Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/9609/14-ц Головуючий у 1-й інст. Драч Ю. І.
Категорія 53 Доповідач Широкова Л. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Широкової Л.В.,

суддів Борисюка Р.М., Галацевич О.М.,

при секретарі судового

засідання Мишаковській В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Житомирі цивільну справу за апеляційною скаргою фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 09 червня 2015 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2) про розірвання трудового договору, стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку,-

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом, вимоги якого уточнила у ході розгляду справи. Свій позов ОСОБА_3 обґрунтовувала тим, що за трудовим договором від 15.12.2011 року вона працювала у ФОП ОСОБА_2 на посаді продавця продовольчих товарів. Відповідно до наказу № 2 від 27.11.2014 року була звільнена за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул. Посилаючись на те, що дане звільнення є незаконним, оскільки наказ був виданий 22.08.2014 року, вже після розірвання трудового договору, просила суд задовольнити її позов.

Заочним рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 09 червня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Скасовано наказ № 2 від 27.11.2014 року виданий ПП ОСОБА_2 та зобов'язано останнього видати трудову книжку з внесеними змінами до трудової книжки «звільнена за угодою сторін згідно п.1 ст. 36 КЗпП України». Стягнуто з ПП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 3538,00 грн. компенсації за невикористані щорічні відпустки, 730,00 грн. заборгованості по заробітній платі, 10962,00 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку, 1000,00 грн. моральної шкоди. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_2 просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

На обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що рішення суду є помилковим, таким, що не відповідає дійсним обставинам справи.

Апелянт вказує, що суд помилково не врахував того, що позивачка неодноразово пояснювала у судових засіданнях, що її останній робочий день був - 22.08.2014 року, жодних перешкод у виході на роботу не чинилося. Матеріали справи не містять доказів щодо зберігання трудової книжки ОСОБА_3 у нього. Крім того, нарахування позивачу компенсації за невикористані відпустки є безпідставними.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що 15 грудня 2011 року між сторонами по справі був укладений трудовий договір на підставі якого позивач була прийнята на роботу на посаду продавця продовольчих товарів з повною матеріальною відповідальністю з робочим графіком 40 годин на тиждень (т. 1, а. с. 28).

Із пункту 1 вказаного договору вбачається, що договір укладено на невизначений строк. У пункті 2 трудового договору зазначено, що працівник зобов'язаний виконувати роботу продавця непродовольчих товарів з повною матеріальною відповідальністю. Пунктами 4, 5 та 6 трудового договору визначено, що час виконання робіт установлюється з 40 годин на тиждень згідно графіка, вихідні дні надаються за графіком, тривалість щорічної оплачуваної відпустки 24 календарні дні.

Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ОСОБА_2 зареєстрований з 02.12.1994 року як ФОП (т. 1, а. с. 11).

05.09.2014 року ОСОБА_3 подала на ім'я ФОП ОСОБА_2 заяву про розірвання трудового договору у зв'язку з невиконанням ним трудового законодавства (т. 1, а. с. 8).

Із наявної у матеріалах справи копії листка непрацездатності вбачається, що позивачка була на лікарняному з 29.08.2014 року по 08.09.2014 року (т. 1, а. с. 9).

Вищевказаний трудовий договір між сторонами розірваний 22.08.2014 року по п.4ст.40 КЗпП України та знятий з реєстрації 22.12.2014 року, що підтверджується відміткою у п.18 (т. 1, а. с. 28, зворот) та листом Житомирського міського центру зайнятості від 23.12.2014 року за № 8412 (т. 1, а. с. 31).

Як вбачається з матеріалів справи наказом №2 від 27 листопада 2014 року ОСОБА_3 було звільнено з посади продавця продовольчих товарів за прогул згідно п.4 ст.40 КЗпП України (т. 1, а.с.30).

Суд першої інстанції, визнавши вказаний наказ незаконним, правильно виходив з того, що він був виданий вже після розірвання самого трудового договору та зняття його з реєстрації у Житомирському міському центрі зайнятості.

Ухвалюючи судове рішення про покладення обов'язку на відповідача видати трудову крижку позивачу та внести зміни до неї про звільнення ОСОБА_3 за угодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України, суд виходив з того, що трудова книжка останньої знаходиться у відповідача. З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на таке.

Так, пунктом 2.21-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників передбачено, що трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов'язану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників.

Зазначені в абзаці першому цього пункту фізичні особи роблять записи до трудових книжок працівників про прийняття на роботу та звільнення з роботи відповідно до укладених з працівниками письмових трудових договорів, що зареєстровані в установленому порядку в державній службі зайнятості. Під час прийняття на роботу вноситься запис: «Прийнятий на роботу (далі зазначається професійна характеристика робіт) за трудовим договором (зазначаються дата та номер договору), зареєстрованим у державній службі зайнятості (зазначається повна назва центру зайнятості), при цьому у графі 4 зазначається, на підставі чого внесено запис (дата і номер реєстрації трудового договору державною службою зайнятості: «трудовий договір (номер), зареєстрований (дата)»), а при звільненні - запис: «Звільнений з роботи (далі зазначається підстава звільнення з посиланням на відповідні статті КЗпП України, при цьому у графі 4 зазначається дата зняття трудового договору з реєстрації державною службою зайнятості: «трудовий договір (номер) знято з реєстрації (дата)». Унесені фізичною особою до трудових книжок записи підтверджуються підписом посадової особи органу державної служби зайнятості, незалежно від місця реєстрації трудового договору, і засвідчуються його печаткою.

Доводи апелянта про те, що відповідно до вказаної Інструкції трудова книжка знаходиться у позивача є необґрунтованими та спростовуються доказами. Чинне законодавство не містить заборони зберігання трудової книжки не тільки у працівника, а у роботодавця - ФОП.

Крім того, факт знаходження трудової книжки у відповідача підтверджується його листом направленим позивачу (т.1, а.с.29) та самим наказом про звільнення останньої (т.1, а.с.30). Відтак, позов в цій частині є підставним.

У суді апеляційної інстанції ФОП ОСОБА_2 не заперечував внести у трудову книжку ОСОБА_3 запис про її звільнення з роботи за п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін.

Частиною 1 ст.116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Статтею 6 Закону України «Про відпустки» визначено тривалість щорічної основної відпустки не менше як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладання трудового договору.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей (ч. 1 ст.83 КЗпП України, ст.24 Закону України «Про відпустки»).

Вирішуючи позов про стягнення компенсації за невикористану відпустку, суд першої інстанції помилково не врахував перебування позивачки у відпустці у 2013 році, про що свідчать табель обліку використання робочого часу та відомості по виплаті зарплати (т.1, а. с. 148, т.2, а.с.17 ).

Суму компенсації за невикористані відпустки слід визначити з такого розрахунку. ОСОБА_3 прийнята на роботу 15.12.2011 року, звільнена 22.08.2014 року. Загальний стаж 951 календарних днів. За цей період ОСОБА_3 мала право на відпустку у 64 дні (24:355)х 951. Використавши 24 дні відпустки у 2013 році залишилось у неї 40 днів (64-24). Виходячи із середньоденного заробітку в 41,57 грн. (14800,00 грн.: 356 днів) сума компенсації буде становити 1682,80 грн.

У матеріалах справи відсутні належні докази, які б свідчили про відсутність заборгованості по заробітній платі відповідача перед позивачем. Відтак, позов в частині стягнення заробітної плати у сумі 893,43 грн., яка не була виплачена позивачу за роботу у серпні 2014 року є підставним.

Доводи апелянта про те, що ця сума була депонована на розрахунковий рахунок банку і у відповідача, як роботодавця відсутня вина у несвоєчасному розрахунку по виплаті заробітної плати при звільненні позивачці, на думку колегії суддів, є необґрунтованими так як у матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що позивачка навмисно відмовлялась отримувати повний розрахунок по заробітній платі при звільненні. Із листів які направлялись позивачу вбачається лише прохання відповідача з'явитися ОСОБА_3 для вирішення питання подальшої співпраці або розірвання трудового договору (т.1 а.с. 32, 58,59,108-118).

Щодо обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд першої інстанції не врахував Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 2005 року № 100 та помилково визначив період затримки розрахунку та суми з яких необхідно його було провести. Відтак і в цій частині рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового.

Судом встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача становила 42,37 грн. (заробітна плата за два останніх місяці перед звільненням 1200,00х2 =2500,00 грн. :59 днів).

Розрахунок заборгованості : серпень 2014 рік - 169,48 грн.(42,37грн.х4дн.)+ вересень 2014 року - 932,14 грн.(42,37грн.х22дн.)+ жовтень 2014 року -974,51 грн.(42,37грн.х23дн.)+ листопад 2014 року -847,40 грн. (42,37грн.х20дн.)+ грудень 2014 року -974,51 грн. (42,37грн.х23дн.)+ січень 2015 року - 805,03 грн.(42,37грн.х19дн.)+ лютий 2015 року 889,77 грн. (42,37грн.х21дн.)+ березень 2015 року-847,40 грн.(42,37грн.х20дн.)+ квітень 2015 року -889,77 грн.(42,37грн.х21дн.)+ травень 2015 року - 762,66 грн.(42,37грн.х18дн.)+ 7 днів червня 2015 року-296,59 грн.(42,37грн.х7дн.), а всього 8389,26 грн.

Вказана сума підлягає стягненню з відповідача.

Ураховуючи те, що було встановлено порушення законних прав позивачки, відповідно до наведених вище норм трудового законодавства, що призвело до моральних страждань, які виразились у негативних переживаннях та емоціях, що пов'язане з втратою нормальних життєвих зв'язків, оскільки позивачка була позбавлена можливості отримати кошти по розрахунку при звільненні і спрямувати на особисті потреби, утримання сім'ї, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про задоволення позовних вимог у частині стягнення моральної шкоди, відповідно до положень ст.237-1 КЗпП України, у розмірі 1000,00 грн. А тому рішення в цій частині та в частині судових витрат підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 309,313,314,316 ЦПК України, колегія суддів, -

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу фізичної особи підприємця ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 09 червня 2015 року у частині розміру стягнутої компенсації за невикористану відпустку, заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення.

Стягнути з ФОП ОСОБА_2, ідентифікаційний код на користь ОСОБА_3 1682,80 грн. компенсації за невикористані відпустки, 893,43 грн. заборгованості по заробітній платі та 8389,26 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку. Платежі визначені без врахування податків та обов'язкових платежів.

У решті рішення суду залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Судді: