Провадження № 2/344/116/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2015 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого Бородовського С.О.

за участі секретаря Гупан Х.М.

позивача ОСОБА_1

відповідачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту, -

ВСТАНОВИВ:

до Івано-Франківського міського суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту. В позові вказано, що ІНФОРМАЦІЯ_1 р. відкрилась спадщина баби позивачки ОСОБА_3. 08/02/1997 року спадкодавець склала заповіт на позивачку, однак 10/10/2006 р. спадкодавець склала заповіт на відповідачку. Позивачка не визнає заповіт на відповідачку тому просила суд визнати його недійсним.

В судовому засіданні позивачка підтримала позов та просила суд задовольнити його з підстав, вказаних в позові.

В судовому засіданні відповідачка заперечила позов та просила відмовити в його задоволенні у зв`язку з тим, що претензії позивачки є безпідставним, позивачка била спадкодавця, а тому спадкодавець склала заповіт на користь відповідачки.

Судом встановлено наступні обставини.

08/02/1998 р. ОСОБА_3 склала заповіт на користь ОСОБА_1 щодо всього її майна.

10/10/2006 р. ОСОБА_3 склала заповіт на користь ОСОБА_2 щодо всього її майна. Нотаріусом встановлено і перевірено дієздатність ОСОБА_3

Відповідно до свідоцтва про смерть № НОМЕР_1 ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 р.

Відповідно до консультативних довідок спадкодавець проходила лікування в 2004 р. та 2011 р.

Відповідно до висновку експерта № 5243/12-22 від 28/02/2013 р. підпис в заповіті ОСОБА_3 від 10/10/2006 р. №4525 виконано спадкодавцем ОСОБА_3

Відповідно до акту судово-медичного обстеження №1082 від 26/08/2008 р. із зазначенням змісту направлення "наніс тілесні ушкодження ОСОБА_4 та ОСОБА_1" у спадкодавця виявлено тілесні ушкодження, відповідно до їх переліку.

Відповідно до акту судово-медичного обстеження №1113 від 29/08/2008 р. із зазначенням змісту направлення " тілесні ушкодження нанесла ОСОБА_1, ОСОБА_4." у спадкодавця виявлено тілесні ушкодження, відповідно до їх переліку.

28/09/2006 р. ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_2 на представництво її інтересів перед третіми особами. Нотаріусом встановлено і перевірено дієздатність ОСОБА_3

08/11/2006 р. ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_2 на представництво її інтересів щодо управління і розпорядження усім її майном. Нотаріусом встановлено і перевірено дієздатність ОСОБА_3

12/01/2008 р. ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_2 на представництво її інтересів в суді. Нотаріусом встановлено і перевірено дієздатність ОСОБА_3

Отже після складення спірного заповіту спадкодавець неодноразово вчиняла правочини, які були посвідчені нотаріально, її дієздатність перевірено нотаріусом, будь-яких сумнівів в дієздатності спадкодавця не встановлено.

14/04/2014 р. було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу по медичних документах за заявою позивача. Однак експерт повернув матеріали, оскільки на його вимогу позивачем не було надано додаткових документів і не забезпечено засобів доказування, про які вказано експертом.

Відповідно до ст. 145 ЦПК України призначення експертизи про психічний стан особи є обов`язковою. Вказану експертизу було призначено саме за клопотанням позивачки.

В свою чергу відповідно до п. 1 ст. 146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Так позивачка не надала суду доказів та не забезпечила показання свідків, про які вказано в повідомленні експерта про неможливість здійснити експертизу без надання додаткових даних.

Отже правові наслідки за неможливість здійснити експертизу щодо психічного стану спадкодавця підлягають покладенню на позивача в частині спростування її припущення про недієздатність спадкодавця.

Судом двічі відмовлено у визнанні мирової угоди у зв`язку із її невідповідністю чинному законодавству. Після цього відповідачка надала суду пояснення про те, що її згода на укладення мирової угоди не була вільною, такого бажання вона не мала, її дійсною вимогою було відмова позивача від позову або розгляд судом спору і відмова в позові. Відповідачка також надала пояснення про те, що доброго і вільного волевиявлення на визнання вимог позивача вона не мала, а тому в дійсності бажає розгляду спору судом та відмову позивачці в позові, оскільки вона знущалась із спадкодавця і завдавала їй тілесні ушкодження. Відповідачка просила суд відмовити в позові і припинити зловживання позивачкою правом на звернення до суду, що полягало у затягуванні судового розгляду спору, який заснований на припущеннях, тиску на відповідачку та є необґрунтованим і позбавлений правових підстав.

Так, відповідно до ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.

Відповідно до п. 4 ст. 1254 ЦК України, якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Отже, навіть за обставин визнання недійсним заповіту на користь ОСОБА_2 чинність заповіту на користь позивачки не відновлюється. Не зазначення в спірному заповіті розпорядження про заповідання майна на користь позивачки виключає її із кола осіб, які закликаються до спадкування або мають інші спадкові права.

Тому порушення будь-яких прав позивачки перед судом не доведено.

Заповіт від 10/10/2006 р. відповідає законодавству за формою і за змістом. Наявність будь-яких підстав для визнання заповіту недійсним перед судом не доведено.

Відповідно до п. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Обставина подання відповідачкою заяви про прийняття спадщини сторонами не заперечувалась, в позові вказано, що відповідачка подала заяву про прийняття спадщини, а тому відповідно до п. 1 ст. 61 ЦПК України є доведеною і додаткового доказуванню не підлягає.

Відповідно п. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Отже, щодо оспорюваного заповіту законом встановлено презумпцію його правомірності, яку не спростовано позивачем.

Необхідно зазначити, що обґрунтування позову повністю засновані на припущеннях особи, яка безпосередньо зацікавлена в результатах цього спору. Так само припущення позивача про виконання підпису спадкодавця на заповіті від 10/10/2006 р. було спростовано відповідною експертизою.

Відповідно до п. 4 ст. 60 ЦК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 44 Закону України "Про нотаріат" та п. 14 наказу Міністерства юстиції України від 03.03.2004 № 20/5 Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (чинного на момент посвідчення заповіту) при посвідченні правочину визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть участь у ньому. В заповіті вказано що дієздатність спадкодавця перевірено. Доказу на спростування даного доказу суду не надано. Будь-яких сумнівів щодо дієздатності спадкодавця нотаріусом, якому законодавством і надано право на встановлення дієздатності спадкодавця, не висловлено. Будь-яких сумнівів щодо неналежного встановлення нотаріусом дієздатності спадкодавця перед судом не доведено.

Відповідно до п. 3 ст. 209 ЦК України нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про нотаріат" нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Отже, заповіт від 10/10/2006 р. на підставі цивільного законодавства України є юридично вірогідним.

Відповідно до п. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Отже, спадщина належить відповідачу на праві власності.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

В свою чергу відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Необхідно особливо відзначити, що у рішенні Європейського суду з прав людини від 30 листопада 2004 року у справі "Case of Oneryildis v. Turkey" (за заявою No 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення речового права.

В п. 2 ст. 13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п. 3 ст. 13 ЦК України).

В п. 6 ст. 13 ЦК України зазначено, що у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до п. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Звернення позивача до суду із необґрунтованим позовом про визнання недійсним заповіту і позбавлення відповідача права власності на прийняту спадщину є шиканою, формою зловживання правом на звернення до суду і не може бути толеровано судом, оскільки право на позбавлення власності іншої особи та інші форми зловживання правом не підлягають захисту на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини.

У справі Європейського суду з прав людини "Preda and Dardari v. Italy" (1999) він вказав, що метою цієї Конвенції є запобігання використанню принципів, на яких ґрунтується Конвенція, щоб здійснювати будь-яку діяльність, спрямовану на скасування прав і свобод, визнаних цією Конвенцією". Тому положення Конвенції не можуть використовуватись також для зловживання правом в тому числі правом на звернення до суду.

Позивачка звернулась до суду з позовом 11/09/2013 р. Представник відповідача подав суду заяву про застосування позовної давності до вимог позивача. Однак даний позов позбавлений правових підстав, а тому він підлягає відхиленню по суті вимог, а не у зв`язку із застосуванням позовної давності.

Відповідно до зазначеного суд, -

УХВАЛИВ:

в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту від імені ОСОБА_3 від 10/10/2006 р., посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу за №4525, відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Івано-Франківської області протягом 10 днів з моменту його проголошення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Головуючий суддя С.О. Бородовський