Справа № 750/2601/15-ц
Провадження № 2/750/1348/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2015 року м.Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова в складі:

головуючого судді Литвиненко І.В.

при секретарі Кравченко І. В.,

за участю позивача, представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Мобіліті" про визнання недійсним п. 1.3.1 загальних умов кредитування, визнання недійсним графіку погашення кредиту, визнання недійсним кредитного договору № 50007581, визнання недійсним договору застави транспортного засобу № 50007581,-

третя особа - ОСОБА_5,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Мобіліті" про визнання недійсним п. 1.3.1 загальних умов кредитування, визнання недійсним графіку погашення кредиту, визнання недійсним кредитного договору № 50007581 від 25.02.2013, визнання недійсним договору застави транспортного засобу № 50007581, зазначаючи про те, що 25.0.2013 року між ним та товариством з обмеженою відповідальністю "Порше Мобіліті" укладено кредитний договір №50007581, згідно умов якого відповідач надав йому споживчий кредит на придбання автомобіля та оплати страхових платежів, строком на 60 місяців, який позивач вважає недійсним на підставі ст. 11, 19 Закону України "Про захис прав споживачів", 215 ЦК України, крім того позивачем зазначено, що ч. 2 ст. 524 та ч. 2 ст. 533 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки наведенні статті містяться в розділі 1 "загальні положення про зобов'язання" книги 5 Цивільного кодексу України, отже є загальними нормами у зобов'язальному праві, а ст.. 1054 ЦК України є спеціальною нормою щодо ст.. 524 та ст.. 533 ЦК України та не передбачає можливості визначення зобов'язань у будь-яких еквівалентах. Позивач зазначав, що корегування суми процентів у спосіб, зазначений договорі не передбачено жодним нормативно-правовим актом України, крім того той факт, що платежі за кредитом здійснюються у національній валюті, застосування курсу долару США порушує вимоги ч. 2 ст. 6 ЗУ "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", оскільки автоматично збільшує всі платежі за кредитним договором. Також позивач посилався на те, що відповідач не мав права надавати фінансовий кредит, оскільки не має відповідної ліцензії.

В судовому засідання представники позивача підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову, надав заперечення проти позову.

Судом встановлено та із матеріалів справи вбачається, що 25.02.2013 року між ТОВ "Порше Мобіліті" та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 50007581, відповідно до умов якого позивач отримав кредит в сумі 92929, 89 грн., що еквівалентно 11408, 04 доларів США та суму додаткового крелиту 27791, 35 грн, що еквівалентно 3433,75 доларів США, строком на 60 місяців зі сплатою відсотків за користування кредиту в розмірі 9,9 % (змінна ставка відповідно до ст. 2.3 Загальних умов кредитування) на придбання автомобіля марки VW, модель Polo Sedan, кузов НОМЕР_1, об'єм двигуна 1598 куб.см., рік випуску 2012. Також, 28.02.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Порше Мобіліті" та ОСОБА_4 був укладений договір застави транспортного засобу №50007581 (а.с.24-26).27.05.2014 року між сторонами було укладено Додаткову угоду № 1 до кредитного договору, якою було збільшено строк кредиту до 84 місяців (а.с. 21).

Позичальник погодився з тим, що усі платежі за кредитним договором повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквіваленту суми кредиту в долfhf[ США, визначеному вище, відповідно до ст. 1.3 Загальних умов кредитування.

Згідно п. 1.1. Загальних умов кредитування компанія зобов'язалася надати позичальнику кредит у сумі, визначеній у кредитному договорі, в українських гривнях. В кредитному договорі сторони встановили еквівалент суми кредиту в іноземній валюті, прийнятній для сторін.

У п. 1.3. Загальних умов кредитування зазначено, що сторони погодили, що кошти у повернення кредиту позичальником відображають справедливу вартість кредиту на момент його видачі та забезпечують отримання компанією очікуваної станом на дату сплати таких коштів суми на основі діючого обмінного курсу валюти, як це погоджено сторонами у кредитному договорі. Пунктом 1.3.1 Договору передбачено, що розмір платежів, що підлягають сплаті позичальником у повернення кредиту та додаткового кредиту, визначено у гривні на день укладення кредитного договору у графіку погашення кредиту, який є невід'ємною частиною кредитного договору. В подальшому позичальник сплачує платежі у повернення кредиту та додаткового кредиту відповідно до виставлених компанією рахунків у гривні; при цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування до еквівалентів платежів у іноземній валюті, вказаних у графіку погашення кредиту, чинного на момент виставлення рахунку обмінного курсу банку, зазначеного у кредитному договорі. Позитивне або від'ємне значення різниці, яка виникла внаслідок зміни обмінного курсу іноземної валюти на момент виставлення рахунку та обмінного курсу, який діяв на день укладення кредитного договору, по відношенню до основної суми боргу та суми процентів, вказаних у графіку погашення кредиту, враховується як коригування суми процентів, що підлягає сплаті відповідно до умов цього кредитного договору(п. 1.3.1).

Підписанням Загальних умов кредитування позичальник підтвердив, що компанія належним чином ознайомила його із інформацією, передбаченою ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" від 12.05.1991, а також що він ознайомився з правилами надання фінансових послуг (кредитів), затверджених компанією (п. 9.5. Загальних умов кредитування).

Отже перед укладенням кредитного договору, відповідач на виконання вимог Закону України „Про захист прав споживачів" надало споживачу повну та достовірну інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а позичальник засвідчив особистим підписом про те, що він ознайомився з правилами надання фінансових послуг (кредитів), затверджених компанією і був попереджений про те, що він несе валютні ризики під час зобов'язань за цим договором.

Згідно положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене в грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Оскільки статті 524 та 533 ЦК України містяться в розділі 1 "загальні положення про зобов'язання" книги 5 Цивільного кодексу України, то поширюють свою дію на всі зобов'язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань

Отже положення цивільного кодексу України, в тому числі і ст.. 1054 ЦК України, не містять заборони на визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти, в тому числі і в кредитному договорі.

Відповідно до умов Кредитного договору, процентна ставка є змінною та становить 9,9% річних.

Згідно п. 2.4. Кредитного договору нарахування процентів здійснюється щомісячно, 15 числа поточного місяця. Період нарахування процентів починається з першого календарного дня місяця і закінчується останнім календарним днем поточного місяця. Проценти нараховуються за методом " 30/360" (для цілей розрахунку один календарний місяць складається з 30 днів, при цьому умовно в році 360 днів) відповідно до Графіка погашення кредиту. Процент нараховується на еквівалент суми кредиту в іноземній валюті, яка залишається неповернутою, відповідно до Графіка погашення кредиту.

Відповідно Графіку погашення Кредиту сума щомісячного платежу визначається у гривнях та є еквівалентною 299,53 дол. США.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Тому, враховуючи умови Договору та положення закону, твердження позивача про те, що законодавством заборонено використовувати розрахунок розміру платежів шляхом застосування еквівалентів у іноземній валюті є безпідставними.

Враховуючи, що під час укладання кредитного договору ( п.1.3.1) сторони досягли домовленості та погодили між собою, що розмір платежів розраховується шляхом застосування обмінного курсу за безготівковими операціями банку, назва якого зазначена в кредитному договорі, до еквівалентів платежів у іноземній валюті, вказаних у графіку погашення кредиту, при цьому для розрахунку використовується обмінний курс, чинний на момент виставлення рахунка, та зважаючи на те, що відповідач визначив загальний розмір щомісячних платежів, який становить еквівалент 299,53 дол. США за обмінним курсом, що є чинним на момент виставлення рахунку, протягом усього часу дії договору не змінював, доводи позивача про зміну відповідачем рахунків в односторонньому порядку є необґрунтованими.

Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

Проте, відповідно до вищезазначених умов Договору як Кредит, так і Додатковий кредит надавалися позивачу саме в українських гривнях, також і Договором і додатками до нього, передбачено, що всі платежі повинні бути сплачені в гривнях, а не в іноземній валюті, із зазначення еквіваленту у доларах США, а коригування суми процентів відповідно до Загальних умов кредитування здійснюється в інтересах як позивача, так і відповідача, а, отже, відповідає принципам справедливості та добросовісності.

Відповідно до п.1.3.2. Загальних умов кредитування відповідач має право вимагати, щоб платежі у погашення Кредиту були розраховані за обмінним курсом за безготівковими операціями іншого банку (Національного банку України або іншого українського комерційного банку), замість обмінного курсу вказаного вище. Позивач та відповідач погодили, що така вимога може бути поставлена на власний розсуд відповідачем і без обмежень за кількістю таких вимог протягом дії Кредитного договору, і для цього не вимагатиметься згода позивача. Відповідач повинен повідомити позивача про свій намір щодо зміни обмінного курсу банку за 7 (сім) робочих днів до дати відповідного платежу, який має бути сплачений позивачем.

Таким чином, положення п. 1.3.2. Загальних умов кредитування не позбавляють позивача права на висловлення своєї незгоди щодо застосування нового обмінного курсу та забезпечує право сторін Договору на погодження умов щодо встановлення нового обмінного курсу, що відповідає принципам добросовісності та справедливості.

Отже, посилання позивача на те, що ТОВ "Порше Мобіліті" порушує вимоги чинного законодавства визначаючи в Графіку погашення кредиту суму платежів за Кредитним договором через використання гривневого еквіваленту іноземної валюти не ґрунтуються на законі.

Крім того, пунктом 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду кримінальних та цивільних справ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин" визначено, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК України, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України. Згідно ч. 3 даної статті правочин, недійсність якого прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків,

Отже посилання позивача на те, що положення спірного кредитного договору, п. 1.3.1 загальних умов кредитування, графіку погашення кредиту та договору застави, не відповідають вимогам ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" є необґрунтованими.

Посилання позивача на те, що відповідач не мав права надавати кредит, оскільки не має ліцензій, виданих Держфінпослуг та не зареєстрований як фінансова установа є також необґрунтованими у зв'язку з наступним.

Згідно п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" кредитною установою є юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку.

