Справа № 443/1876/14 Головуючий у 1 інстанції: Салій В.В.
Провадження № 22-ц/783/1617/15 Доповідач в 2-й інстанції: Тропак О. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого Тропак О.В.,

суддів: Приколоти Т.І., Федоришина А.В.,

за участю секретаря Іванової О.О.,

з участю представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 24 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Гніздичівського державного спиртового заводу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації у зв"язку з втратою частини заробітної плати через порушення термінів її виплати,-

в с т а н о в и л а :

20 жовтня 2014 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до Гніздичівського державного спиртового заводу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 20 липня 2010 року по 26 грудня 2013 року в розмірі 55000, 22 грн., та 14 грн 70 коп компенсації втрати частини заробітної плати нарахованої до виплати за серпень і грудень 2009 року та січень-липень 2010 року, у зв"язку з порушенням строків її виплати за період з серпня 2012 року по грудень 2013 року. Позовні вимоги обгрунтовував тим, що з 19 липня 2010 року був звільнений з роботи на Гніздичівському державному спиртзаводі. 10 серпня 2012 року рішенням Жидачівського районного суду Львівської області у справі за його позовом до Гніздичівського державного спиртзаводу з відповідача було стягнуто в користь позивача заборгованість по заробітній платі в розмірі 7345, 39 грн., та компенсацію за невикористані відпустки в сумі 861, 41 грн. Як зазначено в мотивувальній частині згаданого рішення заборгованість по заробітній платі була стягнута судом за серпень, грудень 2009 р., січень-липень 2010 року. В порушення вимог ст. 116 КЗпП України, відповідач провів остаточний розрахунок з позивачем по заборгованості із заробітної плати лише 26 грудня 2013 року, і зазначена обставина підтверджується листом Відділу державної виконавчої служби Жидачівського районного управління юстиції від 10 червня 2014 року № 1690/09-20. Відтак відповідач не провів своєчасний розрахунок з позивачем, тому повинен виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку , а саме з 20 липня 2010 року по 26 грудня 2013 року та компенсацію втрати частини заробітної плати нарахованої до виплати в сумі 14 грн 70 коп..

Рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 24 листопада 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач оскаржив рішення в апеляційному порядку, посилаючись на незаконність оскарженого рішення просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задоволити позовні вимоги. В обгрунтування апеляційної скарги наводить доводи про те, що суд першої інстанції при ухваленні оскарженого рішення керувався рішенням Конституційного суду України від 22 лютого 2012 року № 4 - рп/2012, відповідно до якого прийшов до висновку , що позивач звернувся до суду з позовом з пропуском строку позовної давності, що стало підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Однак, позивач вважає, що такі висновки суду першої інстанції є помилковими з огляду на те, що при вирішенні питання щодо строку звернення до суду не було взято до уваги ухвалені пізніше Рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 р. та Рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 р. Вважає, що з огляду на положення ст. 233 КЗпП України, ст. 2 ЗУ "Про оплату праці" , Рішення Конституційного суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 р. по справі № 1-13/2013 у суду першої інстанції були відсутні підстави для застосування позовної давності стосовно звернення позивача до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки такі підстави не засновані на нормах права. Крім того, суд першої інстанції не взяв до уваги ті обставини, що відповідач повністю визнав позов та не звертався до суду з заявою про застосування строків позовної давності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково з наступних мотивів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог повністю, суд першої інстанції виходив з рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 року у справі щодо офіційного роз"яснення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв"язку з положеннями статей 117, 237 цього кодексу для звернення працівника до суду з вимогою про вирішення трудового спору щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку та про виплату компенсації за втрату частини заробітної плати , у зв"язку з порушенням строків її виплати , встановлено тримісячний строк , перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про це .

Колегія суддів розглядає як некоректне посилання суду першої інстанції на те, що у вищезазначеному рішенні Конституційного Суду йдеться про строки звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо виплати компенсації за втрату частини заробітної плати, у зв"язку з порушенням строків її виплати, зважаючи на те, що у цьому рішенні Конституційного Суду нічого не зазначено стосовно строків звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо виплати компенсації за втрату частини заробітної плати, у зв"язку з порушенням строків її виплати. Зважаючи на вищезазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати, у зв"язку з порушенням строків її виплати в сумі 14 грн 70 коп з посиланням на вищезазначене Рішення Конституійного Суду України.

Наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення компенсації втрати частини заробітної плати, у зв"язку з порушенням строків її виплати підтверджується рішенням Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 року , згідно з яким:

спір щодо стягнення не виплачених власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв"язку з порушенням строків її виплати є трудовим спором , пов"язаним з недотримання законодавства про оплату праці. В аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв"язку з порушенням строків їх виплати як складових належної працівникові заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Так як заборгованість по заробітній платі за серпень і грудень 2009 року та січень-липень 2010 року була виплачена позивачеві лише 26 грудня 2013 року, то позивач мав право на отримання компенсації втрати частини заробітної плати у зв"язку з порушенням строків її виплати за період з 20 липня 2010 року по 26 грудня 2013 року в заявленій позивачем сумі 14 грн 70 коп.

Водночас колегія суддів вважає, законним і обґрунтованим рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 20 липня 2010 року по 26 грудня 2013 року, оскільки в цій частині рішення суду ґрунтується на рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо того, що, виходячи з рішень Конституційного Суду від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 та № 8-рп/2013 звернення працівника за вирішенням трудового спору в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку,- не обмежується будь-яким строком , оскільки на ці правовідносини не поширюється дія вищеназваних рішень Конституційного Суду України, а - поширюється дія рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, яким встановлено тримісячний строк звернення до суду перебіг якого розпочинається з дня , коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що відповідач, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних позивачеві сум , фактично з ним розрахувався.

Оскільки позивач зазначив, що відповідач розрахувався з ним 26 грудня 2013 року, тримісячний строк звернення до суду закінчився 26 березня 2014 року, а позивач звернувся з позовом до суду лише 20 жовтня 2014 року, тобто по збігу тримісячного строку звернення до суд, суд першої інстанції не поновив пропущеного строку, і зважаючи на підставність позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог у вищезазначеній частині за пропуском тримісячного строку звернення до суду.

Не приймає до уваги колегія суддів і доводи апеляційної скарги про незаконність оскарженого рішення із-за не врахування судом першої інстанції тієї обставини, що відповідач визнав позов. При цьому колегія суддів враховує наступне.

Питання про визнання позову відповідачем суд першої інстанції повинен був вирішити у відповідності до положень ч. ч. 1, 2, 4, 5 ст. 174 ЦПК України, але як видно із змісту оскарженого рішення, вищезазначені норми процесуального закону, судом першої інстанції не були додержані. Однак, зважаючи на те, що у відповідності до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскарженого рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 55000,22 грн, так як порушення судом першої інстанції положень ч. ч. 1, 2, 4, 5 ст. 174 ЦПК України не призвело до неправильного вирішення трудового спору в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

У відповідності до п. 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З огляду на вищезазначені законодавчі положення та обставини справи у їх об"активній сукупності , колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування оскарженого рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації у зв"язку з втратою частини заробітної плати через порушення термінів її виплати, і ухвалення у цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог. В решті оскаржене рішення належить залишити без змін.

У зв"язку з частковим задоволенням позовних вимог з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір пропорційно до задволених позовних вимог в сумі 00 грн 15 коп.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч.1 ст. 309,ст. 313, ч.2 ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 24 листопада 2014 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації у зв"язку з втратою частини заробітної плати через порушення термінів її виплати скасувати і ухвалити у цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до Гніздичівського державного спиртового заводу задовольнити частково.

Стягнути з Гніздичівського державного спиртового заводу ( , смт. Гніздичів вул. Коновальця, 4 Жидачівського району Львівської області) на користь ОСОБА_3 (ІІН НОМЕР_1) компенсацію втрати частини заробітної плати через порушення термінів її виплати за період з серпня 2012 року по грудень 2013 року в сумі 14 (чотирнадцять) гривень 70 коп.

Стягнути з Гніздичівського державного спиртового заводу (, смт. Гніздичів вул. Коновальця, 4 Жидачівського району Львівської області) в дохід держави судовий збір в сумі 00 грн 15 коп.

В решті рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 24 листопада 2014 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий Тропак О.В.

Судді: Приколота Т.І.

Федоришин А.В.