АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.,

суддів - Максюти Ж.І., Прозорової М.Л.,

при секретарі - Самокиші О.В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2013 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіна Л.Л., про визнання недійсними пуктів шлюбного договору, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2012 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача, посилався на те, що 14 січня 2006 року між ним та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який відповідно до рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 12 травня 2008 року було розірвано.

03 червня 2006 року між ним та ОСОБА_2 було укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л. та зареєстрований в реєстрі за № 3286, зі змістом якого він дізнався лише 01 жовтня 2012 року, в якому зазначається, що майно, придбане за кошти чоловіка, які є його особистою власністю, набуті до реєстрації шлюбу та переведені з його картрахунків, буде вважатися його особистою приватною власністю і відображатися додатковими угодами до кожного окремого придбання (п.п.1.2, 1.3. Шлюбного договору), грошові вклади, внесені до банківських установ подружжям до перебування в шлюбі та під час шлюбу, а також відсотки та компенсації до них, являються під час шлюбу та у випадку його розірвання власністю того з подружжя, на чиє ім"я вони були внесені (п.1.4. Шлюбного договору); придбані під час шлюбу посуд, кухонне начиння, побутова техніка, меблі - є, в період шлюбу, спільною сумісною власністю подружжя, а у випадку розірвання шлюбу - власністю дружини ( п.1.8. Шлюбного договору). Зміст Шлюбного договору йому переклали після того, як він дізнався про рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 14 липня 2011 року за його позовом до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю та за зустрічним позовом ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, яким йому в позові було відмовлено в повному обсязі, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені.

Позивач також послався на те, що у момент укладання шлюбного договору він був позбавлений можливості свідомого волевиявлення, а укладення такого правочину (шлюбного договору) в певній частині не відповідало його внутрішній волі, так як його було введено в оману відповідачкою, що полягало в наступному. В момент укладання шлюбного договору йому цей договір на англійську мову ніхто не перекладав, українську мову він не розумів, а на російській мові може зв"язати декілька слів, його повідомили лише про те, що все майно, яке він буде придбавати за кошти, які переведені з його картрахунків, буде його особистою приватною власністю, і з цією метою він і укладав шлюбний договір, довірившись як своїй колишній дружині, так і нотаріусу. Йому до 01 жовтня 2012 року не було відомо про те, що під час кожного придбання нерухомого майна потрібно було укладати додаткові угоди до шлюбного договору та про те, що грошові вклади, внесені на ім"я одного з подружжя, будуть вважатися після розірвання шлюбу власністю того з подружжя, на чиє ім"я вони були відкриті, а також про те, що придбанні подружжям під час шлюбу посуд, кухонне начиння, побутова техніка, меблі - є, в період шлюбу, спільною сумісною власністю подружжя, а у випадку розірвання шлюбу - власністю дружини.

В даному випадку йому повідомили відомості, що не відповідають дійсності стосовно того, що все майно, яке він буде придбавати за кошти, які переведені з його картрахунків, буде його особистою приватною власністю, і замовчали обставини, що мають істотне значення для угоди та відповідачка скористалася тим, що він не володіє російською та українською мовами, а також увійшовши до нього в довіру, ввела його в оману, уклавши договір, в якому майже всі умови направлені проти його інтересів, вона викликала у нього впевненість в тому, що у них гарна сім"я і необхідно вкладати гроші у нерухомість, тому він був впевнений, що все нерухоме майно, яке він придбаває, не буде мати режиму спільної сумісної власності і укладання шлюбного договору на тих умовах, на яких його було укладено, ставить його в надзвичайно невигідне матеріальне становище.

Посилаючись на вказане, позивач просить визнати частково недійсним шлюбний договір від 03 червня 2006 року, укладений між ним та ОСОБА_2, посвідчений нотаріально, а саме: визнати недійсним пункт 1.2. шлюбного договору, яким передбачено, що «Майно, нажите подружжям під час шлюбу, яке підлягає державній реєстрації, є спільною сумісною власністю»; пункт 1.3 в частині «і відображатися додатковими угодами до кожного окремого придбання»; та пункт 1.8. шлюбного договору, яким передбачено, що «Придбані подружжям під час шлюбу посуд, кухонне начиння, побутова техніка, меблі - є, в період шлюбу, спільною сумісною власністю подружжя, а у випадку розірвання шлюбу - власністю дружини».

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2013 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 06 лютого 2015 року про усунення описки, позовні вимоги задоволені у повному обсязі та ухвалено: шлюбний договір від 03 червня 2006 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений 03 червня 2006 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л., зареєстрований за № 3286, визнати частково недійсним, а саме визнати недійсними: пункт 1.2. шлюбного договору, яким передбачено, що «Майно, нажите подружжям під час шлюбу, яке підлягає державній реєстрації, є спільною сумісною власністю»; пункт 1.3. - в частині умов договору, визначеними словами: «і відображатися додатковими угодами до кожного окремого придбання» та пункт 1.8. шлюбного договору, яким передбачено, що «Придбані подружжям під час шлюбу посуд, кухонне начиння, побутова техніка, меблі - є, в період шлюбу, спільною сумісною власністю подружжя, а у випадку розірвання шлюбу - власністю дружини», а також стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача судовий збір в сумі 107 грн. 30 коп.

Не погоджуючись із вказаним рішенням відповідач подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду та відмовити в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає чатковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 14 січня 2006 року було зареєстровано шлюб, який рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2008 року було розірвано (а.с. 8 Т.1).

Також, 03 червня 2006 року між позивачем ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л. та зареєстрований в реєстрі за № 3286 (а.с. 59 Т.1).

Згідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків. У відповідності до ст.627 цього Кодексу відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

А частиною 1 статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.92 СК України шлюбний договір може бути укладено особами, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, а також подружжям.

Як вбачається із шлюбного договору, в ньому зазначено, що: майно, яке не підлягає державній реєстрації, нажите подружжям під час шлюбу, є спільною сумісною власністю (п.1.1); майно, нажите подружжям під час шлюбу, яке підлягає державній реєстрації, є спільною сумісною власністю (п.1.2); майно, придбане за кошти чоловіка, які є його особистою власністю, набуті до реєстрації шлюбу та переведені з його картрахунків: в доларах США - НОМЕР_1, відкритому в Deutsch Bank Trust Co Amerikas, New York, на його депозитний рахунок НОМЕР_2, відкритий в ЗАТ «ПроКредитБанк» у місті Дніпропетровську (сума вкладу 503500 грн., що еквівалентно 100000 доларів США); на його депозитний рахунок НОМЕР_3, відкритий в ЗАТ «ПроКредитБанк» у місті Дніпропетровську (сума вкладу - 50000 доларів США); на його депозитний рахунок НОМЕР_4, відкритий в ЗАТ «ПроКредитБанк» у місті Дніпропетровську (сума вкладу - 100000 доларів США; на його депозитний рахунок НОМЕР_5, відкритий в ЗАТ «ПроКредитБанк» у місті Дніпропетровську (сума вкладу - 68154 доларів США); на його особовий картрахунок НОМЕР_6, відкритий в ЗАТ «ПроКредитБанк» у місті Дніпропетровську (сума вкладу 1000 доларів США); на його поточний рахунок НОМЕР_7, відкритий в ЗАТ КБ «ПриватБанк» (сума вкладу - 9394 доларів США 27 центів, які у загальній сумі складають 328548 доларів США 27 центів, що на момент укладання цього договору за середнім курсом продажу доларів США приватним особам, комерційними банками м.Дніпропетровська (курс 5,035 грн. за 1 долар США) є еквівалентом суми 1654240 грн. 54 коп., буде вважатися його особистою приватною власністю і відображатися додатковими угодами до кожного окремого придбання (п.1.3).

Також пунктом 1.4. шлюбного договору передбачено, що грошові вклади, внесені до банківських установ подружжям до перебування в шлюбі та під час шлюбу, а також відсотки та компенсації до них, являються під час шлюбу та у випадку його розірвання власністю того з подружжя, на чиє ім'я вони внесені; акції та цінні папери, придбані до перебування у шлюбі та під час шлюбу, а також дивіденди до них, належать, під час шлюбу та у випадку його розірвання, тому з подружжя, на ім"я котрого оформлене придбання акцій та інших цінних паперів (п.1.5); ювелірні прикраси, придбані подружжям, являються власністю того з подружжя, котрий ними користується (п.1.6); весільні подарунки, призначені для користування обох з подружжя - меблі, побутова техніка і т.п. - в період шлюбу є спільною власністю подружжя, а у випадку розірвання шлюбу - власністю того з подружжя, чиїми родичам, друзям, знайомим та інш., ці подарунки були зроблені (п.1.7).

А пунктами 1.8, 1.9, 1.10. шлюбного договору передбачено, зокрема, що: придбані подружжям під час шлюбу посуд, кухонне начиння, побутова техніка, меблі - є, в період шлюбу, спільною сумісною власністю подружжя, а у випадку розірвання шлюбу - власністю дружини (п. 1.8); майно, належне одному з подружжя - за даруванням, спадщиною, придбане до реєстрації шлюбу, або, у відповідності з положенням даного договору, не може бути визнано сумісною власністю і при його відчуженні згода другого з подружжя не потрібна (п.1.9); сторони мають право користуватися майном іншої сторони, яке належало останній до реєстрації шлюбу у відповідності до призначення майна (п.1.10).

Також судом встанолено, що позивач є громадянином Великобританії, з відповідачкою він познайомився через мережі Інтернет. Після певного терміну спілкування, позивач з відповідачкою вирішили одружитися, в зв"язку з чим позивач згодом переїхав проживати в м.Дніпропетровськ, де жила відповідачка. при переїзді до України позивачем були переведені з його картрахунків, відкритих у Великобританії, на рахунки в банках України, його особисті грошові кошти, набуті ним до реєстрації шлюбу з ОСОБА_2, а саме: в доларах США - НОМЕР_1, відкритому в Deutsch Bank Trust Co Amerikas, New York, на його депозитний рахунок НОМЕР_2, відкритий в ЗАТ «ПроКредитБанк» у місті Дніпропетровську - сума вкладу 503 500 грн. 00 коп., що еквівалентно 100000 доларам США; на його депозитний рахунок НОМЕР_3, відкритий в ЗАТ «ПроКредитБанк» у м. Дніпропетровську - сума вкладу 50 000 доларів США; на його депозитний рахунок НОМЕР_4, відкритий в ЗАТ «ПроКредитБанк» у м. Дніпропетровську - сума вкладу 100000 доларів США; на його депозитний рахунок НОМЕР_5, відкритий в ЗАТ «ПроКредитБанк» у м. Дніпропетровську - сума вкладу - 68 154 доларів США; на його особовий картрахунок НОМЕР_6, відкритий в ЗАТ «ПроКредитБанк» у м. Дніпропетровську - сума вкладу 1000 доларів США; на його поточний рахунок НОМЕР_7, відкритий в ЗАТ КБ «ПриватБанк» - сума вкладу 9394 доларів США 27 центів, які у сумі складають 328 548 доларів США 27 центів, що на момент укладання цього договору за середнім курсом продажу доларів США приватним особам, комерційними банками м. Дніпропетровська (курс 5,035 грн. за 1 долар США) є еквівалентом суми 1654240 грн. 54 коп.

В період перебування в шлюбі з ОСОБА_2 позивачем було придбано нерухоме майно - домоволодіння АДРЕСА_9, квартира АДРЕСА_1, квартира АДРЕСА_2, квартира АДРЕСА_3, квартира АДРЕСА_4, квартира АДРЕСА_5, квартира АДРЕСА_6, квартира АДРЕСА_7, квартира АДРЕСА_8, автомобіль ВАЗ-21112, держномер НОМЕР_8, меблі, посуд, побутова техніка, кухонне начиння, які розміщені у вказаних квартирах. Також, на ім'я відповідачки був відкритий в банківській установі депозитний рахунок на суму 280000,00 грн. (а.с. 71, 131-137, 166, 168 Т.1) Вказані квартири подружжя ОСОБА_2 здавали в піднайм за певну плату, отримуючи від цього певний грошовий дохід, а після припинення шлюбних відносин та розірвання шлюбу між позивачем та відповідачкою почав виникати спір щодо придбаного у шлюбі майна, про що заззначили сторони в судовому засіданні.

Так, рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 14 липня 2011 року ОСОБА_3 було відмовлено у задоволенні його позову про поділ майна, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені та розділено нерухоме та рухоме майно (а.с. 9 Т.1), а підставою для відмови позивачеві у задоволенні позову в рішенні суду зазначені оспорювані ним положення шлюбного договору, зокрема пункти 1.2, 1.3, 1.8.

Крім того, як вбачається з пояснень позивача, наданих у суді першої інстанції, останній пояснив, що після ухвалення вказаного рішення суду позивач вперше дізнався від свого представника про точний зміст вищевказаного шлюбного договору, а зокрема - п.1.2., 1.8., а також п.1.3., яким передбачено, що майно, придбане за його кошти, які є його особистою власністю, набуті до реєстрації шлюбу та переведені з його картрахунків, буде вважатися його особистою приватною власністю і відображатися додатковими угодами до кожного окремого придбання; п.1.4. договору, за яким грошові вклади, внесені до банківських установ подружжям до перебування в шлюбі та під час шлюбу, а також відсотки та компенсації до них, являються під час шлюбу та у випадку його розірвання власністю того з подружжя, на чиє ім'я вони були внесені; що придбані під час шлюбу посуд, кухонне начиння, побутова техніка, меблі - є, в період шлюбу, спільною сумісною власністю подружжя, а у випадку розірвання шлюбу - власністю дружини ( п.1.8. шлюбного договору).

Також, встановлено, що у момент укладання спірного шлюбного договору ОСОБА_3 був позбавлений можливості свідомого волевиявлення щодо умов договору, а укладення цього договору в частині його умов, викладених у п.1.2., 1,8 договору, а також в його п.1.3., де передбачено, що майно, придбане за кошти чоловіка, які є його особистою власністю, набуті до реєстрації шлюбу та переведені з його картрахунків буде вважатися його особистою приватною власністю і відображатися додатковими угодами до шлюбного договору щодо кожного окремого придбання» в частині умов, визначених словами: «і відображатися додатковими угодами до кожного окремого придбання» не відповідало його внутрішній волі, суперечить його інтересам як чоловіка в подружжі та ставить його у надзвичайно невигідне матеріальне становище, оскільки його було введено в оману відповідачкою.

Так, як зазначено вище, позивач у даній справі - ОСОБА_3 є англійцем та громадянином Великобританії. Спілкування між ним та відповідачкою відбувалося англійською мовою та російською, якою він володіє досить обмежено, маючи можливість формулювати окремі фрази, українську мову він не розуміє, що не спростовано відповідачем. У всіх установах в Україні він спілкується за допомогою перекладачів, а зокрема перекладача ОСОБА_7, яка була його перекладачем і при розгляді судом справи за його позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, що підтвердила в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 та підтверджується матеріалами справи.

Крім того, як зазначено в шлюбному договорі, усний переклад вищевказаного тексту з української мови на англійську мову зроблено перекладачем ОСОБА_7, про що вона засвідчила власним підписом, а відповідно до пояснень в судовому засіданні сторін та свідка ОСОБА_7, метою укладання позивачем ОСОБА_3 шлюбного договору було забезпечити схоронність його особистих грошових коштів, які були його власністю до реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 та які при переїзді для проживання до України він перевів зі своїх картрахунків у Англії на відкриті рахунки у банки України, а також забезпечення того, що у разі придбання майна за ці кошти, щоб це майно було його особистою власністю, що не заперечувалося самим відповідачем.

При цьому позивач перед складанням тексту шлюбного договору через перекладача ОСОБА_7 в приміщенні, де здійснює свою діяльність нотаріус Вдовіна Л.Л., висловлював нотаріусу та відповідачці свої побажання щодо змісту умов цього договору, зважаючи на зазначену мету його укладення.

