АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/8171/2015 Головуючий в суді 1 інстанції - Гончарук В.П.
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Телегіній Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 04 грудня 2014 року по справі за заявою ОСОБА_2 про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 20 червня 2014 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

встановила:

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з заявою про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 20 червня 2014 року по справі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 04 грудня 2014 року в задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою, ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою задовольнити заяву про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вказувала, що жодних доказів про отримання повідомлення про виклик до третейського суду в матеріалах справи немає; третейський суд не повідомив її про розгляд справи, внаслідок чого вона була позбавлена можливості реалізувати своє право на формування складу третейського суду і це призвело до того, що склад третейського суду не відповідав вимогам ст. 16-19 Закону України «Про третейські суди».

Крім того, судом першої інстанції не враховано, що у рішенні третейського суду відсутній будь-який висновок про компетенцію третейського суду, обсяг його повноважень за третейською угодою.

В судове засідання апелянт ОСОБА_2 повторно не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується зворотним повідомленням про вручення їй поштового відправлення 08.09.2015 року.

Представник ПАТ «Укрсоцбанк» також в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи за його відсутності та письмові заперечення на апеляційну скаргу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Звертаючись до суду із заявою про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 20.06.2014 року, ОСОБА_2 посилалась на те, що третейський суд порушив вимоги ст. 15, 39, 41 Закону України «Про третейські суди» та не повідомив її про день, час та місце розгляду справи, внаслідок чого вона не брала участі у розгляді справи третейським судом. Оскаржуване рішення було прийнято третейським судом без належного повідомлення відповідача, у зв'язку з чим вона не змогла висловити свою позицію та здійснити захист своїх інтересів.

Відмовляючи у задоволенні заяви про скасування рішення третейського суду, суд першої інстанції керувався положеннями ст. 51 Закону України «Про третейські суди» та ст. 389-5 ЦПК України, якими визначено підстави для скасування рішення третейського суду, та вважав встановленим, що відповідно матеріалів третейської справи № 928/14 Постійно діючим третейським судом при Асоціації українських банків при розгляді вказаної справи на адресу відповідача були направлені поштові повідомлення про слухання справи, повідомлення надсилались на адреси відповідача.

Встановивши, що скаржником ОСОБА_2 не надано суду доказів, які б свідчили про наявність підстав для скасування рішення третейського суду, що визначені ст. 389-5 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Зі змісту ст. ст. 55, 64, 124 Конституції України, Закону України «Про третейські суди» та ст. 17 ЦПК України, вбачається, що третейський суд як недержавний орган має повноваження вирішення спорів лише тих сторін, якими укладено угоду (прийнято рішення) про передачу спору на розгляд третейського суду, і ці повноваження третейського суду не поширюються на спори, в яких, крім цих осіб, сторонами є інші особи, особи, які не були сторонами третейської угоди, або спори, які стосуються прав і обов'язків інших осіб, що не є сторонами третейської угоди.

Відповідно до ст. 51 Закону України «Про третейській суди» рішення третейського суду може бути оскаржене сторонами, третіми особами, а також особами, які не брали участь у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їх права і обов'язки, у випадках, передбачених цим Законом, до компетентного суду відповідно до встановлених законом підвідомчості та підсудності справ.

У частині 3 цієї статті визначено перелік підстав, з яких рішення третейського суду може бути оскаржене та скасоване компетентним судом: якщо справа, по якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону; якщо рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди; третейську угоду визнано недійсною компетентним судом; склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам статей 16-19 цього Закону; третейський суд вирішив питання про права і обов'язки осіб, які не брали участь у справі.

Статтею 389-5 ЦПК України закріплено такий самий перелік підстав для скасування рішення третейського суду, зокрема, рішення третейського суду може бути скасоване у разі, якщо третейський суд вирішив питання про права і обов'язки осіб, які не брали участі у справі ( п. 5 ч. 2 ст. 389-5 ЦПК України).

Отже, частина 3 статті 51 Закону України «Про третейські суди» та ст. 389-5 ЦПК України містять вичерпний перелік підстав для скасування рішення третейського суду. Даний перелік не містить такої підстави, як відсутність доказів отримання стороною повідомлення про день, час та місце третейського розгляду, яке було судом належним чином направлено стороні.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги про необхідність скасування рішення третейського суду згідно з п. 5 ч. 3 ст. 51 Закону України «Про третейські суди» колегія суддів вважає безпідставними, оскільки розгляд справи третейським судом у відсутності особи, яка є стороною у справі, однак не з'явилась в судове засідання, не є підставою для скасування рішення третейського суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам закону, оскільки ОСОБА_2, не була повідомлена про розгляд справи, а відтак, не могла реалізувати своє право у формуванні складу третейського суду, - колегія суддів також вважає безпідставними, враховуючи наступне.

Відповідно до п.6.2 статті 6 договору кредиту № 54/144 від 05.09.2007 року, укладеного між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2, сторони визначили, що у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони, керуючись ст. 5 Закону України «Про третейські суди», домовляються про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Мороз Оленою Анатоліївною Постійно діючого третейського суду при Асоціації Українських банків, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. М.Раскової,15.

Як вбачається зі змісту рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 20 червня 2014 року у справі № 928/14 за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором кредиту на суму 290 080 грн. 48 коп., розгляд справи здійснювався третейським суддею, що обраний сторонами спору відповідно до Закону України «Про третейські суди» та третейської угоди, а саме - Мороз О.А. ( а.с. 17).

В тексті рішення також зазначено, що відповідно до ст. 1, 5, 6, 12-14, 27 Закону України «Про третейські суди» справа підвідомча третейському суду та, згідно з ст. 2, 13, 14 Регламенту Постійно діючого третейського суду при АУБ, п.6.2 договору кредиту №54/144 від 05.09.2007 року, що був укладений між сторонами спору, підлягає розгляду Постійно діючим третейським судом при Асоціації українських банків.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 також зазначає, що рішення третейського суду прийнято у спорі не передбаченому третейською угодою та вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, оскільки розділ 6 договору кредиту є недійсним з тих підстав, що викладена у ньому третейська угода не відповідає вимогам ст. 12 Закону України «Про третейські суди», адже ОСОБА_2 не було ознайомлено з умовами регламенту, третейське застереження у договорі не містить вичерпного кола питань, які передаються на третейський розгляд.

Однак, як вбачається із договору кредиту № 54/144 від 05.09.2007 року ( а.с. 10-13), із наявністю в умовах кредитного договору третейського застереження, що виділене в окремій статті 6 «Врегулювання спорів», із посиланням на Регламент Постійно діючого Третейського суду при Асоціації Українських банків, позивач була ознайомлена при укладенні договору, підписавши його, і тим самим засвідчивши свою згоду та прийнявши умови, які були закріплені у договорі.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, зазначені доводи апелянта колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, що розділ 6 кредитного договору, в якому викладене третейське застереження, визнаний недійсним рішенням суду.

Інші доводи апеляційної скарги не містять визначених законом підстав, за яких рішення третейського суду може бути скасовано, а, тому доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду постановлена з дотриманням вимог закону і підстави для її скасування відсутні, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 311-315, 317, 218 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 04 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: