Справа №487/5390/14-ц 28.04.2015 28.04.2015 28.04.2015
Провадження № 22ц- 784/1120/15 Головуючий у 1-й інстанції Корнешова Т.В.
Категорія 53 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Рішення

Іменем України

28 квітня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Кушнірової Т.Б.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі Свіщуку О.В.,

за участю:

- представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

- представника відповідача Грушевського Є.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

Державного підприємства «Одеська залізниця»

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 березня 2015 року

за позовом

ОСОБА_5 до Державного підприємства «Одеська залізниця»

про

про покладення обов'язку видати трудову книжку,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом до Державного підприємства (далі -ДП) «Одеська залізниця» в якому просив зобов'язати відповідача видати трудову книжку, посилаючись на те, що з 2002 року він працював на посаді начальника локомотивного Депо м. Рені ДП «Одеська залізниця».

21 лютого 2011 року його було звільнено з посади на підставі п.2 ст.40 КЗпП України.

Проте, трудову книжку у день звільнення йому видано не було.

Позивач неодноразово звертався до відповідача з заявами про видачу та направлення трудової книжки, але його вимоги були проігноровані.

Посилаючись на наведене, просив про задоволення позову.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 березня 2015 року позов ОСОБА_5 задоволено.

Покладено обов'язок на ДП «Одеська залізниця» взамін раніше наданого дублікату трудової книжки видати (або переслати поштою ) ОСОБА_5 належним чином оформлений дублікат трудової книжки.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ДП «Одеська залізниця» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Якщо працівник в день звільнення був відсутній на роботі, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника (п. 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України і Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29 липня 1993 року, (далі- Інструкція).

Судом встановлено, що з 23 липня 2002 року ОСОБА_5 працював на посаді начальника локомотивного ДЕПО м. Рені ДП «Одеська залізниця».

Наказом начальника цього підприємства від 21 лютого 2011 року № 75/нк №742-к ОСОБА_5 було звільнено з роботи на підставі п.2 ст.40 КЗпП України.

Оскільки ОСОБА_5 в день звільнення був відсутній на роботі, копія наказу про його звільнення в порядку вимог ч.2 ст.47 КЗпП України йому не вручалась, трудова книжка в цей день ним отримана не була.

21 лютого 2011 року відповідачем на адресу позивача було направлено листи в яких останньому було повідомлено про звільнення та запропоновано отримати трудову книжку у відділі кадрів підприємства (а.с.45,85).

Відповідно до копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, вказаний лист було отримано з відміткою в графі «вручено» 28 лютого 2011 року та зазначено отримувачем в графі: «ОСОБА_6» (а.с.86).

Після отримання листів позивач за отриманням трудової книжки до підприємства не звернувся.

18 квітня 2011 року адміністрація підприємства повторно звернулася до ОСОБА_5 рекомендованим листом аналогічного змісту.

11 квітня 2014 року позивач надіслав на адресу відповідача лист в якому просив направити трудову книжку рекомендованим листом за місцем його проживання (а.с. 6).

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_5 посилався на ту обставину, що після звільнення йому не була видана трудова книжка.

Згідно із ч. ч.1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кдексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( ч. 4 ст.60 ЦПК України).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Проте, з таким висновком погодитись не можна.

Дійшовши висновку про задоволення позову, суд не мотивував, якими доказами підтверджується той факт, що у відповідача знаходиться оригінал трудової книжки позивача.

В той же час, заперечуючи проти задоволення позову, відповідач зазначав, що підприємство у 2011 році видало трудову книжку дружині позивача ОСОБА_3, яка на той час представляла інтереси чоловіка у суді під час розгляду трудового спору за його позовом до ДП «Одеська залізниця». Дублікат трудової книжки позивача був направлений на його адресу 07 жовтня 2014 року на виконання заочного рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 липня 2014 року, яке було ухвалено по даній справі та в подальшому скасовано за заявою відповідача (а.с. 31).

Судом не взято до уваги, матеріали цивільної справи №2-2560/11, досліджені в суді апеляційної інстанції, з яких видно, що в травні 2011 року ОСОБА_5 звертався до суду із позовом до ДП «Одеська залізниця» про поновлення на роботі та стягнення невиплаченої заробітної плати.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 листопада 2011 року в задоволенні зазначеного позову ОСОБА_5 було відмовлено.

Із матеріалів вказаної цивільної справи видно, що її розгляд відбувався за участю ОСОБА_3 - представника відповідача ОСОБА_5, яка представляла його інтереси на підставі нотаріально посвідченої довіреності.

З розписки, що міститься на копії титульного аркушу трудової книжки позивача, видно, що ОСОБА_3 05 жовтня 2011 року отримала оригінал трудової книжки позивача (а.с.50).

Із тексту власноручно написаної ОСОБА_5 апеляційної скарги на вказане судове рішення, вбачається, що останній визнавав, що відповідач вручив трудову книжку його дружині 05 жовтня 2011 року (а.с.147-148).

Наведені обставини свідчать про те, що оригінал трудової книжки у жовтні 2011 року був отриманий під розписку належним представником ОСОБА_5 і цієї обставини сам позивач не заперечував.

Процедура видачі трудової книжки хоча й була проведена відповідачем з порушенням п. 7.1 Інструкції, оскільки одержання цього документу представником позивача не було внесено до книги обліку руху трудових книжок, однак доводи позивача про не отримання ним трудової книжки є безпідставними. Тому не можна вважати, що мало місце порушення прав позивача.

За змістом п. п. 5.1., 5.5. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29 липня 1993 року N 58 ( далі - Інструкція), дублікат трудових книжок видається у разі, якщо особа загубила трудову книжку (вкладиш до неї), а також якщо трудова книжка (вкладиш до неї) стала непридатною (обгоріла, розірвана, забруднена, тощо).

Особа, яка загубила трудову книжку зобов'язана негайно заявити про це власнику або уповноваженому ним органу за місцем останньої роботи. Не пізніше 15 днів після заяви, а у разі ускладнення в інші строки власник або уповноважений ним орган видає працівнику іншу трудову книжку з написом «Дублікат» в правому верхньому кутку першої сторінки.

Зі змісту Інструкції випливає, що дублікат трудової книжки видається роботодавцем, у тому числі, у разі її втрати. Якщо працівник після звільнення втратив трудову книжку, він зобов'язаний заявити про це за місцем останньої роботи. На власника або уповноважений ним орган покладається обов'язок видати дублікат трудової книжки в п'ятнадцятиденний строк.

Позивач не звертався до відповідача із заявою про видачу йому дубліката трудової книжки у зв'язку з її втратою.

Вирішуючи спір, суд не надав належної оцінки зазначеним доказам та помилково вважав, що відповідач має вирішити питання видачі позивачу належно оформленої трудову книжку шляхом виготовлення та видачі її дубліката.

При цьому не спростував доводи відповідача про відсутність у нього оригіналу трудової книжки і не звернув увагу, що у разі не доведення факту її знаходження у відповідача, рішення суду про зобов'язання видачі трудової книжки позивачу є таким, що не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України.

За таких обставин, не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача про покладення на відповідача обов'язку видати трудову книжку.

Тому, оскаржуване рішення на підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_5 в задоволенні позову.

Керуючись статтями 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Одеська залізниця» задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 березня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_5 до Державного підприємства «Одеська залізниця» про покладення обов'язку видати трудову книжку відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий :

Судді: