БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/3010/14-ц
Провадження № 2/497/36/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.09.2015 року Болградський районний суд Одеської області в складі:

головуючого- судді Тимошенко І.В.

за участю секретаря судового засідання Суйчимезової Х.В.

позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Болград цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_1 у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком, вселення в житловий будинок ,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_2 і ОСОБА_1, яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уточнивши позовні вимоги з посиланням на норми ст.. 405 ЦК України, ст.. 157 ЖК України (а.с.68-70), просять постановити судове рішення, яким зобовязати відповідача ОСОБА_4 не чинити їм перешкоди в користуванні житловим будинком , розташованим по вул.. Мічуріна,37 в с.Городнє Болградського району Одеської області , вселити їх позивачів - ОСОБА_2С.і ОСОБА_1, а також неповнолітню ОСОБА_6 в цей будинок. При цьому позивачі посилаються на наступне. У 1996 році позивачка ОСОБА_1 вступила у фактичні шлюбні стосунки з відповідачем ОСОБА_4 та стала проживати з ним однією сімєю в житловому будинку, розташованому по вул.. Мічуріна,37 в с.Городнє Болградського району. Від фактичних шлюбних стосунків у ОСОБА_4 і ОСОБА_1 народилися діти ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3, відносно яких відповідачем ОСОБА_4 у добровільному порядку визнано батьківство. З часу народження ОСОБА_2 і ОСОБА_6 проживали у вказаному будинку та були в ньому зареєстровані. У 2006 році ОСОБА_4 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб. У 2010 році шлюб між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 було розірвано за рішенням суду. На початку грудня 2010 року позивачка ОСОБА_1 з неповнолітніми дітьми була вимушена піти з зазначеного будинку , так як на той час відповідач ОСОБА_4 перебував на заробітках , а вона не мала коштів для опалення будинку та утримання дітей. Тому вона разом з дітьми тимчасово переїхала проживати у будинок своїх батьків. Наприкінці 2010 року ОСОБА_4 повернувся з заробітків , та коли позивачка ОСОБА_1 повернулася додому, останній вигнав її з будинку. З цього часу відповідач перешкоджає ОСОБА_1, ОСОБА_2 та неповнолітній ОСОБА_6 у вселенні в будинок та в користуванні ним, хоча сам відповідач в будинку не проживає, а позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2. і неповнолітня ОСОБА_6 проживають на найманій квартирі , власного житла не мають.. Тому вони позивачі вимушені звернутися до суду за захистом свого порушеного права та права неповнолітньої ОСОБА_6 та просять вселити їх у спірний будинок.

В судовому засіданні позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 , а також представник позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_3 (а.с.49) уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4, який приймав участь в розгляді справи в режимі відеоконференції з Бериславським районним судом Херсонської області, позов не визнав. Відповідач підтвердив , що з 1996 року він перебував у фактичних шлюбних стосунках з позивачкою ОСОБА_1, що вони проживали однією сімєю у спірному будинку, який йому подарували його батьки без оформлення будь яких документів. У них з позивачкою ОСОБА_2 народилося двоє дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , відносно яких він в добровільному порядку визнав батьківство. Всі вони разом проживали однієї сімєю у зазначеному будинку. У 2006 році їх шлюб з ОСОБА_1 було зареєстровано, а у 2010 році їх шлюб було розірвано. У грудні 2010 року, коли він перебував на заробітках у м.Москва, позивачка ОСОБА_1 разом з дітьми за власним бажанням та з власної ініціативи виїхала із спірного будинку , вивезла з будинку все належне їй , а також спільно придбане майно. З цього часу ОСОБА_1, а також діти ОСОБА_2 та ОСОБА_6 в будинку не проживають і не зверталися до нього з проханням щодо вселення у будинок. Він не давав згоду на реєстрацію доньок ОСОБА_2 та ОСОБА_6 в будинку і йому не відомо коли та на підставі чого вони зареєстровані в цьому будинку. Він заперечує проти вселення позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2 та неповнолітньої ОСОБА_6 у будинок, оскільки має намір в подальшому проживати в цьому будинку зі своєю новою сімєю.

Представник відповідача ОСОБА_5 (а.с.42) позов не визнала, посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_4 не є власником житлового будинку, розташованого по вул.. Мічуріна,37 в с.Городнє Болградського району, а позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 і неповнолітня ОСОБА_6 не є членами власника будинку та не мають права користуватися ним.

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог, на боці відповідача ОСОБА_7, якого залучено до участі в розгляді справи ухвалою суду від 31.08.2015 року (а.с.203), в судове засідання не зявився , про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.214), причину неявки до суду не повідомив , заперечення проти позову не надав.

Представник органу опіки та піклування Болградської райдержадміністрації Одеської області ОСОБА_8 під час участі в судовому засіданні підтримав висновок органу опіки та піклування від 28 січня 2015 року (а.с.53) та вважав, що позовні вимоги щодо вселення неповнолітньої ОСОБА_6 у спірний будинок підлягають задоволенню.

Суд , заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши надані сторонами докази та надавши їм оцінку, дійшов висновку , що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Частиною 1ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу , в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено , що у 1996 році позивачка ОСОБА_1 вступила у фактичні шлюбні стосунки з відповідачем ОСОБА_4 та стала проживати з ним однією сімєю в житловому будинку по вул.. Мічуріна,37 в с.Городнє Болградського району Одеської області. Від фактичних шлюбних стосунків у ОСОБА_4 і ОСОБА_1 народилися діти: ОСОБА_2 02 листопада 1996 року та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , по відношенню до яких відповідачем у добровільному порядку було визнано батьківство. Це підтверджується свідоцтвами про встановлення батьківства (а.с.14-15), свідоцтвами про народження ОСОБА_2 і ОСОБА_6 (а.с.16-17), а також поясненнями сторін в судовому засіданні.

11 січня 2006 року Городненською сільською радою Болградського району Одеської області було зареєстровано шлюб між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_4. Цей шлюб було розірвано рішенням Болградського районного суду Одеської області від 16 березня 2010 року, що набрало законної сили (а.с.71-72).

Судом встановлено, що в період часу з 1996 року позивачка ОСОБА_1, відповідач ОСОБА_4 та їх неповнолітні діти ОСОБА_2 та ОСОБА_6 проживали однією сімєю в житловому будинку по вул.. Мічуріна,37 в с.Городнє Болградського району. В звязку з тим, що між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 склалися погані стосунки, вони припинили спільне проживання , шлюб між ними було розірвано, наприкінці 2010 року позивачка ОСОБА_1 разом з дітьми виїхала із зазначеного будинку . З цього часу позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 та неповнолітня ОСОБА_6 у спірному будинку не проживають, проживають на найманій квартирі в м.Болграді.

Відповідно до ст.. 383 ЦК України власник житлового будинку,квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

За змістом ст.. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ст.. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст. 64 цього Кодексу.

Статею 64 ЖК України встановлено, що до членів сім'ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Аналіз цих правових норм дає підстави для висновку, що право членів сім'ї власника будинку користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сім'ї власника будинку на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на будинок. Тобто права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника.

Встановлено, що житловий будинок по вул.. Мічуріна,37 в с.Городнє Болградського району належав на праві власності ОСОБА_9, який успадкував цей будинок після смерті ОСОБА_10 , померлої 13 січня 1991 року, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим 02 серпня 1991 року Ренійською державною нотаріальною конторою Одеської області по реєстру за № 1026 (а.с.110). Цей факт суд вважає встановленим та достовірним , оскільки він підтверджується копією зазначеного свідоцтва , наданого суду позивачкою ОСОБА_1М.(а.с.110); записом у господарській книзі Городненської сільської ради Болградського району за період з 1991 по 1995 роки , згідно якого на підставі зазначеного свідоцтва було внесено зміни до особового рахунку № 1126 на житловий будинок по вул.. Мічуріна, 37 в с.Городнє та головою двору зазначено ОСОБА_9 (а.с.226-227); а також поясненнями в судовому засіданні свідка ОСОБА_1, яка також підтвердила факт успадкування цього будинку ОСОБА_9 після смерті ОСОБА_10.

02 серпня 2007 року ОСОБА_9 помер, що підтверджується актовим записом про його смерть (а.с.170-171). Спадкоємцем за законом першої черги після смерті ОСОБА_9 відповідно до ст.. 1261 ЦК України , який прийняв спадщину фактом постійного проживання зі спадкодавцем відповідно до ст.. 1268 ч.3 ЦК України, є рідний син померлого ОСОБА_7 , якого залучено судом до участі в розгляді справи в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог , на боці відповідача (а.с.203). Це підтверджується довідкою Городненської сільської ради Болградського району №191 від 03.07.2015 року , згідно якої на день смерті ОСОБА_9 був зареєстрований в будинку по провулку Колгоспному , 9 в с.Городнє Болградського району та разом з ним в у цьому будинку на день його смерті були зареєстровані та проживали дружина ОСОБА_11 та син ОСОБА_12 (а.с.196), довідкою Болградського РС ГУДМС України в Одеській області № 1664 від 02.09.2015 року , згідно якої ОСОБА_7 зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 з 11.02.1998 року по теперішній час (а.с.213), матеріалами спадкової справи № 313/2008, заведеної Болградською районною державною нотаріальною конторою Одеської області до майна померлого ОСОБА_9, з якої вбачається, що дружина померлого ОСОБА_11 відповідно до ст.. 1273 ЦК України відмовилась від прийняття спадщини , що відкрилась після смерті її чоловіка, на користь свого сина ОСОБА_7 (а.с.189-192).

Відповідно до ст.. 1268 ч.5 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Таким чином судом встановлено , що власником житлового будинку по вул.. Мічуріна,37 в с.Городнє Болградського району є ОСОБА_7 , який прийняв, але не оформив спадщину на цей будинок після смерті свого батька.

Посилання позивачки ОСОБА_1 на те, що спірний будинок був придбаний у ОСОБА_9 відповідачем ОСОБА_4 та його батьками , не може бути прийнято судом до уваги , оскільки судом встановлено, що у визначеному законом порядку договір купівлі продажу будинку між ОСОБА_9 і відповідачем ОСОБА_4 або його батьками укладено не було ; у відповідача ОСОБА_4 відсутній будь який правовстановлюючий документ, яки підтверджує його право власності на цей будинок. З цих же підстав суд не приймає до уваги і пояснення свідка ОСОБА_1, яка є матирю відповідача , та суду пояснила , що в осені 1991 року вона та її померлий чоловік купили у ОСОБА_9 житловий будинок , розташований по вул.. Мічуріна,37 в с.Городнє Болградського району для проживання свого сина ОСОБА_4; але при цьому між нею , її чоловіком та ОСОБА_9 не було укладено будь-якого письмового договору, а також не була складена розписка про передачу грошей в рахунок купівлі будинку; цей договір було укладено між нею, її чоловіком та ОСОБА_9 в усній формі. Будь - якого договору відчуження будинку з новим його власником ОСОБА_7 відповідачем також не укладено. Позивачами належних доказів про те, що відповідач ОСОБА_4 є власником або навіть наймачем будинку за договором найму, суду не надано.

Суд також вважає безпідставним посилання позивачки ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_3 на те, що відповідач придбав право власності на вказаний будинок, оскільки він купив цей будинок у ОСОБА_9 у 1991 році під час дії ЦК України в редакції 1963 року, стаття 227 якого не містила вимогу про державну реєстрацію договору купівлі продажу житлового будинку, а тому право власності відповідача на спірний житловий будинок згідно ст.. 128 зазначеного Кодексу виникло з моменту передачі речі. Крім того, на імя відповідача ОСОБА_4 у 1991 році був відкритий особовий рахунок на цей будинок у господарській книзі Городненської сільської ради (а.с.226-227) та відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, що діяла на той час, оформлення індивідуальних приватних будинків станом на 1991 рік проводилось шляхом здійснення відповідного запису у господарський книзі сільської ради та відкриття особового рахунку на імя власника, що також на думку позивачки ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_3 є свідченням придбання відповідачем права власності на цей будинок.

Суд вважає , що таке посилання позивачки ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_3 є надуманим та не ґрунтується на вимогах закону. Судом достовірно встановлено, що житловий будинок по вул.. Мічуріна,37 в с.Городнє Болградського району належав ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом , виданого 02 серпня 1991 року Ренійською державною нотаріальною конторою, згідно якого ОСОБА_9 був внесений у особовий рахунок № 1126 на цей будинок замість вибувшого (померлого) власника (а.с.226-227). Відповідно до ст.. 227 ЦК України в редакції 1963 року договір купівлі продажу житлового будинку мав бути нотаріально посвідчений , якщо хоча б одною з сторін є громадянин. Між ОСОБА_9 та відповідачем ОСОБА_4 не було укладено нотаріально посвідченого договору купівлі продажу будинку. Тому не відбулось переходу права власності на будинок від одного власника до іншого. За таких обставин само по собі внесення відповідача ОСОБА_4 в особовий рахунок в господарській книзі сільської ради не є свідченням придбання ним права власності на будинок, оскільки власником будинку залишився ОСОБА_9.

Відповідно до ст.. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і порядку, встановленому законом.

Заявлені позовні вимоги щодо вселення позивачіву житловий будинок, що належить ОСОБА_7, безпосередньо стосуються його прав та інтересів як власника будинку, оскільки лише він має відносно нього повні права володіння, користування та розпорядження. Відповідач ОСОБА_4 не є власником будинку та не наділений відповідним обсягом прав та обов'язків відносно вказаного

будинку, у зв'язку з чим на нього не можуть бути покладені обов'язки не чинити позивачам перешкоди в користуванні будинком та їх вселенні. Позивачі у порядку , передбаченому ст.. 33 ЦПК України, з клопотанням до суду про заміну неналежного відповідача ОСОБА_4 належним власником будинку ОСОБА_7 не звернулися, позовні вимоги заявили лише до відповідача ОСОБА_4 .

Оскільки право власності на спірний будинок не належить на день ухвалення цього рішення відповідачу ОСОБА_4, а належить іншій особі ОСОБА_7; позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 і неповнолітня ОСОБА_6 не є членами сім'ї (як дійсними так і колишніми) власника житлового будинку, тому підстави для застосування до спірних правовідносин ст. 156 ЖК України відсутні, тобто відсутні підстави для користування позивачами спірним будинком та для їх вселення у цей будинок, оскільки вселення позивачів у спірний будинок , який не належить на праві власності відповідачу, буде порушенням прав власника спірного будинку.

Той факт , що позивачка ОСОБА_2 та неповнолітня ОСОБА_6 зареєстровані у зазначеному будинку , не є підставою для їх вселення у будинок, що належить на праві власності іншій особі ОСОБА_7 Відповідно до ст.. 3 Закону України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла.

Судом встановлено, що реєстрація ОСОБА_2 та ОСОБА_6 у спірному будинку була здійснена при отриманні ними паспортів громадянина України на підставі записів у господарський книзі сільської ради за 1996 2000 роки, згідно яких вони проживали в цьому будинку з народження , що підтверджується довідкою Болградського РС ГУДМС України в Одеській області № 159 від 10.02.2015 року (а.с.66). Разом з тим реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом. З наведених вище підстав ОСОБА_2 і ОСОБА_6 не мають на теперішній час права користування будинком. Тому сам факт реєстрації ОСОБА_2 і ОСОБА_6 у цьому будинку не дає підстав для їх вселення у будинок.

З зазначених вище підстав суд не приймає висновок органу опіки та піклування Болградської райдержадміністрації від 28 січня 2015 року (а.с.53).

Крім того, при постановленні рішення в цій справі суд враховує таке. Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 та неповнолітня ОСОБА_6 в спірному будинку не проживають з грудня 2010 року, але до звернення до суду з цим позовом 19 листопада 2014 року (тобто в межах трирічного строку позовної давності, передбаченого ст.. 257 ЦК України) за захистом свого права щодо усунення перешкод в користуванні будинком не зверталися, хоча проживають весь час на найманій квартирі , а відповідач ОСОБА_4 ще 26 квітня 2012 року вибув з зазначеного будинку у с.Раківка Бериславського району Херсонської області (а.с.91), де зареєстрований та проживає по теперішній час. Позивачка ОСОБА_13 зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, де вона як член колгоспного двору , який входив до складу двору станом на 14 квітня 1991 року , відповідно до ст.. 123 ЦК України в редакції 1963 року, що діяла на той час, має право власності на відповідну частку будинку , що підтверджується довідкою Городненської сільської ради Болградського району № 1754 від 22.09.2015 року (а.с.230).

За викладених обставин суд доходить висновку , що в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.. 321,380,383,405 ЦК України, ст.. 150,156 ЖК України, ст.. 10,11,60,131,208,209,213-215,224-228,294 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_1, яка діє у власних інтересах та в інтересах неповноліьої ОСОБА_6, до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком , вселення у житловий будинок - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області через Болградський районний суд протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи , які брали участь у справі , але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення , можуть надати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя : Тимошенко Ірина Вольдемарівна