Провадження №2/389/1134/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2015 року Знам'янський міськрайонний суд

Кіровоградської області

у складі: головуючого судді Українського В.В.,

при секретарі Василенко І.С.

з участю:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Кадацький В.І.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Знам'янка Кіровоградської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Знам'янського психоневрологічного інтернату з геріатричним відділенням Департаменту соціального захисту населення Кіровоградської обласної державної адміністрації про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за вимушений прогул та відшкодування моральної шкоди, суд, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом до Знам'янського психоневрологічного інтернату з геріатричним відділенням Департаменту соціального захисту населення Кіровоградської обласної державної адміністрації про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за вимушений прогул та відшкодування моральної шкоди. Обґрунтувала свої позовні вимоги тим, що з 12.05.2006 по 24.10.2014 працювала в інтернаті на посаді спочатку інструктора з праці, а потім з 15.01.2008 на посаді інструктора з трудової терапії. Наказом № 54-к від 24.10.2014 була звільнена з роботи за п.4 ст. 40 КЗпПУ - за прогули. Вважає вказаний наказ про звільнення незаконним, права позивача при розірвання трудового договору з ініціативи власника грубо порушені, що є підставою для скасування наказу для звільнення з наступних підстав. 22.09.2014 наказом керівника закладу їй було надано відпустку за власний рахунок з 22.09.2014 по 24.09.2014 за сімейними обставинами. Вона перебувала в лікарні з донькою, яка потребувала сторонньої допомоги в зв'язку з тяжкими пологами. 24.09.2014 в позивача виникла необхідність продовжити відпустку за власний рахунок ще на два дні в зв'язку з погіршення стану здоров'я її доньки. З телефонної розмови з керівництвом закладу вона дізналася про погодження продовження їй відпустки на два дні та написала відповідну заяву, яку передала через в.о. старшої медичної сестри, яка погодила заяву та скерувала її директору. Після виходу на роботу позивач дізналася, що за вказівкою директора інтернату комісією складено акт про відсутність її на робочому місці 26.09.2014 та призначено проведення службової перевірки з метою притягнення до дисциплінарної поведінки за прогул. За вимогою адміністрації закладу, позивач надала необхідні пояснення, але вони не були прийняті до уваги та 14.10.2014 за поданням директора, профспілковим комітетом надано згоду на її звільнення з роботи за прогул. В зв'язку з сильним душевним хвилюванням та нервовим потрясінням, позивач перебувала на лікуванні до 20.10.2015. Після виходу із лікарняного, дізналася про наказ № 54-к про звільнення з 24.10.2014. Вважає в адміністрації закладу буди відсутні правової підстави для звільнення за прогул, так як п.4 ч.1ст. 40 КЗпПУ може бути застосований лише за відсутність на роботі без поважних причин. Позивач же була відсутня на роботі з поважних причин, яку вважає догляд за хворим зненацька членом родини, крім того, повідомила про це керівництво закладу заздалегідь. Законодавством не визначено переліку обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин. Тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, необхідно виходити з конкретних обставин і врахувати будь-які докази із передбачених ЦПК. Вважає, що при наданні відпуски за власний рахунок керівництво закладу визнала поважними та вагомими причини надання відпустки. Також, позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24.10.2014 по 10.03.2015 за 88 робочих днів у розмірі 7001 гривня. Крім того, позивач вважає, що незаконним звільненням їй причинено моральна шкода, яка полягає у приниженні її честі та гідності, яка виразилася у втраті поваги друзів. В зв'язку з звільненням сім'я позивача зазнала моральних страждань через недостатність коштів. Крім того, звільнення негативно відобразилося на стані здоров'я позивача, сильне душевне потрясіння призвело до серцевого нападу та госпіталізації. Моральну шкоду позивач оцінює в 10000 гривень.

Позивач та її представник в судовому засіданні просили суд задовольнити вимоги позовної заяви в повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти задоволення вимог позову та просив відмовити в його задоволенні, в зв'язку з неповажністю причини відсутності на робочому місці позивача та правильним і обґрунтованим її звільненням.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.3 ст 10, ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом встановлено, що позивач 12.05.2006 року прийнята на роботу інструктором з праці до Знамянського психоневрологічного інтернату з геріатричним відділенням, 01.01.2008 року змінено найменування посади згідно класифікатора професій на інструктора з трудової терапії (а.с.5). 21.09.2014 надала заяву директору закладу на надання відпустки за власний рахунок на 22,23,24 вересня 2014 року в зв'язку з сімейними обставинами (а.с.81). Дана заява погоджена в.о. старшої медичної сестри закладу та директором, на підставі чого виданий наказ № 14-в від 22.09.2014. про надання ОСОБА_3 відпустки без збереження заробітної плати терміном на 3 календарних дні 22,23,24 вересня 2014 року (а.с.82). 30 вересня 2014 року позивач надала заяву, датовану 24.09.2014 року, про надання відпустки за власний рахунок на 25 та 26 вересня 2014 року в зв'язку з необхідністю догляду за донькою, яка перебуває в пологовому будинку з 21.09.2014. Вказана заява погоджена в.о. старшої медичної сестри, але не погоджена директором, який вважав за потрібне для надання вказаної відпустки надати довідку про необхідність догляду за хворою ОСОБА_4 Однак, 25 та 26 вересня 2014 року ОСОБА_3 не вийшла на роботу, в зв'язку з чим 26.09.2014 складений акт про відсутність її на роботі. З резолюцією директора ознайомлена ОСОБА_3, яка 06.10.2014 надала довідку з лікарні про те, що її донька ОСОБА_4 знаходилася на стаціонарному лікуванні в Кіровоградській обласній лікарні в акушерському відділенні патології вагітних з 21.09.2014 по 26.09.2014. 10 жовтня 2014 року проведено службове розслідування,за результатами якого встановлено порушення ОСОБА_3 ст.. 26 ЗУ «Про відпустки» та допустила порушення розділу М п.6 «Правил внутрішнього трудового розпорядку» та рекомендовано адміністрації закладу розірвати з працівником трудовий договір з ініціативи власника відповідно до п.4 ст. 40 КЗпПУ. За поданням директора закладу, профспілковим комітетом на засіданні 14.10.2014 надано згоду на звільнення з роботи за прогул. 15.10.2014 директором закладу винесено наказ про звільнення з займаної посади інструктора з трудової терапії ОСОБА_3 з 15 жовтня 2014 року за ст.. 40 ч.4 КЗпПУ за прогули (а.с.6). Наказом директора закладу від 24 жовтня 2014 року внесені зміни до наказу від 15.10.2014 в зв'язку перебуванням ОСОБА_5 на лікарняному з 15 по 23 жовтня 2014 року, звільнити її із займаної посади з 24 жовтня 2014 року (а.с.7).

Згідно п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

З пояснень позивачки, наданих у судовому засіданні, вбачається що вона в телефонному режимі повідомила в.о. старшої медичної сестри закладу про необхідність надання їй додаткових два дні відпустки за власний рахунок, але позитивної відповіді від керівника закладу не отримала.

Разом з тим відсутність останньої на робочому місці підтверджується актом від 26.09.2014 року. Крім того, адміністрація закладу не отримала документу, який підтверджував би потребу у додатковому догляді за донькою позивача в пологовому будинку з боку позивача в наданні нею особисто будь-якої необхідної допомоги.

Відповідно до ст.. 25 ЗУ «Про відпустки» відпустка без збереження заробітної плати надається в обов'язковому порядку працівникам для догляду за хворим рідним по крові або по шлюбу, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, - тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більше 30 календарних днів. Відповідно до ст.. 26 того ж закону за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік.

Листом головного лікаря Кіровоградської обласної лікарні повідомлено, що ОСОБА_4 дійсно знаходилася на стаціонарному лікуванні в акушерському відділенні патології вагітності з 21.09 по 26.09 2014 року. Лікарями та медичним персоналом надається високоспеціалізована стаціонарна та амбулаторно-консультативна медична допомога. Родичам дозволяється відвідувати пацієнтів у встановлені години згідно Правил внутрішнього розпорядку відділення. Перебувати при пологах, а також в індивідуальній палаті разом з породіллею дозволяється виключно за погодженням з адміністрацією лікарні для моральної підтримки, але не з метою надання медичної допомоги.

Крім того, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 одружена, має чоловіка, який може надавати моральну підтримку та перебувати з дружиною в пологовому будинку. Поважних причин неможливості перебування чоловіка в пологовому будинку судом не встановлено.

Постанова Пленуму Верховного Суду України від 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачає, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Розглядаючи позов в межах заявлених вимог і на підставі наданих суду доказів, суд приходить до висновку, що підстав для задоволення позовних вимог про поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу немає, оскільки в судовому засіданні доведено, що звільнення позивачки проведено у відповідності до вимог чинного законодавства. Оскільки позовна вимога щодо стягнення з відповідача моральної шкоди є похідною від попередніх, у її задоволенні необхідно відмовити.

На підставі викладеного ст.ст. 40, 147, ст.237-1 КЗпП та керуючись ст.ст. 11, 60, 88, 213- 215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ

В позові ОСОБА_3 до Знам'янського психоневрологічного інтернату з геріатричним відділенням Департаменту соціального захисту населення Кіровоградської обласної державної адміністрації про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за вимушений прогул та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Кіровоградської області протягом десяти днів через суд першої інстанції. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Знам'янського міськрайонного суду

Кіровоградської області В.В. Український