У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді - Рожина Ю.М.,

суддів Максимчук З.М., Ковальчук Н.М.,

секретаря судового засідання Демчук Ю.Ю.,

за участю

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача НУВГП ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Рівненської області цивільну справу за апеляційною скаргою Національного університету водного господарства та природокористування на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 лютого 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Національного університету водного господарства та природокористування, третя особа Міністерство освіти і науки України про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу до дня поновлення на роботі, відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, що зявились у судове засідання, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 12 лютого 2015 року позов задоволено частково.

Наказ Національного університету водного господарства та природокористування №662 від 21 жовтня 2014 року в частині п.1.2. про звільнення ОСОБА_1 з роботи за п.1 ст.40 КЗпП України, у зв'язку із скороченням штату, визнано незаконним і скасовано.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді доцента кафедри водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем Національного університету водного господарства та природокористування з 25 жовтня 2014 року.

Стягнуто з Національного університету водного господарства та природокористування, на користь ОСОБА_1, середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 жовтня 2014 року по 12 лютого 2015 року в сумі 5948,49 грн.

Стягнуто з Національного університету водного господарства та природокористування, на користь ОСОБА_1, відшкодування моральної шкоди в грошовому виразі в сумі 1000 грн.

Рішення суду в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання.

Стягнуто з Національного університету водного господарства та природокористування на користь держави судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп.

В доводах апеляційної скарги відповідач вважає рішення таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.

Стверджує, що судом зроблено неоднозначну оцінку показам свідка ОСОБА_3 щодо ненадання згоди профспілки на звільнення позивача, оскільки ненадання такої згоди не було належним чином обґрунтованим, а отже адміністрація університету мала повне право звільнити позивача без згоди профкому.

Доводить, що суд неправомірно послався ст.22, 39 Закону України «Про професійні спілки та гарантії їх діяльності» оскільки вказані норми підлягають застосуванню лише у випадку коли скорочення на підприємстві відбувається у звязку з ліквідацією, реорганізацією підприємства, зміни форми власності або часткового зупинення виробництва.

Вказує, що суд не звернув уваги на обставину, що в університеті не було можливості працевлаштування позивача на іншу роботу в звязку з скороченням про що і надані докази суду.

Покликається, що рішенням апеляційного суду Рівненської області від 19 грудня 2014 року дійсно було визнано незаконним та скасовано наказ ректора від 26 червня 2014 року К№316, однак дана справа перебуває на розгляді в касаційній інстанції.

За викладених обставин просить рішення скасувати, ухвалити нове про залишення позовних вимог без задоволення.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 1978 року перебував в трудових стосунках з Національним університетом водного господарства та природокористування на посаді викладача кафедри водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем.

Відповідно до наказу К№171 від 29 квітня 2013 року трудову угоду з ОСОБА_1 продовжено з 08 квітня 2013 року по 31 серпня 2017 року на посаді доцента кафедри водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем.

Наказом К№484 від 12 листопада 2013 року «Про особовий склад» позивача ОСОБА_1 переведено на 0,3 ставки з 01 листопада 2013 року по 31 серпня 2014 року, в межах строкового трудового договору на підставі його заяви та згоди завідувача науково-методичного відділу

У відповідності до наказу К№662 від 21 жовтня 2014 року ОСОБА_1 з 24 жовтня 2014 року звільнений із займаної посади в звязку з скороченням, згідно ст.40 п.1 КЗпП України, підставою є наказ К№316 від 26 червня 2014 року «Про попередження у зв'язку із скорочення».

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача проведене, в порушення чинного законодавства, при відмові у дачі згоди профспілкового комітету про звільнення позивача, на підставі наказу, який скасований рішенням суду та є чинним на час розгляду цивільної справи, порядок звільнення позивача на підставі ст.40 п.1 КЗпП України не дотриманий, підстави звільнення не доведені належними, достовірними в справі доказами, наказ про звільнення позивача вважається незаконним, не може залишатися чинним, підлягає до скасування.

Приймаючи рішення про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд керувався ч.2 ст.235 КЗпП, на підставі якої зроблено розрахунок, а в частині відшкодування моральної шкоди, суд виходив з доведеності неправомірних дій відповідача у вигляді незаконного звільнення, порушення трудових прав і законних інтересів, з урахуванням негативних наслідків вказаних протиправних дій у вигляді моральних і душевних страждань внаслідок нервових потрясінь та приниження честі, гідності, професійної придатності та репутації, думки окремих громадян та колективу університету, що вимагало додаткових зусиль позивача для організації свого життя.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо підстав поновлення позивача на посаді доцента кафедри водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем, доводи апеляційної скарги щодо наведених підстав не заслуговують на увагу виходячи з наступного.

Позивач з 1978 року перебував в трудових стосунках із відповідачем, а згідно наказу К№171 від 29 квітня 2013 року продовжено трудову угоду з 08 квітня 2013 року по 31 серпня 2017 року на посаді доцента кафедри водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем.

Наказом відповідача К№316 від 26 червня 2014 року «Про попередження у зв'язку із скороченням посад науково-педагогічних працівників», в п.1 якого передбачене персональне попередження науково-педагогічних працівників кафедри водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем, посади яких скорочуються, в особі ОСОБА_1 про звільнення з 01 вересня 2014 року, відповідно до ч.1 ст.40 КЗпП України, також наказ містить вказівку на підготовку подання профспілковому комітету про дачу згоди на звільнення працівників і зв'язку із скороченням.

Наказ виданий на виконання наказів по НУВГП №227 від 14 травня 2014 року та №305 від 16 червня 2014 року.

Підпис позивача про ознайомлення з цим наказом про наступне вивільнення отримане під розписку 11 вересня 2014 року, в якому висловлені його заперечення позивача.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

При цьому розірвання трудовго договору та звільнення працівника за ініціативою власника або уповноваженого ним органу, відповідно до вимог ст.43 КЗпП України, повинно відбуватися за попередньою згодою первинної профспілкової організації, який у разі незгоди з доводами подання про дачу згоди на звільнення працівника, повинен викласти мотивовану відмову.

Суд першої інстанції обгрунтовано послався на рішення профспілкового комітету НУВГП від 17 вересня 2014 року, в якому викладено мотивовану відмову у дачі згоди на звільнення позивача, яка не була врахована відповідачем, без будь-якого обґрунтування визнання не мотивованою та не врахована при наступному звільненні позивача.

Тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач, всупереч рішення профспілкового комітету щодо відмови у звільненні позивача, виражаючи свою суб'єктивну волю, в порушення діючого законодавства, односторонньо виніс наказ про припинення трудового договору з позивачем, що, відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 червня 1992 року „Про практику розгляду судами трудових спорів визнає такі дії як підставою для поновлення на роботі.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 19 грудня 2014 року за позовом ОСОБА_1 до НУВГП, третя особа Міністерство освіти і науки України, визнано незаконним та скасовано наказ ректора НУВГП від 26 червня 2014 року К№316 про попередження позивача про звільнення з 01 вересня 2014 року за п.1 ст.40 КЗпП України, у зв'язку з скороченням посад науково - педагогічних працівників.

Під час апеляційного розгляду інших доводів щодо законності оспореноного наказу представником відповідача колегії суддів не надано, а тому відповідно до положень ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, який із посиланням на вимоги ст.ст.235,237-1 КЗпП України, визначив розмір заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, яка відповідачем у доводах апеляційної скарги не оспорюється.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено без порушень норм матеріального і процесуального права, судом зясовано обставини, що мають значення для справи, в повній мірі, апеляційна скарга не містить посилань на закон, з порушенням якого ухвалено рішення, та не спростовує правильності висновків суду, а тому відсутні підстави для його скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317,324,325 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Національного університету водного господарства та природокористування відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання чинності.

Головуючий Ю.М. Рожин

Судді З.М.Максимчук

ОСОБА_4