У х в а л а

іменем україни

6 травня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Гримич М.К., Мартинюка В.І.,

Євтушенко О.І., Ступак О.В.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання частково недійсним кредитного договору, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2014 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 8 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») про визнання частково недійсним кредитного договору.

Позовні вимоги мотивував тим, що між ним та відповідачем 7 грудня 2006 року було укладено договір про надання споживчого кредиту.

Пунктом 3.4 вказаного договору передбачено сплату пені в розмірі 1% за кожний день прострочення погашення кредиту.

Посилаючись на те, що така умова договору є несправедливою й суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів», ОСОБА_3 просив позов задовольнити та визнати п. 3.4 кредитного договору недійсним.

Рішенням Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 8 липня 2014 року рішення Нижньодніпровського районного суду

м. Дніпропетровська від 13 березня 2014 року скасовано, позов

ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним п. 3.4 кредитного договору № 490016888 від 7 грудня 2006 року, укладеного між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_3

У касаційній скарзі ПАТ «Альфа-Банк» просить рішення Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2014 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 8 липня 2014 року скасувати й ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення апеляційного суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив із того, що встановлений п. 3.4 кредитного договору розмір пені є несправедливим. При цьому суд зазначив, що заява відповідача про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності задоволенню не підлягає.

Проте погодитися з такими висновками апеляційного суду не можна.

Судами встановлено, що 7 грудня 2006 року між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 490016888, за умовами якого позивач отримав кредит у розмірі 27 347,72 доларів США зі сплатою 12 % річних строком до

7 грудня 2012 року.

За положеннями п. 3.4 цього договору передбачена відповідальність позичальника за порушення зобов'язань у вигляді сплати пені в розмірі 1 % від простроченої суми за кожний день прострочення.

Згідно з наданим відповідачем розрахунком загальний розмір заборгованості ОСОБА_3 за вказаним договором становить

231 569 грн 22 коп., при цьому сума пені становить 1 513 944 грн 40 коп.

Під час розгляду справи ПАТ «Альфа-Банк» звернулося до суду з клопотанням про застосування наслідків пропущення позивачем строків позовної давності при зверненні до суду з указаним позовом.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України).

ЦПК України не передбачає заборони звернення до суду з позовом у разі пропуску строку позовної давності.

Разом з тим, при вирішенні спору в судовому порядку застосуванню підлягає ст. 267 ЦК України, згідно з якою позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Проте, як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 клопотання про поновлення строку позовної давності не заявляв.

Таким чином, відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов правильного й обґрунтованого висновку про пропущення позивачем строку позовної давності.

Під час установлення зазначених фактів судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленим у справі обставинам і скасоване апеляційним судом помилково.

Апеляційний суд на порушення вимог ст. ст. 303, 304, 316 ЦПК України зазначені положення закону та обставини справи не врахував і помилково скасував рішення суду першої інстанції.

Отже, безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки в застосуванні процесуального та матеріального закону.

Згідно ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує рішення суду апеляційної інстанції й залишає в силі рішення суду першої інстанції.

За таких обставин, рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 8 липня 2014 року підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2014 року.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 8 липня

2014 року скасувати.

Рішення Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.К. Гримич

О.І. Євтушенко

В.І. Мартинюк

О.В. Ступак