Разом з цим, судом встановлено, що зміст п.1.2. та фраза в п.1.3. шлюбного договору «…і відображатися додатковими угодами до кожного окремого придбання», з урахуванням якої зміст даної умови договору став передбачати те, що майно, придбане за кошти чоловіка, які є його особистою власністю, набуті до реєстрації шлюбу та переведені з його картрахунків буде вважатися його особистою приватною власністю лише після укладань додаткових угод до шлюбного договору щодо кожного окремого придбання були включені нотаріусом до змісту договору саме з її власної ініціативи, тобто з ініціативи нотаріуса. Вказане підтвердила в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 та не заперечувала відповідач.

При цьому судом також встановлено, що при здійснені усного перекладу ОСОБА_3 тексту шлюбного договору з української мови на англійську мову перекладачем ОСОБА_7 цей переклад був здійснений неповно та неточно, а тому зміст договору не був належним чином доведений до позивача, який підписав цей договір, довіряючи нотаріусу, дружині та перекладачу.

Як пояснив в судовому засіданні позивач, при укладанні шлюбного договору його було нотаріусом повідомлено лише про те, що все майно, яке він буде придбавати за кошти, які переведені з його картрахунків, буде його особистою приватною власністю, і з цією метою він і укладав шлюбний договір, довірившись як своїй дружині ОСОБА_2, так і нотаріусу, зважаючи на свій менталітет громадянина Великобританії. І тому він не зрозумів зміст пунктів 1.2, 1.3. та 1.8 шлюбного договору.

Вказане підтвердила в судовому засіданні в якості свідка перекладач ОСОБА_7, яка з урахуванням наданих нею під присягою додаткових пояснень пояснила, що позивач погано розмовляє на російській мові, а українську мову не розумів, тому потребував допомоги перекладача. За його проханням вона певний час надавала йому послуги перекладача у необхідних випадках та у різних установах. Їй відомо, що метою укладання ОСОБА_3 шлюбного договору було його бажання зберегти свої особисті грошові кошти, якими він володів до укладення шлюбу з ОСОБА_2 та які він перерахував зі своїх картрахунків в Англії на свої рахунки, відкриті в банках України, та мав наміри зберегти в подальшому за собою право власності на все майно, яке буде придбано за ці кошти. ОСОБА_2, підписуючи шлюбний договір, знала про те, що він хоче зберегти свої кошти за собою та передбачити своє право власності на майно, яке він за них може придбати під час їх шлюбу.

ОСОБА_7 також пояснила, що вона за спеціальністю є перекладачем з англійської мови на українську мову і в основному перекладає технічні тексти. Перекладаючи усно у нотаріуса позивачеві текст шлюбного договору, не будучи обізнаною у юридичних термінах та їх значеннях, вона у повному обсязі не розуміла наслідки неправильності перекладу всіх фраз у тому контексті, в якому вони викладені в договорі, та допускає, що переклад тексту шлюбного договору був здійснений нею неповно, при укладанні шлюбного договору ОСОБА_3 казав, що довіряє дружині, нотаріусу, перекладачу, оскільки так прийнято у Великобританії і не просив здійснити повний переклад тексту договору та надання перекладу у письмовому вигляді, а тому він не зрозумів всі умови шлюбного договору, а зокрема про необхідність укладання додаткових угод.

Вказане не спростувала в суді відповідачка, яка пояснила, що вона та ОСОБА_3 не просили нотаріуса вписувати у шлюбний договір умови щодо необхідності укладання додаткових угод до шлюбного договору у разі укладання в період шлюбу договорів купівлі-продажу нерухомого майна, проте вона ці умови договору прочитала та їх підписала.

Відповідно до вимог ст. 93 СК України шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов'язки. Шлюбним договором можуть бути визначені майнові права та обов'язки подружжя як батьків. Шлюбний договір не може регулювати особисті відносини подружжя, а також особисті відносини між ними та дітьми. Шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище. За шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

А згідно роз'яснень, викладених у ч.2 п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року якщо шлюбним договором змінено передбачений законом режим спільної сумісної власності, то при розгляді спору про поділ майна подружжя суду необхідно виходити з умов такого договору. При цьому слід мати на увазі, що в силу ч. 4 ст. 93, ч. 1 ст. 103 СК положення шлюбного договору, що ставлять одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище, порушують його права та інтереси, на вимогу такої сторони за рішенням суду можуть бути визнані недійсними з підстав, установлених ЦК.

Відповідно до положень ст. 203 ЦК України шлюбний договір підлягає визнанню недійсним якщо буде виявлено невідповідність між волею та волевиявленням особи при укладенні договору. У договорі зовнішнє волевиявлення подружжя має відповідати його внутрішній волі. Вона має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку. Відповідно до ст. 230 ЦК України угода може бути визнана вчиненою під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення договору.

Таким чином, шлюбний договір у оспорюваній позивачем у даній справі частині - п.1.2, 1.8. та частково п.1.3., не відповідає загальним вимогам, що пред'являються чинним законодавством до угод: а саме у цих умовах відсутнє вираження вільної волі позивача на їх укладання у такому змісті, який відповідає його волевиявленню; у змісті цих умов відсутня воля позивача на реальне настання вказаних в них правових наслідків.

Виходячи з вищенаведених положень чинного законодавства, порядок і умови укладення шлюбного договору повинні відповідати загальним вимогам, що пред'являються до угод: договір повинен відповідати вимогам закону, а також моральним засадам суспільства; особи, що укладають його повинні володіти необхідним обсягом цивільної дієздатності; у договорі має бути виражена вільна воля його учасників, яка відповідає їх волевиявленню; договір повинен перетворюватись у відповідну форму; бути спрямованим на реальне настання правових наслідків. Шлюбний договір не може суперечити інтересам подружжя і ставити їх у надзвичайно невигідне матеріальне становище; не може регулювати особисті відносини подружжя, батьків і дітей та не може суперечити моральним засадам суспільства, а також за шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Враховуючи те, що умови шлюбного договору, а саме пункт 1.2 «майно, нажите подружжям під час шлюбу, яке підлягає державній реєстрації, є спільною сумісною власністю» є незаконним, оскільки в силу ч. 5 ст. 93 СК України ці умови не можуть бути включені й шлюбний договір, та ці умови повинні доводитися перед судом в порядку справи про нажите саме подружжям майно та про його поділ; , а пункт 1.3 в частині того, що майно, придбане за кошти чоловіка, які є його особистою власністю, набуті до реєстрації шлюбу та переведені з його картрахунків, буде вважатися його особистою приватною власністю «і відображатися додатковими угодами до кожного окремого придбання» та п.1.8 «придбані подружжям під час шлюбу посуд, кухонне начиння, побутова техніка, меблі - є, в період шлюбу, спільною сумісною власністю подружжя, а у випадку розірвання шлюбу - власністю дружини» є взагалі несправедливими, оскільки ці положення ставлять у невигідне положення позивача у відношенні відповідачки.

Крім того, шлюбний договір у оспорюваній позивачем частині - п.1.2, 1.8. та частково п.1.3., не відповідає загальним вимогам, що пред'являються чинним законодавством до угод: а саме у цих умовах відсутнє вираження вільної волі позивача на їх укладання у такому змісті, який відповідає його волевиявленню; у змісті цих умов відсутня воля позивача на реальне настання вказаних в них правових наслідків.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог, а тому відповідно до вимог ст. 203, 215-217, 229, 230 ЦК України правильно задовольнив позовні вимоги.

Вказані висновки суду відповідають нормам матеріального та процесуального права, оскільки відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; частина 1 ст. 11 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справу за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо безпідставності позовних вимог, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки ці доводи належним чином не підтверджені.

Також, доводи апеляційної скарги про те, що позивачем пропущено строк позовної давності, колегія суддів вважає необнрунтованими, оскільки судом першої інстанції цим обставинам дана належна оцінка, та ці доводи зводятьсядо переоцінки доказів по справі, тоді як розглядаючи справу, суд оцінив докази по справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів в порядку ст. 212 ЦПК України, а тому переоцінці в апеляційному порядку вони не підлягають.

Інші доводи апеляційної скарги є необгрунтованими, та вони не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення суду.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що при розгляді справи, судом першої інстанції були виконані всі вимоги процесуального закону, всебічно перевірено обставини, спір вирішено у відповідності з нормами матеріального права. Рішення є обґрунтованим, з повним відображенням обставин, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є правильними. Отже апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетрвоська від 12 листопада 2013 року залишити без змін

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді