№ 207/890/15-ц
№ 2/207/690/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2015 рокуБаглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

судді: Литвинчука В.П.

при секретарі: Єрмаковій Н.П.

з участю адвоката: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпродзержинську справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Реєстраційна служба Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області, про визнання домоволодіння спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/3 частину домоволодіння,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа Реєстраційна служба Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області, про визнання домоволодіння спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/3 частину домоволодіння.

В обгрунтування пред*явленого позову вказав, що з відповідачкою він перебував у шлюбі з 1996 року. Їхній шлюб рішенням суду розірваний. У теперішній час виникла необхідність поділу майна, яке ними було придбане у період шлюбу. У шлюбі ними 20 червня 2002 року за 5.000 доларів США був придбаний житловий будинок № 71 по 6-му Невському провулку у м. Дніпродзержинську. Будинок ними був придбаний за спільні кошти. Вони 1.500 доларів США, яких у них не вистачало, позичили у його матері. Також він на праві власності мав однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка ним була продана у вересні 2002 року. Виручені від продажу квартири гроші вони повернули його матері у рахунок позичених. Також позивачка, знаходячись за кордоном в Італії, заробила гроші, які ними також були витрачені на придбання будинку. Однак, за вимогою продавця був укладений не договір купівлі-продажу, а договір дарування вказаного будинку відповідачці. Договір дарування ними був вчинений в інтересах сім*ї. Також за спільні кошти вони у будинку провели капітальний ремонт: забетонували майданчик перед входом - 2.500 гривень; замінили вхідні двері, козирок, ковані перила зі скульптурою, ковані стійки під виноград, грати на вікна - 32.000 гривень; повністю замінили дах - 5.000 гривень; 11 вікон - 9.704 гривні; каналізацію, водовідведення - 2.000 гривень; санвузол - 9.000 гривень; систему опалення - 18.000 гривень; електрообладнання - 10.000 гривень; підлогу - 3.000 гривень; кахель, шпалеру, навісну стелю - 35.000 гривень; обшили деревом стіни та стелю - 28.000 гривень; замінили 9 міжкімнатних дверей; обшили ковані сходинки деревом - 35.000 гривень, вмонтували кухню - 1.000 гривень. Всього на проведення капітального ремонту ними було витрачено біля 209.204 гривень. Вказав, що будинок у результаті капітального ремонту істотно збільшився у своїй вартості і може бути визнаним спільною сумісною власністю подружжя. Добровільно розділити майно, яке є їхньою спільною власністю, будинок, відповідачка не бажає. Окрім того, відповідачка 06 років знаходилась у декретній відпустці і гроші заробляв він. Відповідачка мала намір продати будинок, документи на будинок сховала, а йому сказала, що їх він викрав. Просить позов задовільнити, визнавши житловий будинок їхньою спільною сумісною власністю, визнавши за ним право власності на 1/3 частину вказаного будинку, а за відповідачкою, відповідно, на 2/3 його частини.

Представник позивача позов підтримав, та пояснив, що сторони, перебуваючи у шлюбі, у 2002 році придбали будинок. Однак, в інтересах сім*ї на ім*я відповідачки оформили договір дарування. Будинок сторони придбали за 5.000 доларів США. Позивач, згідно з чинним законодавством, має право на частину будинку. У ремонт будинку сторони вклали спільні кошти і стан будинку значно змінився, будинок збільшився у своєму об*ємі та у своїй вартості. Просить позов задовольнити.

Відповідачка пред*явленого позову не визнала і пояснила, що їй у 2002 році був подарований будинок. Нікому ніяких грошей за будинок вони не платили. Будинок є її особистою власністю. Позивач має намір відсудити у неї його частину. Продавати будинок та виселяти із нього позивача вона наміру не має. Вони будинок капітально не ремонтували, а лише на протязі 18 років його переобладнували та поліпшували за спільні кошти. До переобладнання будинок був у придатному для проживання у ньому стані. Переобладнання та поліпшення будинку на його вартість не вплинуло, а, навпаки, за цей час вже зносилось. Їй невідомо чому позивач до суду звернувся з позовом через 12 років після укладення договору дарування. Також, без її згоди, вказавши, що власником будинку є він, позивач провів оцінку будинку. У задоволенні позову просить відмовити.

Суд, вислухавши сторони, представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Так, свідок ОСОБА_4 пояснила, що позивач її син, а відповідачка колишня невістка. Стосунки з ними нормальні. Сторони бажали укласти договір купівлі-продажу. Однак, продавці наполягли на укладенні договору дарування. У її присутності сторони за будинок заплатили 5.000 доларів США із яких частина грошей належала їй, свідку, а частина грошей за продану сином квартиру. У будинку протікав дах, вся сантехніка була у непридатному стані. Після ремонту будинок суттєво змінився.

Свідок ОСОБА_5 пояснила, що позивач її брат і стосунки між ними родинні, а з відповідачкою ніяких. Сторони придбали будинок. Однак уклали договір дарування. Будинок сторонами був придбаний за гроші відповідачки і від продажу квартири. У будинку протікав дах. Після ремонту вартість будинку суттєво змінилась. Ремонт сторони проводили за особисті кошти позивача.

Вислухавши свідків, суд не приймає до уваги їх пояснення з тих підстав, що вони родичі позивача: мати та сестра і зацікавлені у вирішенні справи на користь їх сина та брата.

Більш того, із пояснень свідка ОСОБА_4, матері позивача, вбачається, що у її присутності сторонами за будинок було сплачено 5.000 доларів США із яких частина належала їй, свідку, а частина від продажу квартири сина.

Разом з тим, позивач у судовому засіданні пояснив, що квартира ним була продана лише у вересні 2002 року. Тобто, після укладення договору дарування, і що виручені від продажу квартири гроші він повернув матері у рахунок позичених у неї.

Свідок ОСОБА_5 у цій частині пояснила, що будинок сторонами був придбаний за гроші відповідачки і від продажу квартири, що також суперечить поясненням сторін.

Відповідно до ст. 60 СК України: "Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу/"

Відповідно до ст. 62 СК України: "Якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя."

Згідно зі ст. 69 СК України: " Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу."

Однак, із матеріалів справи вбачається, що, згідно договору дарування, укладеного 27 червня 2002 року, відповідачці був подарований та на праві власності належить будинок № 71, який розташований по 6-му Невському провулку у м. Дніпродзержинську.

Згідно зі ст. 717 ЦК України: " За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність."

Таким чином, подарований відповідачці будинок № 71 по 6-му Невському провулку у м. Дніпродзержинську належить відповідачці на праві особистої власності і до складу у спільно нажитого майна не входить і не може входити.

У судовому засіданні було встановлено, що позивачу обставина, що був укладений договір дарування будинку, а не договір купівлі-продажу, була відома з дня його укладення. Тобто, 27 червня 2002 року.

У судовому засіданні також було встановлено, що позивач не заперечував проти укладення договору дарування, з укладенням договору дарування був згодний і на протязі всього цього часу договір дарування не оскаржував.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності або визнано такою власністю якщо за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Позивачем суду таких доказів не надано.

У судовому засіданні відповідачка пояснила, що будинок, який належить їй на праві власності був придатний для проживання у ньому та капітального ремонту не потребував. Проведення на протязі тривалого часу поточного ремонту не потягло збільшення його цінності. Також відповідачка пояснила, що оцінка будинку була проведена позивачем без її на те згоди та у її відсутність.

Відповідно до чинного законодавства не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

При таких обставинах, оцінюючи всі зібрані по справі докази у їх сукупності, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд вважає, що судові витрати у вигляді судового збору необхідно покласти на позивача.

Керуючись ст.,ст. 60,62,69 СК України, ст. 717 ЦК України, ст.,ст. 6-14,60, 212-218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Реєстраційна служба Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області, про визнання домоволодіння № 71 по 6-му Невському провулку у м. Дніпродзержинську спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/3 частину домоволодіння --- відмовити.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення може бути оскаржене на протязі 10 днів з моменту його оголошення до апеляційного суду Дніпропетровської області через Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська.

Суддя: / ОСОБА_6 /