У Х В А Л А

і м е н е м у к р а ї н и

25 лютого 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П.,

Карпенко С.О., Остапчука Д.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та стягнення грошових коштів за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою його представником ОСОБА_5, на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 вересня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 26 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2011 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право власності на Ѕ частину грошових коштів, що складає 212 500 грн, отриманих від продажу квартири АДРЕСА_1, яка перебувала у спільній сумісній власності подружжя та відчужена за договором купівлі-продажу 1 квітня 2008 року, і стягнути з ОСОБА_4 на його користь цю суму. Обґрунтовував позов тим, що відповідачем кошти використані не в інтересах сім'ї.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 вересня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суд Київської області від 26 грудня 2013 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі, поданій представником ОСОБА_5, ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з частиною другою статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі з 20 листопада 1993 року по 12 лютого 2010 року.

Подружжям 2 червня 1999 року придбана квартира АДРЕСА_1, право власності на яку оформлено на дружину.

1 квітня 2008 року за договором купівлі-продажу, укладеним ОСОБА_6, який за дорученням діяв від імені ОСОБА_4, та ОСОБА_8, вказана квартира була відчужена за 425 000 грн.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 про стягнення вартості половини квартири, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, виходив із недоведеності використання ОСОБА_4 коштів, отриманих від продажу квартири, яка є спільним сумісним майном подружжя, поза інтересами сім'ї в особистих цілях.

Проте висновок про недоведеність позову є передчасним, зробленим без з'ясування всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, виключно на встановленому факті відчуження квартири в період шлюбу.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від

13 лютого 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 липня 2013 року, постановленим у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів, на користь ОСОБА_4 стягнуто з ОСОБА_6 425 000 грн, що отримані останнім на підставі довіреності від 29 січня 2008 року за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 1 квітня 2008 року.

Цими ж рішеннями встановлено, що ОСОБА_6, діючи від імені ОСОБА_4 як продавця квартири, отримав від покупця 425 000 грн за договором, проте ОСОБА_4 їх не передав.

Отже, усупереч ст.ст. 212-214, ч. 3 ст. 61 ЦПК України, при вирішенні позову ОСОБА_3 судами не взято до уваги обставини, встановлені рішенням у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів.

Обмежившись констатацією факту вчинення правочину в період перебування сторін у шлюбі, суди не перевірили можливості фактичного спільного використання подружжям коштів, до припинення шлюбних відносин.

За таких обставин колегія судів дійшла висновку, що судові рішення першої та апеляційної інстанції не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, оскільки зазначені вище порушення унеможливили встановлення обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану його представником ОСОБА_5, задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 вересня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 26 грудня 2013 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П.Касьян
Судді: В.І.Амелін В.П.Гончар С.О.Карпенко Д.О.Остапчук