АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Савчук М.В.

суддів: Заводян К.І., Половінкіної Н.Ю.

секретар Давня Я.А.

за участю представників позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, його представника ОСОБА_5, третьої особи ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4, треті особи без самостійних вимог на стороні позивача: ОСОБА_6, ОСОБА_8, Каленюк Віра Степанівна, Реєстраційна служба Чернівецького міського управління юстиції, про визнання договору дарування житлового будинку недійсним та визнання права на ? частку спадкового майна, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 лютого 2015 року,

встановила:

У вересні 2014 року ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору дарування житлового будинку недійсним та визнання права на ? частку спадкового майна.

Посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько - ОСОБА_10 На день його смерті вона була зареєстрована та проживала разом з ним в будинку АДРЕСА_1. Крім неї в будинку зареєстрований та проживає її брат - відповідач ОСОБА_4 Також була зареєстрована, але не проживала донька померлого -третя особа по справі ОСОБА_6 Після смерті ОСОБА_10, позивачка 17.07.2012 року звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Зазначала, що під час підготовки документів для оформлення спадщини вона дізналась, що 18 січня 2012 року її батько подарував житловий будинок АДРЕСА_1 відповідачу ОСОБА_4 згідно

________________________________________________________________________________

22ц- 565/2015 р. Головуючий у 1 інстанції Іщенко І.В.

Категорія 21 доповідач Савчук М.В.

договору дарування, який був посвідчений нотаріусом Каленюк В.С. Вважає, що вказаний договір дарування підлягає визнанню недійсним, оскільки він був укладений з істотним порушенням вимог чинного законодавства.

При наявності фізичних вад у дарувальника та неписьменності, позивач вважає, що спірний договір був укладений за відсутністю його вільного волевиявлення, яке б відповідало його внутрішній волі та було спрямовано на настання реальних наслідків.

Просила визнати недійсним договір дарування житлового будинку від 18 січня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Каленюк В.С., зареєстрованого в Реєстрі №149, згідно якого ОСОБА_10 подарував ОСОБА_4 житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1;

визнати за ОСОБА_7 та ОСОБА_4 право на ? частку за кожним на спадкове майно після смерті ОСОБА_4, а саме: житловий будинок з належними до нього будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,0877 га, кадастровий номер НОМЕР_1.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 лютого 2015 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку від 18.01.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Каленюк В.С., зареєстрованого в реєстрі №149, згідно якого ОСОБА_10 подарував ОСОБА_4 житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1.

В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позовних вимог відмовити.

________Посилається на порушення судом норм матеріального права та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про те, що дарувальник не міг чітко усвідомлювати природу укладеного 18.01.2012 року правочину через вади слуху та неписьменність, з порушенням норм чинного законодавства.

Апелянт посилається на те, що укладений договір дарування будинку від 18 січня 2012 року не суперечить актам цивільного законодавства. На момент укладання договору дарування ОСОБА_10 мав необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду слід скасувати в частині задоволення позову про визнання договору дарування недійсним, ухвалити нове рішення в цій частині про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Стаття 309 ЦПК України передбачає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, якщо неповно з'ясовано судом обставини, що мають значення для справи, не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушено або неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Ухвалюючи рішення в частині задоволення позову про визнання договору дарування недійсним, суд першої інстанції виходив з доведеності вказаних позовних вимог. З урахуванням положень ст.ст. 203 ч.ч.3,5 215, 229 ч.1 ЦК України суд виходив з того, що дарувальник ОСОБА_10 із-за вади слуху та неписьменності не мав можливості усвідомлювати природу укладеного договору дарування та текст договору, який був підписаний ним 18.01.2012 року, а також в порушення вимог п.7.47 Правил ведення нотаріальних дій, затверджених наказом МЮ України 22.12.2010 року, в графі 7 Реєстру відсутнє власноручно виконане написання прізвища ОСОБА_4, а стоїть тільки його підпис, в тексті договору є протиріччя , а саме в пункті 14 цього ж договору зазначено: «Дарувальник повідомляє, що на момент відчуження земельної ділянки в зареєстрованому шлюбі не перебуває, є вдівцем», що не відповідає іншим пунктам договору.

Колегія суддів з такими висновками суду не погоджується, вважає їх помилковими, оскільки вони не ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному дослідженні наявних у справі доказів, не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими та невідповідністю висновків суду обставинам справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що 18 січня 2012 року був укладений договір дарування житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Каленюк В.С., зареєстрованого в реєстрі №149, згідно якого ОСОБА_10 подарував ОСОБА_4 житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_10, який був батьком позивачки ОСОБА_7 17.07.2012 року позивачка звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Під час підготовки документів для оформлення спадщини дізналась, що 18 січня 2012 року її батько подарував житловий будинок АДРЕСА_1 відповідачу ОСОБА_4, який є її рідним братом.

Згідно ч.ч. 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За вимогами ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

За приписами ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Позивачка ОСОБА_7 вважає, що вказаний договір дарування необхідно визнати недійсним з підстав порушення приватним нотаріусом Калинюк В.С. Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (затв. наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03.03.2004 р.), Правил ведення нотаріальних дій, затверджені наказом МЮ України 22.12.2010 року, порушення норм цивільного законодавства ст.ст. 203 ч.ч.3,5, 215, 229 ч.1 ЦК України, оскільки при наявності у ОСОБА_10 фізичних вад - туговухість, як наслідок з 2005 року йому було призначено придбання слухового апарату та неписьменності, вважає, що спірний договір був укладений за відсутністю його вільного волевиявлення, яке б відповідало його внутрішній волі та було спрямовано на настання реальних наслідків.

Як вбачається з змісту договору, він підписаний сторонами особисто у присутності нотаріуса. Особу сторін встановлено, їх дієздатність та належність ОСОБА_10 будинку, що відчужуються, перевірено.

Позивачка ОСОБА_7 як на підставу для визнання договору дарування недійсним, вказує на певні протиріччя у договорі від 18.01.2012, а саме - між пунктом 1 та пунктом 14 цього ж договору.

Разом з тим, жодних протиріч договір дарування не містить.

Як вбачається з договору дарування об'єктом дарування є житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, Вказаний будинок складається з житлового будинку літ. «А», цегла, загальною площею 51,8 кв.м, в тому числі житловою площею 38,3 кв.м., літня кухня літ. «Б», літня кухня літ. «Г», вбиральня літ «В», сарай з підвалом літ. «Д», колодязь літ. «І», вигрібна яма літ. «II», огорожа 1-2.

Про те, що об'єктом дарування є саме спірний житловий будинок з належними до нього надвірними господарськими та побутовими будівлями та спорудами, зазначено в пунктах 1,2,4,5,6,10.11 договору дарування та у посвідчувальному написі нотаріуса.

В пункті 1 договору дарування від 18.01.2012 року вказано, що житловий будинок з належними до нього надвірними господарськими та побутовими будівлями та спорудами знаходиться на земельній ділянці площею 0,0877 га, що має кадастровий номер НОМЕР_1.

В пункті 9 договору дарування від 18.01.2012 року з посиланням на статтю 120 Земельного кодексу України вказано, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Отже, сторонами були погоджені всі істотні умови щодо об'єкту дарування, предмету договору дарування та умов безоплатного відчуження.

В пункті 7 оспорюваного договору зазначено про те, що сторони Дарувальник та Обдаровуваний підтвердили, що «цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, відповідає дійсним намірам сторін, не приховує іншого правочину».

В п.14 договору дарування зазначено, що «Дарувальник, ОСОБА_10, повідомляє, що на момент відчуження земельної ділянки в зареєстрованому шлюбі не перебуває, є вдівцем».

Оскільки системний аналіз змісту договору свідчить, що в даному випадку у п. 14 договору має місце технічна описка і вказана описка не порушує права інших осіб, оскільки він дійсно був вдівцем, колегія суддів вважає, що вказане не може бути підставою для визнання договору недійсним.

Дійсно в графі 7 Реєстру відсутнє власноручно виконане написання прізвище ОСОБА_4, а стоїть тільки підпис, чим порушення вимог п.7.47 Правил ведення нотаріальних дій, які затверджені наказом МЮ України 22.12.2010 року. Однак ці обставини також не можуть бути підставою для визнання недійсним договору дарування.

У цій справі встановлено, що за ініціативою ОСОБА_4 і саме на укладення договору дарування було взаємне волевиявлення сторін, згідно якого він передав, а відповідач прийняв в дар житловий будинок по вказаному вище адресу, що належав позивачці на праві власності, зареєструвавши на нього право власності.

Частиною 1 ст. 722 ЦК України визначено, що право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття.

В п. 10 договору дарування зазначено, що прийняттям дарунка вважатиметься одержання обдаровуваним оригінального примірника цього договору після його нотаріального посвідчення.

Крім того, 15 березня 2012 року Чернівецьким комунальним обласним бюро технічної інвентаризації» за ОСОБА_4 було зареєстровано право власності на вказаний об'єкт нерухомого майна.

