено частково, що потягло застосування судами правила про визначання розміру відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України у постановах від 03 липня 2013 року справі № 6-60цс13 та від 20 листопада 2013 року № 6-114цс13.

Враховуючи положення ст. 237-1 КЗпП України суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку щодо визначення розміру стягнутої моральної шкоди на користь позивача.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення Харківського районного суду Харківської області від 07 жовтня 2014 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 27 листопада 2014 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відсутні й передбачені ст. 338 ЦПК України підстави для обов'язкового скасування судового рішення.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 11 грудня 2014 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Донецької області від 15 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.О. Кузнєцов
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук