Провадження № 2/522/6406/15 Справа № 522/9286/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2015 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

при секретарі Шевчик В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_1 Аваль» ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 06.05.2015 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та просив стягнути з ОСОБА_2 достроково заборгованість за кредитним договором № 014/03-5/06-734 від 06.12.2006 р., у розмірі 5 585, 42 дол. США, що еквівалентно по курсу НБУ становить 127 889, 62 грн., а також у рахунок погашення заборгованості за цим же кредитним договором, укладеним між АТ «ОСОБА_1 Аваль» та ОСОБА_4, звернути стягнення на нерухоме майно шляхом продажу на прилюдних торгах: нежитлових приміщень бару, що знаходяться в м. Одеса, вул.. Розкидайлівській, в будинку під № 38 (тридцять вісім), які належать ОСОБА_3.

В обґрунтування позову зазначив, що 06.12.2006 року між ВАТ «ОСОБА_1 Аваль» (правонаступником якого є позивач) та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 014/03-5/06-734, відповідно до якого банк надав їй кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії у розмірі 13 000, 00 дол. США зі сплатою 15% річних строком до 06 грудня 2016 року. Додатково у забезпечення вимог кредитного договору між ВАТ «ОСОБА_1 Аваль» та ОСОБА_3 06.12.2006 року було укладено Договір іпотеки, за умовами якого остання передала в іпотеки нерухоме майно: нежитлові приміщення бару, що знаходяться у м. Одесі по вул. Розкидайлівській, 38, та належать їй на підставі Свідоцтва про право власності на нежитлові приміщення, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради 20.09.2006 року, зареєстрованого в ОМБТІ та РОН 19.10.2006 року, зареєстрованого в книзі під №57неж на стор.№149 під реєстровим №2421. Заставна вартість предмету іпотеки була визначена сторонами у розмірі 479073, 00 грн. Однак, позичальник не виконує належним чином зобовязання за кредитним договором, не здійснює щомісячне погашення кредиту та не сплачує відсотки у розмірах і у строки, передбачені договором. Направлені 17.12.2014 року відповідачам вимоги про дострокове погашення кредиту залишені ними без виконання. У звязку з чим через не виконання умов кредитного договору у позичальника ОСОБА_2 виникла заборгованість за кредитним договором, яка станом на 06.03.2015 року складає 5 585,42 дол. США, що еквівалентно по курсу НБУ становить 127 889,62 грн..

У судове засідання 17.11.2015 року представник позивача ОСОБА_5 (діє на підставі довіреності від 17.07.2015 року) не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги просив задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судове засідання 17.11.2015 року не зявились, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, причин неявки суду не повідомили, жодних клопотань суду не заявляли. Раніше, від відповідачів неодноразово надходили заяви про відкладення розгляду справи, однак жодних документів, підтверджуючих поважність причин неявки, до клопотань не надано. Суд, керуючись нормам ч.2 ст. 169 ЦПК, враховуючи неодноразові неявки в судове засідання без поважних причин, ухвалив розглядати справи за їх відсутністю.

Згідно ст.197 ЦПК України у разі неявки всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи, та перевіривши наведені в позові доводи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що 06.12.2006 року між ВАТ «ОСОБА_1 Аваль» (правонаступником якого є позивач) та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 014/03-5/06-734, відповідно до якого банк надав їй кредит грошових коштів у розмірі 13 000, 00 дол. США зі сплатою 15% річних строком до 06 грудня 2016 року (а.с.12-14).

Відповідно до п. 1.5. частини № 2 Кредитного договору погашення відповідної частини кредиту здійснюється Позичальником щомісячно у розмірі та строки, визначені у Графіку повернення Кредиту та сплати процентів (Додаток №1 до Кредитного договору).

Нараховані в порядку, передбаченому цим договором, проценти сплачуються Позичальником одночасно з погашенням відповідної частини Кредиту в строк передбачений в Графіку повернення кредиту.

Пунктом 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Отже, згідно із ч. 2 ст. 1050 Цивільний кодекс України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобовязання мають виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно із ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, Відповідач порушує зобов'язання за даним договором.

Ані вищевказаним договором, ані законодавством України підстав невиконання зобовязання щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом не передбачено.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Також відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 1.9.1. Кредитного договору Кредитор має право достроково стягувати заборгованість за кредитом, нараховані відсотки за користування кредитом та штрафні санкції, у випадках невиконання Позичальником умов Кредитного договору. Таке стягнення здійснюється за рахунок коштів, майна та майнових прав Позичальника, включаючи забезпечення за Кредитним договором, за умови попереднього (за 30 днів) повідомлення Позичальника рекомендованим листом.

Банк виконав свої зобов'язання, надавши позичальнику кредит в розмірі і на умовах, визначених кредитним договором. Однак, судом було встановлено, що ОСОБА_2 свої зобовязання за кредитним договором щодо повернення суми кредиту, відсотків за користування кредитом та інших платежів, згідно умов, положень та графіку погашення кредиту належним чином не виконувала. Направлена позивачем 17.12.2014 року на адресу відповідача вимога про дострокове погашення кредиту також залишена без задоволення.

У звязку з чим, унаслідок неналежного виконання ОСОБА_2 своїх зобов'язань за кредитним договором № 014/03-5/06-734 від 06.12.2006 року у неї станом на 06.03.2015 року утворилась наступна заборгованість: 5 585,42 дол. США, що еквівалентно по курсу НБУ становить 127 889,62 грн., з яких:

-заборгованості за кредитом - 4 868,46 дол. США, що еквівалентно по курсу НБУ становить 111 473,35 грн.;

-заборгованості за відсотками - 509,58 дол. СІЛА, що еквівалентно по курсу НБУ становить 11 667,88 грн.;

-пені за прострочення кредиту та відсотків - 207,38 дол. СІЛА, що еквівалентно по курсу НБУ становить 4 748,39 грн.

Розрахунок суми заборгованості міститься в матеріалах справи (а.с. 8-11).

Жодних доказів щодо сплати грошових коштів за кредитним договором, та які б спростовували зазначений розрахунок заборгованості, відповідач ОСОБА_2 суду не надала.

На момент розгляду справи доказів про погашення відповідачем кредиту, сплати комісій, відсотків, пені, штрафу, тощо у суду немає.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_2 штрафу (комісій), заявлені обґрунтовано, так як це передбачено укладеним кредитним договором та діючим законодавством України.

Отже, допустивши прострочення кредиту, відповідач ОСОБА_2 порушила не тільки свої договірні зобов'язання, а й вимоги законодавства України, на підставі чого суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_2 всієї суми заборгованості за кредитним договором № 014/03-5/06-734 від 06.12.2006 року є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог ПАТ «ОСОБА_1 Аваль» про звернення стягнення у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 014/03-5/06-734 від 06.12.2006 р., укладеного між АТ «ОСОБА_1 Аваль» та ОСОБА_4, на нерухоме майно, а саме: нежитлових приміщень бару, що знаходяться в м. Одеса, вул.. Розкидайлівській, в будинку під № 38 (тридцять вісім), та які належать ОСОБА_3 суд приходить до висновку про відмову у їх задоволенні з наступних підстав.

Судом встановлено, що 06.12.2006 року між ВАТ «ОСОБА_1 Аваль» та ОСОБА_3 було укладено Договір іпотеки, за умовами якого забезпечено вимогу банку, що випливає з кредитного договору № 014/03-5/06-734 від 06.12.2006 р., укладеного між АТ «ОСОБА_1 Аваль» та ОСОБА_4, щодо повернення кредиту у розмірі 13 000, 00 дол. США, сплати нарахованих відсотків річних за користування кредитом, та неустойки у розмірі і у випадках. Передбачених кредитним договором. Договір іпотеки був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований у реєстрі за № 3951.

Відповідно до п.1.2 договору іпотеки предметом іпотеки є нерухоме майно: нежитлові приміщення бару, що знаходяться у м. Одесі по вул. Розкидайлівській, 38, та належать ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право власності на нежитлові приміщення, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради 20.09.2006 року, зареєстрованого в ОМБТІ та РОН 19.10.2006 року, зареєстрованого в книзі під №57неж на стор.№149 під реєстровим №2421. вказані нежитлові приміщення бару складаються в цілому з: основного -1; туалету -2; кухні 3; загальною площею 48,9 кв.м. Заставна вартість предмету іпотеки була визначена сторонами у розмірі 479073, 00 грн.

Відповідно до Закону України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Визначення іпотеки міститься і у ст. 575 ЦК, згідно з якою іпотека - це застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Потрібно мати на увазі, що боржник за основним зобов'язанням та майновий поручитель - іпотекодавець не є солідарними боржниками. Солідарна відповідальність настає лише у випадках, прямо передбачених законом або договором (ст.541 ЦК).

Згідно зі ст. 1, ч. 1 ст. 5 вищезгаданого Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки є об'єкти нерухомого майна та об'єкти, які прирівнюються до таких цим Законом. До них чинним законодавством, зокрема, віднесено: земельні ділянки; будівлі; споруди; підприємство як майновий комплекс; житлові будинки; квартири; дачі; садові будинки; гаражі; об'єкт незавершеного будівництва, інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому; право оренди чи користування нерухомим майном, яке надає орендарю чи користувачу право будувати, володіти та відчужувати об'єкт нерухомого майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону № 898-ІV іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання.

Згідно до ч.1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

З матеріалів справи вбачається, що 17.12.2014 року на адресу ОСОБА_3 була направлена вимога банку №114-0-0-00/15-12258 про усунення порушення основного зобовязання, якою повідомлено про наявність непогашеної заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором (а.с.33). Однак, належних доказів на підтвердження отримання вказаної вимоги відповідачем суду не надано.

Згідно зі ст. 33 цього Закону звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з роз'ясненням Верховного Суду України (узагальнення судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин (2009-2010 рр.; далі - узагальнення)), вирішуючи питання одночасного задоволення таких позовних вимог, правильним є зазначення в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки з посиланням на суму заборгованості за кредитним договором, а розрахунок суми заборгованості повинен бути наведений у мотивувальній частині рішення.

Аналогічне роз'яснення міститься в п. 42 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 5. Разом із тим відповідно до третього речення абз. 2 цього пункту винятком, коли суд може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за основним зобов'язанням, є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положень ст. 11 Закону № 898-ІV (або ст. 589 ЦК щодо заставодавця). Це положення узгоджується із п. 9 зазначеної постанови, відповідно до якого передбачене одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником.

Однак, згідно до розяснень, наданих Верховним Судом України від 01.02.2015 року «Щодо судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна» (узагальнення судової практики), рішення судів, постановлені з урахуванням вищезазначених роз'яснень, є такими, що не відповідають загальним засадам цивільного законодавства (справедливості, добросовісності й розумності). Одночасне стягнення суми боргу з боржника та звернення стягнення на предмет іпотеки, що належить майновому поручителю, у рахунок погашення зазначеного боргу призводить до стягнення на користь кредитора однієї й тієї самої суми заборгованості одночасно як з боржника, так і з майнового поручителя за рахунок належного йому майна. За такої ситуації відбувається фактичне подвоєння суми заборгованості, яка належить до виплати кредиторові.

Таким чином, одночасне звернення стягнення заборгованості зі зверненням стягнення на предмет іпотеки в будь-якому випадку є неправильним.

Також відзначено, що наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно (постанова Верховного Суду України від 4 вересня 2013 р. у справі № 6-73цс13). Разом із тим задоволення подібних позовних вимог можливе лише у разі, коли суду надані беззаперечні докази того, що попередні заходи не призвели до належного виконання зобов'язання.

Також п.41 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 5 передбачено, що при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема, про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК).

Враховуючи, що заборгованість, яка виникла унаслідок невиконання ОСОБА_2 своїх зобовязань за кредитним договором, становить на 06.03.2015 року суму у розмірі 5 585, 42 дол. США, що еквівалентно по курсу НБУ 127 889, 62 грн., а заставна вартість предмету іпотеки станом на 2006 рік (момент укладення договору іпотеки) була визначена сторонами у розмірі 479 073, 00 гривень, суд приходить до висновку про неспівмірність зазначеної позивачем суми заборгованості та вартості іпотечного майна, вартість якого значно перевищує розмір заборгованості, вважає обраний позивачем спосіб захисту свого права шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки також не справедливим та не розумним у розумінні ст. 3 ЦК України.

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що банк одночасно звернувся з позовними вимогами до ОСОБА_2 як позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором №014/03-5/06-734 від 06.12.2006 року та з вимогами до ОСОБА_3 як іпотекодавця про звернення стягнення на нерухоме майно у рахунок погашення заборгованості за цим же кредитним договором №014/03-5/06-734 від 06.12.2006 року, суд приходить до висновку, що вимоги ПАТ «ОСОБА_1 Аваль» в частині звернення стягнення на нерухоме майно (п.2 позовних вимог) задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказами.

Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачу відмовлено.

Судом встановлено, що позивач поніс витрати по сплаті судового збору у розмірі 1278, 90 коп, що підтверджується наявним у матеріалах справи платіжним дорученням № 395547 від 20.03.2015 року (а.с. 7). Отже, на користь Позивача підлягають стягненню дані витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку, щодо необхідності часткового задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_1 Аваль».

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.. 1, 3, 15, 509, 524-527, 530, 536, 546, 549, 551, 572, 575, 590, 611-612, 623-625,1048-1050,1054, 1056-1 ЦК України; ст.ст.. 1, 3, 10, 11, 57, 58, 60, 88,169, 197, 209, 212, 213-215, 218 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_1 Аваль» - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_1 Аваль» (, МФО 328351) заборгованість за кредитним договором № 014/03-5/06-734 від 06.12.2006 року у розмірі 5 585, 42 дол. США, що за еквівалентом по курсу НБУ, складає 127 889 (сто двадцять сім тисяч вісімсот вісімдесят девять) гривень 62 копійок, з яких:

-заборгованість за кредитом 4 868, 46 дол. США;

-заборгованість за відсотками 509, 58 дол. США;

-пеня за прострочення кредиту та відсотків 207, 38 дол. США.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_1 Аваль» (, МФО 328351) витрати по сплаті судового збору у розмірі 639 (шістсот тридцять девять) гривень 45 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення, в порядку ст. 294 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого ЦПК України.

Суддя: Домусчі Л.В.

17.11.2015