Згідно ч.2 ст.2 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", фінансові установи в Україні діють відповідно до цього Закону з урахуванням норм законів України, які встановлюють особливості їх діяльності.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", фінансовими вважаються такі послуги: надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг.

Отже, відповідач правомірно надає фінансові послуги з кредитування фізичних та юридичних осіб в установленому законодавством порядку; має статус фінансової установи, яка зареєстрована відповідно до Розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Так, відповідно до ст.6 Розділу 1 Положення "Про Державний реєстр фінансових установ", юридична особа набуває статусу фінансової установи з дати внесення відповідного запису про неї до Реєстру. Датою внесення відповідного запису до Реєстру для набуття юридичною особою статусу фінансової установи є дата прийняття Нацкомфінпослуг рішення про внесення фінансової установи до Реєстру. Згідно ст.7 Розділу 1 вказаного Положення документом, що підтверджує статус фінансової установи, є Свідоцтво. Згідно із ст.. 8 розділу 1 Положення, іінансова установа має право надавати фінансові послуги після внесення її до Реєстру та отримання Свідоцтва.

ТОВ "Порше мобіліті" зареєстрована як фінансова установа відповідно до розпорядження від 02 липня 2009 року № 523Держфінпослуг та видано відповідачу Свідоцтво серії ІК № 58.

Відповідно до п.1.3. Розділу 1 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 18.10.2005 р. № 4802 "Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів кредитними установами" діяльність кредитної установи з надання фінансових кредитів за рахунок капіталу кредитної установи, у тому числі субординованого капіталу, за кредитними договорами з кредитними установами, а також коштів з державного та місцевих бюджетів, отриманих фінансовими установами - юридичними особами публічного права, не потребує отримання ліцензії. Отже, ТОВ "Порше мобіліті", яке має статус фінансової установи, має право надавати фінансові кредити відповідно до п. 1.9 Статуту юридичної особи, Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи від 02.07.2009 р. за реєстраційним номером 16102366, а також чинного законодавства України, зокрема Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", Положення "Про Державний реєстр фінансових установ", затвердженого Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України 28.08.2003 №41 (у редакції розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг 28.11.2013 №4368), а також Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 18.10.2005 р. №4802 "Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів кредитними установами".

Також, з моменту набуття статуту фінансової установи, кредитна установа має право здійснювати діяльність з надання фінансових кредитів за рахунок власних коштів та коштів, які не відносяться до залучених згідно з визначенням такого поняття у пункті 1.1 глави 1 Ліцензійних умов провадження діяльності з надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів кредитними установами, затверджених розпорядженням Держфінпослуг від 18.10.2005 р. №4802, зареєстрованим Міністерством юстиції України 06.12.2005 р. за №1459/11739.

Відповідно до ст.4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" одним із видів фінансових послуг визначено послугу із надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, без розмежування такої послуги залежно від того чи є такі кошти власними чи залученими.

Відповідно до п.1.1. глави 1 зазначених Ліцензійних умов, залучені кошти - кошти, прямо або опосередковано отримані на зворотній основі від фізичних та/або юридичних осіб, отримані залишки фінансових активів, які виникли в результаті здійснення звичайної господарської діяльності в інтересах цих осіб. До залучених коштів не належать кошти, отримані у вигляді внесків до капіталу кредитної установи, у тому числі субординований капітал, отримані від кредитних установ за кредитними договорами, а також кошти, отримані з місцевих та державних бюджетів фінансовими установами - юридичними особами публічного права.

Встановлено, що відповідач надає фінансові кредити за рахунок коштів, отриманих від кредитних установ за відповідними кредитними договорами. Відповідно, такі кошти, згідно із Ліцензійними умовами, не є залученими і не зобов'язують відповідача отримувати ліцензію для здійснення діяльності із надання фінансових кредитів.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, при укладенні кредитного договору сторонами додержано вимог, необхідних для чинності цього правочину і передбачених Цивільним кодексом України та Законом України "Про захист прав споживачів", а отже позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Згідно ст.79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, також належать витрати на правову допомогу.

Відповідно до ч.1 ст.84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Вимога відповідача про відшкодування 10000 грн за правову допомогу не підлягає задоволенню, оскільки предметом додаткової угоди між відповідачем та ТОВ "Юридична фірма Вернер" є юридичні послуги стосовно справи Єршова В В., позивачем в даній справі є не ОСОБА_4, а ОСОБА_4., також і відповідно до рахунку-фактури № 107, кошти сплачені за надані послуги у справі за позовом Єршова. Крім того, відповідно до п. 48 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних у кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10, витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Оскільки суду не надано доказів, що правова допомога надавалась іншими фахівцями в галузі права та не надано розрахунку витрат, підстав для стягнення з позивача 10000 грн в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу, а також витрат, пов'язаних із явкою представника відповідача до суду в сумі 647,20 грн, суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 208, 209, 213-215, 218 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Мобіліті" про визнання недійсним п. 1.3.1 загальних умов кредитування, визнання недійсним графіку погашення кредиту, визнання недійсним кредитного договору № 50007581, визнання недійсним договору застави транспортного засобу № 50007581 відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Чернігівської області.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя