Справа № 346/123/15-ц
Провадження № 22-ц/779/887/2015
Головуючий у 1 інстанції Васильковський В. В.
Суддя-доповідач Пнівчук О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Беркій О.Ю., Соколовського В.М.

секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 06 березня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

12 січня 2015 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

Свої вимоги мотивувала тим, що ОСОБА_3 12.03.2013 року позичив у неї 5000 грн. строком на 6 місяців, зі сплатою за користування коштами 25% річних від суми позики, про що написав розписку.

Позивач, посилаючись на те, що відповідач в добровільному порядку у визначений строк не повернув борг, просила стягнути з останнього 7260,66 грн. боргу.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 06 березня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 7260,66 грн. заборгованості за договором позики та 243,60 грн. судового збору.

На дане рішення ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом вимог процесуального та матеріального права.

Вказав, що 12.03.2013 року він позичив у ОСОБА_2 5000 грн., про що написав розписку.

Однак борг він повернув матері позивачки - ОСОБА_4, про що свідчить розписка від 01.10.2013 року. Фактично залишилось лише 800 грн. недоплаченої суми. Проте чоловік позивачки - ОСОБА_5 сказав, що цю суму відповідач може не повертати, оскільки він із дружиною будуть користуватися земельною ділянкою ОСОБА_3, на що останній погодився.

З того часу ОСОБА_6 не зверталась до відповідача з вимогою про повернення боргу.

Суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги наведених обставин справи та письмових доказів, а також в порушення процесуальних прав відповідача не викликав у судове засідання для допиту як свідка матір позивачки - ОСОБА_4

ОСОБА_3 просив скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

В судовому засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_9 підтримали доводи апеляційної скарги з наведених в ній мотивів.

Представник позивача ОСОБА_7 заперечив доводи апеляційної скарги та зазначив про обґрунтованість висновків суду першої інстанції, оскільки ОСОБА_3 не повернув позивачу борг.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з розписки від 12.03.2013 року, ОСОБА_3 уклав договір позики з ОСОБА_2 та отримав у останньої кошти в сумі 5000 грн. зі сплатою відсотків за користування коштами у розмірі 25% річних та забов'язався повернути борг протягом шести місяців, тобто до 12.08.2013 року (а.с.4).

Факт отримання коштів у розмірі 5000 грн. сторони визнали у судовому засіданні.

В силу дії ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказуванню не підлягають.

Згідно ст.ст.526, 1049 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.ст.10,59,60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої інстанції правильно вказав на те, що відповідач ОСОБА_3 не представив суду належних доказів, які б свідчили про повернення ним позивачеві ОСОБА_2 суми боргу за розпискою від 12.13.2013 року.

Послання апелянта на розписку, написану гр. ОСОБА_4, про отримання нею суми боргу 01.10.2013 року не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_4 не є стороною договору позики. Окрім того, з представленої розписки не вбачається яку саме суму отримала ОСОБА_4 та за яким договором позики (а.с.31).

Позивач ОСОБА_2 заперечила факт повернення їй коштів відповідачем ОСОБА_3

Посилання апелянта на те, що судом не допитано в якості свідка матір позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_4, яка б підтвердила факт повернення коштів не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ч.3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Апелянт ОСОБА_3 не заперечив той факт, що грошовий борг позикодавцеві ОСОБА_2 він особисто не повертав, передача ж ним грошових коштів як ОСОБА_5 так і ОСОБА_4 не можуть слугувати доказом повернення боргу ОСОБА_8

Таким чином, відповідач не подав належних доказів на підтвердження факту повернення боргу за договором позики, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яке постановлено з дотриманням вимог норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 06 березня 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча: О.В. Пнівчук

Судді: О.Ю. Беркій

В.М. Соколовський