Справа № 303/4675/15-ц
н.р. стат. звіту - 45
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І м е н е м У к р а ї н и
07 вересня 2015 року м. Мукачево
Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області у складі головуючого судді Носова В.В., при секретарі Іванчо Л.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за уточненими позовними вимогами представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні власністю
Представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання останніх втратившими право користування житлом, а саме квартирою №1 по вул. Лисенка, 9 в м. Мукачево.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що згідно з договором купівлі- продажу від 16.06.2015 року, позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1. Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які являлися попередніми власниками вказаної квартири, за усною домовленістю з позивачем, після належного оформлення документів повязаних з відчуженням квартири, мали знятися з реєстраційного обліку, проте цього не зробили. Факт реєстрації відповідачів викликає труднощі у вільному володінні, користуванні та розпорядженні позивачем своєю власністю, зокрема при оплаті комунальних послуг.
Позивач у судове засідання не зявилася, її представником ОСОБА_2 подано до суду заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задоволити.
Відповідачі в судове засідання повторно не зявилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися відповідно до положень ст. 74 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомив, а тому за згодою позивача відповідно до ст.224 ЦПК України суд, розглянув справу на підставі наявних у ній доказів.
Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.
Згідно наявних в матеріалах справи копії договору купівлі-продажу від 16.06.2015 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №39126546 від 16.06.2015 року вбачається, що позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_2. (а.с. 4-5).
Відповідно до виданої ТОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» довідки за №2-013811 від 09 липня 2015 року, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 являється власником квартири АДРЕСА_2. Разм з нею, у вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_5 та відповідачі по справі ОСОБА_3, ОСОБА_4 (а.с. 7).
В наявному акті від 09.07.2015 року за №251, засвідченого мешканцями буд. №9 по вул. Лисенка в м. Мукачево зазначено, що відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, не проживають в ІНФОРМАЦІЯ_2 з 16 червня 2015 року. (а.с.6)
Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи та вимоги позивачів за предметом позову суд виходить з наступного.
При вирішені спору за предметом позову суд виходить з того, що згідно зі ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом п. 3 частини другої ст. 15 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є припинення дії, яка порушує право.
За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов'язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу.
Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.
У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 р. № 3477-ІV передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».
Виходячи з міжнародно-правових зобовязань держави, положень ст. 8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.
Так, у частині першій ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Захист власності» передбачено, що «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».
З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися.
З положеннями частини першої ст. 1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст. 321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Приписами частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно з частиною першою ст. 318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України).
Частиною другою п. 15 пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
Таким чином, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу України, та передбачають правомочності щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Обставини по справі на предмет їх відповідності вказаним вище положенням національного та міжнародного законодавства свідчать про те, що реєстрація відповідачів у квартирі, за умови документально підтвердженого права власності позивача на квартиру порушує її право на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном, яке є абсолютним, непорушним та гарантованим законом.
Отже, вимоги позивача у повній мірі відповідають законодавчо встановленому способу захисту позивачем свого порушеного права (ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України).
З набуттям позивачем по даній справі права власності на квартирі АДРЕСА_2, ОСОБА_1 має право на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю згідно з положеннями ст. 318 Цивільного кодексу України, в тому числі і щодо вирішення питань стосовно можливості проживання в будинку інших осіб.
Волевиявлення власника майна за предметом позовних вимог спрямоване на визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Такі вимоги слід вважати правомірними, оскільки вони в повній мірі узгоджується з тими правомочностями, які передбачається цивільно-правовим інститутом права приватної власності (ст.ст. 316, 318 Цивільного кодексу України).
Враховуючи вищевказані обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання відповідача втратившим право користування житлом підлягають задоволенню у повному обсязі.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 383, 405 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 11, 14, 57-60, 169, 212-215, 223, 224-228, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд,
Уточнені позовні вимоги ОСОБА_1 задоволити.
Усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 втратившим право користування житлом, а саме квартирою №1 по вул. Лисенка, 9 в м. Мукачево Закарпатської області.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали учать у справі але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Мукачівського

Міськрайонного суду ОСОБА_6