ОБОЛОНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_______________________________________________________________________
Справа №2-756/2078/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2015 року Оболонський районний суд м. Києва, в складі:

Головуючого судді О.В.Диби

За участю секретаря І.В.Свинаренко

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вищенаведеним позовом до відповідача про стягнення з нього заборгованості в якому зазначив, в 2007 році сторони домовилися про те, що позивач придбає у відповідача садовий будинок, який розташований в АДРЕСА_2 та земельну ділянку НОМЕР_1 розташовану за тією ж адресою (далі - спірне майно). На виконання своїх зобов'язань позивач передав відповідачу 40 650 євро та 16 000 грн.. У зв'язку із невиконання відповідачем домовленості про передачу позивачу права власності на вказане нерухоме майно, позивач вимушений був звернутися до суду із позовом про визнання договору дійсним та визнання права власності, а відповідач, в свою чергу звернувся із зустрічним позовом про визнання договору купівлі - продажу дійсним. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28.02.2011 року, яке набрало законної сили 11.03.2011 року в задоволенні первісного та зустрічного позову було відмовлено.

У зв'язку із неповерненням відповідачем коштів, які були йому передані позивачем за отримання права власності на нерухоме майно відповідача, він вимушений був звернутися до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про витребування грошових коштів, набутих без достатньої правової підстави. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 19.12.2012 року, яке рішенням Апеляційного суду м. Києва від 18.04.2013 року було змінено, стягнуто з відповідача на користь позивача грошові кошти в розмірі 40 650 євро, що за курсом НБУ становило 428 170,52 грн. та судові витрати в розмірі 1820 грн.. В свою чергу відповідач, у зв'язку із проживання позивача та членів його сім'ї в належному їй будинку, звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила зобов'язати позивача та усіх членів його сім'ї звільнити спірне майно. Вказаним вище рішенням, позовні вимоги відповідача ОСОБА_2 було задоволені частково, зобов'язано позивача ОСОБА_1 звільнити спірне майно. В цій частині, рішення набрало законної сили.

У зв'язку із добровільним невиконанням відповідачем рішення суду про стягнення боргу, ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві було відкрито виконавче провадження, яке на підставі постанови державного виконавця від 11.03.2015 року було закінчено у зв'язку із добровільним виконанням відповідачем рішення суду та сплати боргу.

Посилаючись на те, що зобов'язання по поверхню коштів у відповідача виникло 11.03.2011 року та керуючись ст. ст. 625, 1048, 1214 ЦК України, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог позивач просив стягнути з відповідача проценти за безпідставно набуті грошові кошти та їх утримання в розмірі 14 035,90 євро за період з 11.03.2011 року по 11.03.2015 року, проценти за безпідставно набуті грошові кошти та їх утримання в розмірі 5552,82 грн. за період з 11.03.2011 року по 11.03.2015 року, 161 005,17 грн. - інфляційних втрат внаслідок невиконання рішення суду та три проценти річних в розмірі 25 366, 47 грн., судові витрати покласти на відповідача.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити.

Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог в повному обсязі та вказували на те, що прострочення виконання рішення суду виникло у зв'язку із неналежним виконанням державним виконавцем своїх посадових обов'язків, перебування відповідача у відпустці по догляду за дитиною до трьох років та накладення арешту на його майно, що унеможливило його реалізацію, а за рахунок отриманих коштів - повернення боргу позивачу.

Крім цього зазначав, що сім'я позивача на момент розгляду справи користується спірним майном, проживають у будинку, який належить відповідачу, що свідчить про відсутність підстав для висновку про користування без достатньої правової підстави наданими позивачем коштами до 18.04.2013 року. Відмітив, що правових підстав для застосування до спірних правовідносин положення ст. 1048 ЦК України немає, оскільки борг виник не на підставі укладеного між сторонами договору позики, а на підставі рішення суду.

Вислухавши пояснення позивача та його представника, пояснення відповідача та його представника, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається із матеріалів справи, в 2007 році сторони домовилися про те, що позивач придбає у відповідача садовий будинок, який розташований в АДРЕСА_2 та земельну ділянку НОМЕР_1 розташовану за тією ж адресою. На виконання своїх зобов'язань позивач передав відповідачу 40 650 євро та 16 000 грн.. У зв'язку із невиконання відповідачем домовленості про передачу позивачу права власності на вказане нерухоме майно, позивач вимушений був звернутися до суду із позовом про визнання договору дійсним та визнання права власності, а відповідач звернувся із зустрічним позовом про визнання договору купівлі - продажу дійсним. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28.02.2011 року, яке набрало законної сили 11.03.2011 року в задоволенні первісного та зустрічного позову було відмовлено.

У зв'язку із неповерненням відповідачем коштів, які були передані позивачем за отримання права власності на нерухоме майно відповідача, він вимушений був звернутися до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про витребування грошових коштів, набутих без достатньої правової підстави. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 19.12.2012 року, яке рішенням Апеляційного суду м. Києва від 18.04.2013 року було змінено, стягнуто з відповідача на користь позивача грошові кошти в розмірі 40 650 євро, що за курсом НБУ становило 428 170,52 грн. та судові витрати в розмірі 1820 грн.. В свою чергу відповідач, у зв'язку із проживання позивача та членів його сім'ї в належному їй будинку, звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила зобов'язати позивача та усіх членів його сім'ї звільнити спірне майно. Вказаним вище рішенням, позовні вимоги відповідача ОСОБА_2 були задоволені частково, зобов'язано позивача ОСОБА_1 звільнити спірне майно. В цій частині, рішення набрало законної сили.

У зв'язку із добровільним невиконанням відповідачем рішення суду про стягнення боргу, ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві було відкрито виконавче провадження, яке на підставі постанови державного виконавця від 11.03.2015 року було закінчено у зв'язку із добровільним виконанням відповідачем рішення суду та сплати боргу.

Враховуючи вищенаведене та зважаючи на те, що зобов'язання по поверхню коштів у відповідача виникло 11.03.2011 року, керуючись ст. ст. 625, 1048, 1214 ЦК України, позивач вважає правомірним, стягнути з відповідача проценти за безпідставно набуті грошові кошти та їх утримання в розмірі 14 035,90 євро за період з 11.03.2011 року по 11.03.2015 року, проценти за безпідставно набуті грошові кошти та їх утримання в розмірі 5552,82 грн. за період з 11.03.2011 року по 11.03.2015 року, 161 005,17 грн. - інфляційних втрат внаслідок невиконання рішення суду та три проценти річних в розмірі 25 366, 47 грн..

З таким висновком позивача, суд повністю погодитися не може виходячи із наступного.

З пояснень відповідача вбачається, що грошове зобов'язання у нього перед позивачем виникло 18.04.2013 року, оскільки рішенням Апеляційного суду м. Києва було стягнуто з нього на користь позивача безпідставно набуті кошти в розмірі 40 650 євро та 16 000 грн., а до цього моменту грошового зобов'язання у відповідача не було, оскільки між сторонами не виникало договірних відносин, де б відповідач взяв на себе обов'язок повернути отримані ним кошти, оскільки ставився до них як до своїх.

В судовому засіданні було встановлено та не заперечувалося сторонами факт того, що станом на 19.12.2012 року позивач разом із своєю сім'єю фактично проживав в належному відповідачу будинку та користувався земельною ділянкою, на якій він розташований.

З пояснень відповідача вбачається, що сім'я позивача на момент розгляду справи продовжує користуватися його майном, а він позбавлений такої можливості у зв'язку із його не допуском до нього. Позивач в судовому засіданні не заперечував тверджень про те, що його сім'я дійсно користується будинком та земельною ділянкою відповідача.

Крім цього відповідач в судовому засіданні вказував на те, що до моменту ухвалення Оболонським районним судом м. Києва рішення про стягнення з нього коштів, він не знав про те, що він користується ними без достатніх правових підстав, оскільки позивач проживав в належному йому нерухомому майні та користувався ним як своїм, що свідчило про наявність між ними певних домовленостей.

За таких обставин, суд вважає, що у відповідача виникло грошове зобов'язання перед позивачем по поверненню йому коштів в розмірі 40 650 євро та 16 000 грн. з моменту ухвалення Апеляційним судом м. Києва рішення про їх стягнення, а саме: з 18.04.2013 року.

Частиною 1 ст. 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до ч.2 ст. 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Згідно із ч.2 ст. 536 ЦК України розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Визначаючи розмір процентів, які підлягають стягненню з відповідача на його користь позивач стверджував, що до правовідносин, які виникли між сторонами слід застосовувати виключно положення ст. 1048 ЦК України і розраховувати їх потрібно починаючи з моменту набранням рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28.02.2011 року законної сили виходячи з розміру переданих коштів, який становив 40 650 євро та 16 000 грн..

Згідно із ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Аналізуючи правову природу вищенаведених положень закону, суд приходить до висновку про те, що сфера його застосування поширюється на відносини, що виникли між позикодавцем та позичальником на підставі дійного договору позики. З цих підстав, законодавцем передбачено й можливість визначення процентів за користування коштами в укладеному між позикодавцем та позичальником договору позики, а у випадку відсутності в укладеному договорі визначення процентів, то їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Враховуючи безпідставність застосування положень глави 71 ЦК України до спірних правовідносин в частині нарахування процентів на підставі ст. 1048 ЦК України у вигляді облікової ставки НБУ, що за розрахунками позивача становить 14 035,90 євро та 5 522,82 грн. за період з 11.03.2011 року по 11.03.2015 року, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача індексу інфляції за період невиконання грошового зобов'язання в розмірі 161 005,17 грн. та трьох процентів річних в розмірі 25 366, 47 грн., у зв'язку із невиконанням рішення суду на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, то суд вважає за необхідне відмітити наступне.

Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідач як на підстави для відмови в задоволенні зазначеної частини позовних вимог посилався фактично на те, що він здійснював всі залежні від нього дії, які були направлені на виконання рішення суду та сплати боргу позивачу. Тому його вини в затримці виконання вказаного рішення немає, а на момент розгляду справи виконавче провадження вже закінчено, у зв'язку із добровільним виконанням рішення суду.

З такими твердженнями відповідача, суд погодитися не може.

Зважаючи на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов'язання за рахунок іншої. Матеріальне становище учасників цивільного обороту схильне до змін, тому не виключено, що боржник, який не може виконати грошове зобов'язання зараз, зможе виконати його пізніше. Оскільки грошові кошти є родовими речами, неможливість виконання такого зобов'язання, не звільняє його від відповідальності.

Як вбачається з рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19.12.2012 року позивач, звертаючись до суду із позовом просив стягнути на його користь суму боргу, яка становила 40 650 євро та 16 000 грн.

Вирішуючи питання про наявність підстав для стягнення з відповідача коштів в розмірі 40 650 євро, Апеляційний суд м. Києва в своєму рішенні встановив, що позивач передав відповідачу кошти в якості оплати за будинок та земельної ділянки в розмірі 40 650 євро та 16 000 грн., які і було стягнуто на користь позивача із зазначення еквіваленту боргу, який утворився в євро по відношенню до гривні на момент його ухвалення.

Тобто, зобов'язання відповідача по валюті боргу є євро, оскільки суд стягував на користь позивача саме євро про що і просив сам позивач. Наявність в рішеннях судів посилань на еквівалент суми коштів, які були визначені в національній валюті України - гривні, не свідчить про наявність у відповідача зобов'язання погасити такий борг саме в гривні на момент ухвалення рішення, оскільки предметом позовних вимог було стягнення боргу в євро.

Згідно з частинами першою, другою статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 192 ЦК України).

У п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим НБУ на день ухвалення рішення.

Як передбачено нормами Закону від 03.07.1991 року «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення Верховного Суду України від 28 березня 2012 р. у справі 6-36736вов10). Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні.

Таким чином, ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, а не на невиконання судового рішення. Прийняття судового рішення про стягнення грошового боргу в національній валюті не змінює природу грошового зобов'язання як такого, що визначене в іноземній валюті, і не є підставою для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції.

Враховуючи ту обставину, що основна частина боргу відповідача повинна бути повернута позивачу в євро за курсом НБУ на день платежу, то підстав для нарахування на борг в розмірі 40 650 євро інфляційного збільшення немає.

Аналогічні висновки суду, містяться в аналізі практики застосування ст. 625 ЦК України в цивільному судочинстві проведеному Верховним Судом України.

З матеріалів позовної заяви вбачається, що позивач звертаючись до суду із вимогою про стягнення 161 005, 17 грн. інфляційного збільшення суми боргу посилався на правовий висновок Верховного Суду України від 02.07.2014 року в справі №6-79цс14.

Перевіривши доводи позивача, суд не може прийти до аналогічного висновку, оскільки з вищенаведеного правового висновку ВСУ вбачається, що аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст. ст. 192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання є національна валюта України - гривня.

Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобов'язання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України.

Зі змісту вказаного висновку слідує, що незалежно від валюти грошового зобов'язання, правові наслідки за його неналежне виконання настають в національній валюті України, що узгоджується з нормами чинного законодавства. Разом із цим, вказаний правовий висновок не містить вказівки на необхідність нарахування інфляційного збільшення на борг, який виник у відмінній від гривні валюті.

Разом із тим, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 18.04.2013 року було ухвалено стягнути з відповідача на користь позивача 16 000 грн. та судовий збір в розмірі 1820 грн., що разом становить 17 820 грн.

За таких обставин, враховуючи приписи ст. 625 ЦК України, суд приходить до висновку про те, що підлягає застосуванню до боргу відповідача індекс інфляції який становить 6433,02 грн. (17820 грн.*індекс інфляції за період з 19.04.2013 року по 11.03.2015 року (1,361) = 6433,02 грн.) та повинен бути стягнутий з відповідача на користь позивача.

Крім цього суд приходить до висновку про те, що розрахунок 3% річних, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача та ним наданий, відповідає дійсним обставинам справи, тому позовна вимога в цій частині підлягає задоволенню, а з відповідача слід стягнути на користь позивача 3% річних в розмірі 25 366, 47 грн.

Наявні в матеріалах справи докази, висновків суду не спростовують.

Судові витрати підлягають розподілу на підставі ст. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись 192, 533, 536, 625, 1046, 1048, 1212, 1214 ЦК України, ст. ст. 10, 57-61, 88, 208 - 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задовольнити частково;

Стягнути з ОСОБА_2 (АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 три проценти річних за невиконання грошових зобов'язань в розмірі 25 366 (двадцять п'ять тисяч триста шістдесят шість) грн. 47 коп.;

Стягнути з ОСОБА_2 (АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 інфляційне збільшення боргу в розмірі 6 433 (шість тисяч чотириста тридцять три) грн. 02 коп.;

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити;

Стягнути з ОСОБА_2 (АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 318 грн. судового збору;

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду м. Києва протягом 10 днів з дня його проголошення через Оболонський районний суд м. Києва. У разі якщо особи, які беруть участь у справі не були присутні під час ухвалення рішення, апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом десяти днів з моменту його отримання.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його апеляційне оскарження.

Суддя: О.В. Диба