УХВАЛА

іменем україни

6 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Кадєтової О.В.,

Наумчука М.І., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до управління Пенсійного фонду України в м. Чернігові, держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області про відшкодування майнової шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 січня

2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 25 лютого

2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 травня 2011 року визнано протиправними дії управління Пенсійного фонду України в м. Чернігові (далі - УПФУ в м. Чернігові) щодо виплати їй підвищення до пенсії у тому розмірі, що виплачувались відповідачем, зобов'язано УПФУ в м. Чернігові провести перерахунок пенсії з підвищенням її розміру як дитині війни на 30 % мінімальної пенсії за віком, тобто на майбутнє, оскільки перерахунок не був здійснений. Також судовим рішенням зобов'язано відповідача з 22 жовтня 2010 року провести відповідні виплати на її користь за виключенням виплаченого підвищення до пенсії за вказаний період. На підставі цього рішення відповідач здійснив їй підвищення пенсії як дитині війни, але на свій розсуд по 27 травня 2011 року та виплатив ці кошти, а за період після 27 травня 2011 року судове рішення не виконав. Постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 січня 2012 року встановлено, що відповідач з власної ініціативи, без звернення до суду з приводу роз'яснення рішення суду, обмежив її права шляхом встановлення всупереч постанови суду терміну виплати підвищення до пенсії як дитині війни, але з 22 жовтня 2010 року по 27 травня 2011 року. Зазначала, що такими неправомірними діями відповідача їй завдано матеріальної шкоди у розмірі 10 737 грн 30 коп.

Ураховуючи наведене, позивачка просила стягнути солідарно з відповідачів на її користь суму завданої майнової шкоди у розмірі 10 737 грн 30 коп.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 25 лютого 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов у повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ненараховані та неотримані позивачкою підвищення до її пенсії не є збитками у розумінні ст. ст. 22, 1166, 1173, 1192 ЦК України.

Апеляційний суд погодився з такими висновками районного суду. При цьому також зазначив, що не нарахована та невиплачена пенсія не є майновою реальною шкодою.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 травня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_3 до УПФУ в Деснянському районі м. Чернігова про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії, з урахуванням ухвали цього суду від 14 червня 2011 року про виправлення описки, визнано дії органу УПФУ в м. Чернігові щодо виплати пенсії у меншому розмірі неправомірними, та зобов'язано УПФУ в м. Чернігові провести перерахунок пенсії ОСОБА_3 з підвищенням її розміру, як дитині війни на 30 % мінімальної пенсії за віком, встановленої ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з 22 жовтня 2010 року та здійснити відповідні виплати на користь позивачки за виключенням виплаченого підвищення до пенсії за вказаний період.

Протоколом УПФУ в м. Чернігові від 7 липня 2011 року в добровільному порядку було виконано судове рішення, згідно якого було нараховано та виплачено суму 1 256 грн 66 коп. за період з жовтня 2010 року по липень 2011 року.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 посилалась на те, що УПФУ в Деснянському районі м. Чернігова, провівши їй перерахунок пенсії по липень 2011 року не виконав рішення суду та фактично обмежив термін виплати пенсії у підвищеному розмірі, чим завдав їй збитків.

Апеляційний суд вважав, що ненараховане та неотримане позивачкою підвищення до пенсії не є збитками.

При цьому апеляційний суд не врахував таке.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з ч. 2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

У ст. ст. 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» зазначено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Аналіз наведених норм права вказує на те, що дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

Основною умовою для виплати громадянину передбаченої ст. 46 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією ( у даній справі - органом ПФУ) добровільно чи на виконання судового рішення.

Згідно зі ст. 107 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсійний фонд, його органи та посадові особи за шкоду, заподіяну особам внаслідок несвоєчасного або неповного надання соціальних послуг, призначення (перерахунку) та виплати пенсій, передбачених цим Законом, а також за невиконання або неналежне виконання ними обов'язків з адміністративного управління Накопичувальним фондом несуть відповідальність згідно із законом.

Судом установлено, що постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 січня 2012 року встановлено, що відповідач з власної ініціативи, без звернення до суду з приводу роз'яснення рішення суду, обмежив права ОСОБА_3 шляхом встановлення всупереч постанови суду терміну виплати підвищення до пенсії як дитині війни з 22 жовтня 2010 року по 27 травня 2011 року і цією постановою визнано неправомірними дії УПФУ в Деснянському районі м. Чернігова по обмеженню перерахунку строком до 27 травня 2011 року та визнано неправомірним розпорядження УПФУ в Деснянському районі м. Чернігова від 2 липня 2011 року № 165021 щодо обмеження строку перерахунку по 27 травня 2014 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Отже, УПФУ в м. Чернігові вчинено неправомірні дії і це встановлено судовим рішенням, зазначеними діями, на думку позивачки, їй завдано збитків.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 214, 315 ЦПК України вказане не врахував, не визначився з характером спірних правовідносин, не застосував норму матеріального права, яка підлягала застосуванню.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 25 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Т.П. Дербенцева

О.В. Кадєтова

М.І. Наумчук

С.Ф. Хопта