Справа № 635/1373/15-ц
Провадження № 2/635/1210/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

15 травня 2015 року Харківський районний суд Харківської області у складі:

головуючого - судді Березовської І.В.

за участю секретаря судового засідання - Нікішової М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в смт. Покотилівка Харківського району Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1, що діє в інтересах ОСОБА_2, до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, про виселення та вселення,

у х в а л и в:

ОСОБА_4, що діє в інтересах ОСОБА_2, звернувся до суду з вказаним позовом.

Посилався на те, що 24 квітня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики грошей на суму 199 680 грн.

На забезпечення виконання основного зобов'язання, 24 квітня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

14 листопада 2014 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на зазначену квартиру.

Проте, ОСОБА_3 перешкоджає ОСОБА_2 користуватися квартирою, у зв'язку з чим, він був вимушений звернутися до Пісочинського ВМ Харківського РВ з заявою про незаконні дії відповідача.

Посилаючись на вказані обставини, а також неможливість проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в одній квартирі, на підставі ст.ст. 116, 157 ЖК України, ст. 391 ЦК України, просив суд усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_3 із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла, та вселення ОСОБА_2 у спірну квартиру.

Представник позивача ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3, та її представник ОСОБА_5 в судовому засіданні проти позову заперечували.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків.

Суд встановлено та не заперечується сторонами, що квартира АДРЕСА_1 була приватизована та належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно 23-3138/13, виданого 14 квітня 2013 року відділом приватизації Комунального підприємства «Харківське районне БТІ».

24 квітня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики грошей на суму 199 680 грн. строком до 24 травня 2014 року./а.с. 6/

На забезпечення виконання основного зобов'язання, 24 квітня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

За п. 5.2 вказаного договору у разі невиконання або неналежного виконання в строк до 24 травня 2014 року зобов'язання за основним договором сторони домовились про те, що звернення на передане в іпотеку майно може бути здійснено шляхом, передбаченим ст. 37 ЗУ «Про іпотеку», та іпотекодержатель має право зареєструвати право власності на предмет іпотеки на своє ім'я. В такому випадку цей договір виступає правовстановлюючим документом та є правовою підставою для реєстрації права власності на іпотекодержателя на предмет іпотеки. /а.с7/

Зобов'язання ОСОБА_3 за договором позики виконані не були.

14 листопада 2014 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 29533323 від 14 листопада 2014 року./а.с. 11,12/

Проте, ОСОБА_3 залишилась проживати та бути зареєстрованою в зазначеній квартирі.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 ст. 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

Відповідно до ч.2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч.2 ст.109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року № 6-39цс15.

Разом з тим, як підставу виселення відповідача представник позивач посилається на вимоги ст. 157, 116 ЖК Української РСР .

Так, відповідно до ст. 157 ЖК Української РСР , членів сім'ї власника житлового будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст. 116 ЖК України. Виселення провадиться в судовому порядку без надання іншого житла.

За ч.1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення.

Таким чином, із змісту ст. 116 ЖК України вбачається, що при вирішенні справ про виселення на підставі цієї статті осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що виселення винного може статися при триваючій антигромадській поведінці, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Разом з тим, представником позивача не надано суду жодного доказу на підтвердження систематичного порушенням відповідачкою правил соціалістичного співжиття, що робить неможливим для позивачки проживання з нею в одній квартирі, а також доказів застосування до відповідачки заходів запобігання і громадського впливу, які виявилися безрезультатними.

З огляду на наведене, позовні вимоги в частині виселення відповідачки зі спірної квартири без надання іншого житла задоволенню не підлягають.

Разом з тим, судом встановлено та не заперечується відповідачкою, що остання заперечує проти проживання позивачки у спірній квартирі.

У зв'язку з чим, ОСОБА_4 звертався до Люботинського ВМ Харківського РВ (з обслуговування Харківського району та м. Люботин) з заявою щодо неправомірних дій відповідачки. За даним фактом проведено перевірку. Встановлено, що в даній події не вбачається складу злочину, у зв'язку з чим перевірка закінчена.

Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 155 ЖК України закріплені гарантії прав громадян, які мають у власності жилий будинок, квартиру, згідно яких жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою).

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Судом встановлено, що право користування належною позивачці на праві власності квартирою порушене, а тому є підстави для задоволення позовних вимог про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом вселення позивачки до житлового приміщення.

Питання про стягнення судових витрат суд вирішує відповідно до ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст. ст.10, 11, 60, 81, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1, що діє в інтересах ОСОБА_2, до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, про виселення та вселення- задовольнити частково.

Усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом вселення ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1.

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 243 (двісті сорок три) гривня 60 копійок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через Харківський районний суд Харківської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя - І.В. Березовська