Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2015 року Галицький районний суд м.Львова в складі:

головуючого-судді - Городецької Л.М.,

при секретарі - Скочиляс І.М.,

з участю: захисників ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представників

позивача ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа - Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Миронович Алла Іванівна про визнання заповіту недійсним,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним заповіт ОСОБА_8, який був ним складений 06 вересня 2012 року та посвідчений Приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Миронович А.І.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що згідно свідоцтва про право власності, квартира АДРЕСА_1 належала йому та ОСОБА_8 на праві спільної сумісної власності. У 1980 році батько - ОСОБА_8 залишив його з матір'ю, та перейшов проживати на постійне місце проживання до відповідача. У 2011 році йому стало відомо зі слів батька про його тяжке захворювання. ІНФОРМАЦІЯ_1 батько ОСОБА_8 помер. 15.10.2014 року після смерті батька він звернувся до приватного нотаріуса Миронович А.І. із заявою про прийняття спадщини за законом, однак дізнався про те, що 06.09.2012 року батько склав заповіт на користь ОСОБА_6 Вважає заповіт недійсним, оскільки ОСОБА_8 на момент вчинення правочину був тяжко хворим і знаходився під впливом наркотичних речовин. Крім того, заповіт був складений внаслідок фізичного та психічного примусу з боку ОСОБА_6 та осіб, котрі були біля батька. Покликається на те, що ОСОБА_8 не міг скласти заповіт на користь ОСОБА_6, оскільки він при житті постійно стверджував, що квартира буде належати йому та внукам. Із ОСОБА_6 батько прожив понад 30 років, однак шлюб між ними не був зареєстрований цілеспрямовано, оскільки померлий свідомо не хотів, щоб за законом відповідач претендувала на його власність. Вважає, що заповіт був складений на момент, коли батько не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, його волевиявлення не було вільним і не відповідало його волі, а відтак, такий суперечить ст.ст.203, 225 ЦК України.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 та адвокат Тонкошкурова Ю.В. позовні вимоги підтримали повністю з мотивів, викладених у фабулі позову. Додатково просили суд звернути увагу на те, що було порушено порядок складання заповіту. Померлий ОСОБА_8 був тяжко хворим, а відтак, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Крім того, ОСОБА_8 ніколи не висловлював свого бажання скласти заповіт на користь відповідачки ОСОБА_6, з якою цілеспрямовано не реєстрував шлюб, хоча і проживав з нею понад 30 років. Просили позов задоволити.

Представник відповідача ОСОБА_10 та адвокат ОСОБА_2 у судовому засіданні проти позову заперечили, мотивуючи тим, що заповіт, складений за життя ОСОБА_8, відповідає вимогам Закону. Ініціатором складання заповіту на користь ОСОБА_6 був саме померлий ОСОБА_8, при його складанні він хоча і мав онкологічне захворювання, проте усвідомлював значення своїх дій та міг ними керувати. На протязі останніх 8-ми років у позивача та ОСОБА_8 виникали протиріччя, померлий пропонував позивачу продати квартиру, а грошові кошти поділити порівно, однак позивач відмовився. З 2010 року стосунки між ними остаточно припинились, позивач не приймав жодної участі у житті батька, будь-яких коштів на лікування не давав. Більше того, похованням ОСОБА_8 займалася виключно відповідач ОСОБА_6 Крім того, просили суд врахувати ту обставину, що під час хвороби ОСОБА_8 наркотичні засоби не призначалися, що підтверджується матеріалами справи, а відтак, спростовує доводи позивача. Окрім того, відповідач ОСОБА_6 під час складання заповіту не була присутня. Вважають, що позивачем не подано жодних доказів на підтвердження доводів, викладених у позовній заяві. Просили у задоволенні позову відмовити за безпідставністю.

Третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Миронович А.І. в судове засідання не з'явилася, хоча належним чином була повідомлена про дачу, час та місце проведення судового засідання. Суд вважає за можливе розглядати справу без участі третьої особи на підставі письмових доказів, та враховує письмові пояснення третьої особи (а.с.19).

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що у задоволенні позову ОСОБА_5 слід відмовити з наступних підстав.

Згідно ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_8, який приходився позивачу по справі - ОСОБА_5 батьком, а відповідачу ОСОБА_11 - цивільним чоловіком.

Згідно копії свідоцтва про право власності, квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_5 та ОСОБА_8 на праві спільної сумісної власності (а.с. 9).

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_8 після розірвання шлюбу з матір'ю позивача, а саме з 1980 року проживав із ОСОБА_6 у цивільному шлюбі за адресою: АДРЕСА_3.

Згідно акту ЛКП "Снопківське" від 15.03.2011 року (а.с.34) видно, що ОСОБА_8 у квартирі АДРЕСА_2 зареєстрований, однак з 1983 року у ній не проживав.

06.09.2012 року ОСОБА_8 при житті склав заповіт, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право, заповів ОСОБА_6 (а.с.12).

Відповідно до листа головного лікаря ДЗ "Дорожня поліклініка ДТГО "Львівська залізниця" ОСОБА_12 №24 від 15.01.2015 року (а.с. 61) хворий ОСОБА_8 під час спостереження в поліклініці у лікаря-онколога з 14.09.2012 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 наркотичні засоби не отримував.

За таких обставин, суд не погоджується з доводами позивача та його представників щодо того, що ОСОБА_8 в силу свого онкологічного захворювання не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, оскільки не подано жодних доказів на підтвердження вказаних обставин.

Статтею 1233 ЦК Українивстановлено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Тобто заповіт є одностороннім правочином особи, який за своєю формою та змістом повинен відповідати загальним вимогам, встановленим чинним законодавством для правочинів, і лише при дотриманні цих обов'язкових вимог створюватиме права та обов'язки для визначених в ньому осіб.

Як вбачається з оспорюваного заповіту, заповідачем виступав ОСОБА_8

Статтею 1234 ЦК Українизакріплено норму про те, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Таким чином, однією з основних умов дійсності заповіту згідно ч. 2 ст. 1234 ЦК Україниє особиста реалізація права на нього заповідачем.

Крім того, згідно ст. 1247 ЦК Українизаповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до ст.1253 ЦК України, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках.

Із письмових пояснень Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Миронович А.І. та заповіту вбачається, що текст правочину у присутності ОСОБА_8 та за його дорученням був підписаний іншою особою, а саме ОСОБА_10 При посвідченні заповіту були присутні два свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14. При посвідченні заповіту не було порушено вимог Закону.

З огляду на вищевказане, суд не приймає до уваги доводи позивача ОСОБА_5 щодо фізичного та психічного примусу на ОСОБА_8 з боку відповідача ОСОБА_6, оскільки остання під час складання та посвідчення заповіту була відсутня.

Дані обставини підтверджують свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_13, які були допитані у судовому засіданні 30.03.2015 року.

Зокрема, свідок ОСОБА_14 у судовому засіданні показав, що з померлим ОСОБА_8 він був знайомий давно, думав, що він є чоловіком ОСОБА_6 При посвідченні заповіту були присутні він, напівлежачий ОСОБА_8, приватний нотаріус та інший свідок. Він особисто зачитував текст заповіту, ОСОБА_6 при його оголошенні не було. Через місяць йому стало відомо про смерть ОСОБА_8

Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні показав, що померлого ОСОБА_8 він знав з 2010 року. Йому нічого не було відомо про сина померлого. ОСОБА_8 був фізично слабий, проте адекватний у розмові та пам'яті. Він особисто запросив його по телефону до себе та розповів про намір скласти заповіт. Коли він прийшов додому до ОСОБА_8, то в квартирі вже був присутній приватний нотаріус. При складенні та оголошенні заповіту були присутні також він, напівлежачий ОСОБА_8, приватний нотаріус та інший свідок ОСОБА_14 Відповідача ОСОБА_15 при посвідченні заповіту не було.

Як вказано в п. 6 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦКпідставами нікчемності заповіту, тобто недійсності відповідно до закону, є складання заповіту особою, яка не мала на це права, або складання з порушенням вимог щодо форми та посвідчення заповіту. На підставі ст.215 ЦКвизнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. У разі наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності заповіту підлягає розгляду судом. Нікчемність заповіту, встановлена в рішенні суду, має наслідком позбавлення права спадкування за заповітом осіб, визначених розпорядженням заповідача в якості спадкоємців за заповітом, незалежно від того, чи пред'являлися позовні вимоги про застосування наслідків нікчемності заповіту.

Проаналізувавши вищенаведене, суд вважає, що твердження позивача про те, що волевиявлення заповідача ОСОБА_8 під час складання та посвідчення заповіту не було вільним та не відповідало його волі, є надуманими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.

Крім того, надуманими також є твердження позивача про те, що батько ОСОБА_8 при складенні заповіту не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними., оскільки це спростовується письмовими пояснення приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Миронович А.І., та поясненнями свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_13.

Окрім того, позивачем не надано жодного належного доказу, який би свідчив, що відповідач ОСОБА_6 наполягала на складенні заповіту.

У відповідності до ст.3ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства, серед іншого, є свобода договору, суть якої полягає, зокрема і в тому, що сторони є вільними у визначенні умов договору.

У судовому засіданні також за клопотанням представника позивача були допитані свідки ОСОБА_16, ОСОБА_17 та ОСОБА_18

Свідок ОСОБА_16 у судовому засіданні показала, що позивачу ОСОБА_5 вона являється двоюрідною сестрою. З ОСОБА_8 бачилася за два місяці до дня смерті, під час його лікування провідувала, в лікарні ОСОБА_5 та внучку ОСОБА_3 вона не бачила. На протязі 25-ти років ОСОБА_8 та ОСОБА_6 приходили в гості, вона також приїжджала до них на АДРЕСА_3. Зазначила, що ОСОБА_8 фізично почував себе погано, проте усе пам'ятав та розумів. Про його смерть вона дізналася від ОСОБА_6 Організацією похоронів займалася дочка ОСОБА_6, позивача ОСОБА_5 на похоронах не було. На даний час у спірній квартирі проживає ОСОБА_5, ОСОБА_3, її цивільний чоловік та колишня дружина ОСОБА_17

Свідок ОСОБА_17 у судовому засіданні показала, що ОСОБА_8 був для неї колишнім свекром, він разом із ОСОБА_6 був на весіллі. Після одруження вона проживала за адресою: АДРЕСА_1. У 2011 році вона дізналася, що ОСОБА_8 хворий. На похоронах була тільки ОСОБА_3, її колишнього чоловіка не було через високий тиск. Інформацію про стан здоров'я знала від ОСОБА_5 На час складання заповіту ОСОБА_8 не бачила. З 2002 року з померлим не спілкувалася.

Свідок ОСОБА_18 у судовому засіданні показала, що сім'ю ОСОБА_5 вона знає з 1980 року. З померлим ОСОБА_8 була знайома, проте не бачилася та не спілкувалася з ним з 2000 по 2012 рр. Їй відомо зі слів свідка ОСОБА_16, що позивача ОСОБА_5 на похоронах не було. Коли був складений заповіт їй не відомо, про наявність такого вона дізналася лише у 2014 році.

Суд не приймає до уваги покази свідків ОСОБА_16, ОСОБА_18 та ОСОБА_17, оскільки останні у своїх показах жодним чином не підтвердили той факт, що ОСОБА_8 при складанні заповіту не усвідомлював значення своїх дій. Крім того, суд враховує також те, що ці свідки не були присутні при складенні заповіту, а відтак, не можуть знати чи ОСОБА_8 при складанні заповіту усвідомлював значення своїх дій.

Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Проаналізувавши докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд приходить до переконання, що ОСОБА_8 в момент вчинення оспорюваного заповіту усвідомлював значення своїх дій та бажав скласти заповіт на користь ОСОБА_6, тобто такі дії померлого відповідали його внутрішній волі, що достатньо стверджується вищенаведеними доказами.

Таким чином, суд вважає, що у задоволенні позову ОСОБА_5 слід відмовити.

Керуючись ст.10,60, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст.3, 16, 203, 207, 215, 1247, 1253, 1233-1234, 1257 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в :

у позові ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа - Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Миронович Алла Іванівна про визнання заповіту недійсним - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Львівської області протягом 10-ти днів з дня його проголошення.

Суддя Л.М.Городецька