Справа №578/11/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Щербина А. С.
Номер провадження 22-ц/788/945/15 Суддя-доповідач - Хвостик С. Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Гагіна М. В. , Собини О. І.

за участю секретаря - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Краснопільського районного суду Сумської області від 31 березня 2015 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним, визнання квартири об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на 1/2 частину квартири, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Краснопільського районного суду Сумської області від 31 березня 2015 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 за їх безпідставністю.

Вказане рішення суду позивач оскаржила в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та їх недоведеність, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що оспорюваним договором дарування квартири порушені її права, як колишньої дружини відповідача, та права спільних з відповідачем дітей, враховуючи, що всі вони на момент укладення договору тривалий час на законних підставах проживали у спірній квартирі і, як користувачі, мали рівні з відповідачем права на те жиле приміщення, робили в ньому ремонт, в той час як обдарованим став лише один колишній чоловік.

До того ж, правочин був укладений без її згоди, як дружини обдарованого, без урахування права її та дітей на їх частки у квартирі.

Також позивач вказує, що суд в оскаржуваному рішенні невірно виклав покази свідків, що вплинуло на його висновки.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_3 про задоволення апеляційної скарги та відповідача ОСОБА_4 про залишення рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що з 22 січня 1977 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 13 травня 1997 року (а.с.36).

Під час шлюбу у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_5, а ІНФОРМАЦІЯ_2 - дочка ОСОБА_6 (а.с.21, 22).

Відповідач ОСОБА_4 з 30 березня 1981 року працював в Краснопільському МГШБД-7 трактористом, звідки звільнився 21 січня 1998 року за власним бажанням за ст.38 КЗпП України (а.с.127-138, 139).

Під час роботи в Краснопільському МГШБД-7 відповідач перебував в Краснопільській селищній раді на квартирному обліку для отримання житла (а.с.82), а підприємство, де він працював, зводило житло для своїх працівників господарським способом.

Рішенням виконкому Краснопільської районної ради від 23 листопада 1988 року за №233 були затверджені акти, надані державною комісією для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом 16-квартирного жилого будинку по АДРЕСА_1, побудованого МГШБД-7 (а.с.9-12, 13).

23 грудня 1988 року рішенням виконкому Краснопільської селищної ради за №179 було затверджено виписку з протоколу №23 від 22 листопада 1988 року спільного засідання профспілкого комітету та адміністрації МГШБД-7 про виділення квартир по АДРЕСА_1 відповідно до якого ОСОБА_4 було виділено 3-х кімнатну квартиру №8 житловою площею 40,37 кв.м, на сім'ю з 4-х осіб, у зв'язку з чим був виданий ордер на право заселення, із зняттям його з квартирного обліку (а.с.14).

Згідно протоколу загальних зборів трудового колективу Краснопільського МГШБД-7 від 14 лютого 1995 року було вирішено продати частину квартир мешканцям будинку АДРЕСА_1 за певну суму, а працівникам, які пропрацювали на підприємстві більше 10 років і мешкають в цьому будинку - квартири подарувати, в тому числі і відповідачу ОСОБА_4 (а.с.152), а 06 квітня 1995 року на підставі нотаріально посвідченого договору МГШБД-7 подарувало належну йому трьохкімнатну квартиру № 8 у цьому будинку відповідачу ОСОБА_4 (а.с.153-154).

Після розірвання шлюбу з відповідачем позивачка 14 травня 1997 року уклала новий шлюб з ОСОБА_7 (а.с.19).

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не довела, що оспорюваний договір дарування квартири вчинений з порушенням вимог закону і що внаслідок його укладення ущемлені права її та дітей.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як він є законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з п.1 ч.1 ст.44 ЦК УРСР (який діяв на час виникнення спірних правовідносин) угоди між державними, кооперативними та іншими громадськими організаціями між собою та громадянами, за винятком угод, зазначених у ст. 43 цього кодексу, та окремих видів угод, якщо інше не передбачено законом, укладаються в письмовій формі.

Частиною 1 ст.45 ЦК УРСР передбачено, що недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди, лише у разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.

Положеннями ст.48 ЦК УРСР зазначено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Відповідно до положень статті 86 ЦК УРСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Усі форми власності є рівноправними. Відносини власності регулюються Законом України «Про власність», цим Кодексом, іншими законодавчими актами.

Як передбачено ч.ч.1, 2 ст.243 ЦК УРСР, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Положеннями ч.ч.1, 3 ст.244 ЦК УРСР установлено, що договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила ст. 227 цього Кодексу.

Як передбачено ст.227 ЦК УРСР, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, оспорюваний договір дарування квартири від 06 квітня 1995 року був вчинений його сторонами: Краснопільським районним міжгосподарським шляхово-будівельним підприємством № 7, яке подарувало, та ОСОБА_4, який прийняв у дар, квартиру АДРЕСА_1, з дотриманням вимог діючого на той час законодавства, зокрема, ст.ст.227, 243, 244 ЦК УРСР, а протилежного позивач належними і допустимими доказами не довела, так як її посилання на порушення Закону України «Про власність», відсутність її згоди, як дружини відповідача, на укладення правочину, зроблений на той період ремонт у квартирі не свідчать про обґрунтованість її вимог.

Зокрема, позивач не довела, а судом не встановлено факту того, у чому саме виразилось порушення її прав чи охоронюваних законом інтересів, а також порушення прав її дітей у зв'язку із вчиненням оспорюваного правочину, враховуючи, що ні вона, ні спільні з відповідачем діти не були сторонами цього договору, а обсяг їх прав щодо користування спірним житлом як до укладення спірного правочину, так і після цього не змінився.

Крім того, вибір особи обдарованого залежав від волевиявлення дарувальника, з урахуванням місця і стажу його роботи.

Отже, доводи апеляційної скарги стосовно неврахування судом обставин про порушення оспорюваним договором прав та законних інтересів її і дітей колегія суддів до уваги не приймає.

Також зі змісту апеляційної скарги вбачається, що доводи позивача стосовно показів свідків фактично зводяться до переоцінювання їх показів, хоча суд першої інстанції дав їм належну оцінку з урахуванням вимог ст.212 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду також не спростовують і не містять посилань на такі порушення, які б слугували підставою для зміни чи скасування рішення суду.

Відповідно до вимог ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За таких обставин, коли суд першої інстанції постановив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає, отже, апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Краснопільського районного суду Сумської області від 31 березня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -