АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Міхеєвої В.Ю., Ремеза В.А.

за участю секретаря Видюкової Ю.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2014 року

у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулініч Андрій Сергійович про визнання недійсним договору дарування, -

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2014 року позивач звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування. Просив визнати недійсним договір дарування 55/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1, від 09 жовтня 2009 року, зареєстрований в реєстрі за № 598, укладений між ним та ОСОБА_2; припинити за ОСОБА_2 право власності на 55/100 частину домоволодіння АДРЕСА_1, а також визнати за ним право власності на вищезазначену частину домоволодіння; та стягнути з ОСОБА_2 на його користь судові витрати (а.с. 5 - 10). Сплативши судовий збір, згідно чинного законодавства.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулініч Андрій Сергійович про визнання недійсним договору дарування задоволені у повному обсязі .

Визнано договір дарування 55/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1; від 09 жовтня 2009 року, зареєстрований в реєстрі за № 598, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2-недійсним.

Скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на 55/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 55/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 3 654 гривні 00 копійок. (а.с.126-128)

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2015 року рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2014 року скасовано та відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 квітня 2015 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2015 року скасовано та передано питання на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні судового рішення, у зв'язку з чим, ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 24 жовтня 2001 року позивачу ОСОБА_3 належало 55/100 частин будинку АДРЕСА_1

26 березня 2007 року, 17 липня 2006 року та 05 вересня 2006 року між ВАТ "Інноваційний - промисловий банк" та ОСОБА_3 були укладені договори поруки, у відповідності до яких ОСОБА_3 добровільно взяв на себе зобов'язання перед кредитором відповідати по зобов'язанням позичальників, що виникають з умов кредитних договорів, де загальна сума кредитних зобов'язань складала 975 000 гривень 00 копійок (а.с. а.с. 14, 15, 16).

20 грудня 2007 року, між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 був укладений договір позики, у відповідності до якого ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 2 000 000 гривень 00 копійок, строком користування до 20 грудня 2009 року (а.с. 53 - 54).

25 грудня 2007 року між ВАТ "Інноваційний - промисловий банк" та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 203 - 2007, у відповідності до якого банк відкрив ОСОБА_3 відновлювальну відкличну кредитну лінію на споживчі потреби з наданням окремими частинами (траншами) з лімітом кредитування 14 600,00 доларів США, строком користування з 25 грудня 2007 року до 24 грудня 2008 року (а.с. 17 - 19).

09 жовтня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування 55/100 частини домоволодіння, у відповідності до якого ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_2 прийняла в дар 55/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1, вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулінічем А.С., та зареєстровано в реєстрі за № 598 (а.с.11).

ВАТ "Інноваційний - промисловий банк" було подано ряд позовних заяв до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська та Печерського районного суду м. Києва про стягнення заборгованості за кредитними договорами та договорами поруки, де співвідповідачем був зазначений ОСОБА_3 (а.с. а.с. 94 - 96, 97 - 99, 103).

25 травня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір, у відповідності до якого ОСОБА_3 зобов'язався в строк не пізніше п'яти робочих днів з моменту підписання сторонами даного договору подати до суду загальної юрисдикції заяву про відмову від позовних вимог та заяву про скасування заходів забезпечення позову - шляхом накладання арешту на об'єкт нерухомого майна, та гарантував подачу ОСОБА_6 в строк не пізніше п'яти робочих днів з моменту підписання сторонами даного договору, заяви про відмову від позовних вимог та заяви про скасування заходів забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним, що знаходилася у провадженні Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська. Крім того, згідно вказаного договору ОСОБА_3 зобов'язався виплатити компенсацію в сумі, еквівалентній 15 000,00 доларів США в день переоформлення на його ім'я права власності на господарське приміщення № НОМЕР_2 і гараж № НОМЕР_3, які знаходяться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Сергія Лазо, "Кіровець" гаражно - будівельний кооператив" обслуговуючий кооператив" та належать ОСОБА_2, а також зобов'язався виплатити компенсацію в сумі, еквівалентній 20 000,00 доларів США в день переоформлення на його ім'я права власності на земельну ділянку площею 0,0740 га та розташований на ній садовий будинок № 2 з господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2; а також переоформлення на його ім'я автомобілю марки Мерседес GL 450, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належать ОСОБА_2 та зобов'язався в строк до 31 грудня 2012 року разом з ОСОБА_2 продати земельну ділянку та 55/100 частин домоволодіння, розташованого на ній, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. ОСОБА_2, в свою чергу зобов'язалася продати вищезазначену земельну ділянку та частину домоволодіння, а також за умов виконання ОСОБА_3 всіх умов зазначеного договору переоформити на його ім'я зазначене у цьому договорі рухоме та нерухоме майно (а.с. 13).

17 листопада 2014 року державним виконавцем Бабушкінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції ОСОБА_7 було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2 - 1199/11 виданого 09 грудня 2013 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення у солідарному порядку з ОСОБА_3, ОСОБА_8, фізичної особи - підприємця ОСОБА_9 на користь ПАТ "Інноваційний - промисловий банк" заборгованості за кредитним договором в сумі 282 600 гривень 00 копійок, понесених позивачем витрат по справі - сплаченого судового збору в сумі 1 700 гривень 00 копійок, витрат на інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120 гривень 00 копійок, разом 283 820 гривень 00 копійок (а.с. 110).

25 листопада 2014 року, ОСОБА_3 до Бабушкінського РВ ДМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області була подана заява (повідомлення про злочин), у відповідності до якої ОСОБА_3 просив внести відомості до ЄРДР та притягнути до кримінальної відповідальності громадянку ОСОБА_2 та ОСОБА_10 з підстави вчинення ними кримінального правопорушення, що має ознаки складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, оскільки останні у період з 2004 року по 2011 рік заволоділи його майном та грошовими коштами на загальну суму 648 000 доларів США (а.с. а.с. 87 - 90).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 на момент укладання оспорюваного договору дарування на користь ОСОБА_2, перебував у вкрай важкому матеріальному становищі та мав загрозу банкрутства, що на думку суду підтверджується чисельними заборгованостями по кредитним договорам та наявністю позовних проваджень у судах загальної юрисдикції про стягнення з нього сум заборгованості за кредитними зобов'язаннями. При цьому суд першої інстанції, дійшов висновку щодо доведеності обставини, що за відсутності такого тяжкого матеріального становища та загрози банкрутства ОСОБА_3 не вчиняв би вищезазначеного правочину та не відчужував все своє нерухоме та рухоме майно на користь ОСОБА_2

При цьому, суд першої інстанції посилався на ст. 215 ЦК України, відповідно до ч. 1 якої, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу., згідно якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Однак, з вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені ст. 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чиюридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Отже, для визнання угоди недійсною з передбачених ст. 233 ЦК України підстав одночасно має бути встановлено існування впливу на волевиявлення особи тяжкої для неї обставини і вкрай невигідні умови договору.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживали разом тривалий час, мали двох спільних неповнолітніх дітей.

На підставі договору - купівлі продажу від 24 жовтня 2001 року позивачу належало 55/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1

09 жовтня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування 55/100 частини домоволодіння, у відповідності до якого ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_2 прийняла в дар 55/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1, вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулінічем А.С., та зареєстровано в реєстрі за № 598 (а.с. 11).

Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За умовами договору дарування у обдарованого ніяких обов'язків по відношенню до дарувальника не виникає.

При вирішенні спору, суд першої інстанції, у порушення вимог ст. ст. 303, 304, 316 ЦПК України на вказані положення закону уваги не звернув, не встановив та не зазначив у рішенні у чому конкретно полягають вкрай невигідні умови договору дарування для ОСОБА_3, посилаючись на наявність позовів до позивача про стягнення з нього грошових коштів, суд не зазначив, який зв'язок існує між ними та тяжкими обставинами, під впливом яких укладено угоду у 2009 році. При цьому судом взагалі не враховано, що судові рішення про стягнення з позивача грошових сум не ухвалені, як на час укладання спірного договору, так і на час подання даного позову.

Позивачем не доведено та не надано жодного належного й допустимого доказу про вчинення оскаржуваного правочину під впливом тяжкої для позивача обставини і на вкрай невигідних умовах.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Також, суд першої інстанції, помилково дійшов висновку, що позивач на момент укладення спірного договору мав загрозу банкрутства, оскільки зазначене не відповідає ст.. 53 Цивільного кодексу України, відповідно до якої банкрутом може бути визнано лише фізичну особу - підприємця, якою позивач, як сторона спірного договору та сторона по цивільним правам по яким до нього пред'являлися позови - не був.

Враховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, повністю не встановлені, судом першої інстанції порушено норми процесуального права, судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення. Таким чином, оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає обставинам справи, є незаконним та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2014 року - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулініч Андрій Сергійович про визнання недійсним договору дарування - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: О.В.Свистунова

Судді: В.Ю.Міхеєва

В.А.Ремез