Відповідно до п.16 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03 березня 2004 року № 20/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 03 березня 2004 року за № 283/8882 (яка діяла на момент посвідчення спірних договорів) нотаріально посвідчувані правочини, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса.

Позивачка не заперечує того, що батько міг власноручно підписати договір дарування і цей підпис він вчинив особисто, інші особи за нього цей підпис не вчиняли.

Однак, позивачка стверджує, що волевиявлення дарувальника було невільним, оскільки ОСОБА_10 мав ваду здоров'я - туговухість, як наслідок з 2005 року йому було призначено придбання слухового апарату.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що наявність у людини слухового апарату не позбавляє його можливості реалізовувати свої права на власний розсуд та діяти в своїх інтересах. Користуючись слуховим апаратом, дарувальник мав можливість чути, і при оформленні договору дарування йому були роз'яснені значення та наслідки такого правочину, що вбачається з тексту договору.

Отже, жодним чином позивачем не доведено, що вади здоров'я дарувальника - туговухість та використання слухового апарату, якимось чином обмежували його правоздатність та дієздатність.

Відповідно до п. 13 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України: «Глуха, німа або глухоніма фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальних дій, сама прочитує документ і підписує його…».

В преамбулі оспорюваного договору зазначено, що сторони «... перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно уклали цей договір».

Колегія суддів вважає недоведеним позивачем належними доказами ту обставину, що ОСОБА_10 був неписьменною людиною, не вивчав грамоту, не вмів читати і писати.

Натомість, із матеріалів справи вбачається, що дарувальник ОСОБА_10 в 1952 році навчався шість місяців в школі ФЗО треста «Дзержинскуголь» (а.с.54).

Під час проходження військової служби у військово-будівельному загоні №538 (з жовтня 1954 року по листопад 1956 року) в лютому 1955 року проходив навчання при учбово-курсовому комбінаті «Севервоенморстроя» і здавав державний екзамен на задовільно по теорії та практиці по спеціальності каменяра (а.с.51,53).

З копії трудової книжки вбачається, що ОСОБА_10 з начальною освітою, працював на Чернівецькому машинобудівному заводі.

З показів свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 вбачається, що дарувальник ОСОБА_10 міг читати та писати, особисто здійснював підписку на газету.

Вказані докази не спростовані в судовому засіданні та підтверджують те, що він міг самостійно без сторонньої допомоги прочитати договір.

Отже, достовірною є інформація, що викладена в абзаці другому пункту 14 оспорюваного позивачкою договору про те, що «Цей договір прочитано кожною із сторін окремо. Після прочитання договору сторони підтвердили нотаріусу, що зміст цього договору повністю відповідає їх дійснім намірам». Поза увагою суду першої інстанції залишено вказані докази у справі та умови договору дарування від 18.01.2012 року, відповідно до яких сторони стверджували, що однаково розуміють значення і умови договору та його правові наслідки, підтверджували дійсність намірів при його укладенні, а також те, що договір не носить характер фіктивного та удаваного правочину, також те, що дарування носить безоплатний характер.

Ухвалюючи рішення про визнання договору дарування від 18.01.2012 року недійсним, суд посилається на частину першу статті 229 Цивільного кодексу України, відповідно до якої якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний недійсним.

При цьому, ані позивачка, ані суд, який погодився з нею, не вказали, щодо яких саме обставин помилявся її батько, даруючи житловий будинок молодшому сину ОСОБА_4, а не одній із дочок.

Позивачка не довела суду про наявність помилки у її батька ОСОБА_10 щодо обставин дарування. Не міг батько помилятися щодо того, кому він дарує свій будинок і чому ним прийнято таке рішення.

Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та визначеного позивачем предмета спору, колегія суддів приходить до висновку щодо відсутності правових підстав для визнання договору дарування від 18.01.2012 року недійсним.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку від 18.01.2012 року з ухваленням у цій частині нового рішення, яким слід відмовити у задоволенні вказаних позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання за ОСОБА_7 та ОСОБА_4 право на ? частку за кожним на спадкове майно після смерті ОСОБА_10, а саме: на житловий будинок з належними до нього будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,0877 га є законним та обґрунтованим, тому в цій частині рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 лютого 2015 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку від 18.01.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Каленюк В.С., зареєстрованого в реєстрі №149, згідно якого ОСОБА_10 подарував ОСОБА_4 житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1, скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку від 18.01.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Каленюк В.С., зареєстрованого в реєстрі №149, згідно якого ОСОБА_10 подарував ОСОБА_4 житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1, відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді :