Справа №: 398/713/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

"23" квітня 2015 р. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області

в складі: головуючого - судді Ковальової О.Б.

при секретарі - Дудченко О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Олександрії справу за позовом ОСОБА_1

до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс»

про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів в порядку захисту прав споживача, -

В С Т А Н О В И В :

11.02.2015 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, де просить:

-визнати недійсним договір фінансового лізингу № 00462 з додатками №1,2, укладений 12.12.2014 року укладений між ним та ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс»;

-стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на його користь сплачені на кошти в розмірі 10 990,00 грн. та судовий збір.

Свої вимоги мотивує тим, 12.12.2014 року він уклав з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» договір № 000462 фінансового лізингу з додатками.

Цього ж дня ним на розрахунковий рахунок ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» було сплачено 10% від вартості автомобіля - 10 990,00 грн. адміністративного платежу, що підтверджується квитанцією № 90-937 від 12.12.2014 року.

Однак, через 5 днів відповідач відмовився передати йому автомобіль, посилаючись на те, що договором передбачено інші строки передачі предмету лізингу - через 120 робочих днів після сплати 50% від вартості автомобіля.

Відповідно до пунктів 1.7 договору - предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% вартості предмета лізингу) комісії за організацію та оформлення договору (адміністративного платежу) - 10% від вартості предмету лізингу та комісії за передачу предмету лізингу - 3% від вартості предмета лізингу.

Після укладення договору стало відомо, що відповідач ввів його в оману стосовно вартості автомобіля, збільшивши його ціну, оскільки вартість автомобіля на момент укладення договору становила 54 900,00 грн., а не 109 900,00 грн.

18.12.2014 року на адресу відповідача він подав заяву про розірвання договору фінансового лізингу з підстав надання недостовірної інформації щодо строку отримання автомобіля, невигідності умов договору та повернення сплачених коштів, але кошти йому не повернуті, тому він змушений звернутись до суду.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

В ч.1 ст.203 ЦК України зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства.

Вважає, що умови договору фінансового лізингу не відповідають вимогам Цивільного Кодексу України, Закону України «Про фінансовий лізинг» та ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому є недійсними в зв'язку з наступним.

Відповідно до ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» права позивача вважаються в будь - якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

В ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» наведено перелік несправедливих умов у договорах із споживачами, який не є вичерпним та визначено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків.

Аналіз змісту договору фінансового лізингу від 12.12.2014 року, дає підстави прийти до висновку, що в спірному договорі виключені та обмежені його права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Закону України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України; повністю виключена відповідальність відповідача за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Відповідно до змісту договору від 12.12.2014 року він - лізингоодержувач доручив відповідачу вибрати продавця предмета лізингу, оскільки в договорі не зазначено, що лізингоодержувач сам вибирає продавця майна, не визначений продавець, а тому згідно з положеннями ст..808 ЦК України відповідач як лізингодавець несе солідарну відповідальність з продавцем щодо продажу йому предмету лізингу неналежної якості.

Однак, в п.1.4 договору передбачено, що лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь - якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, усунення несправностей протягом гарантійного строку, так як за вищевказаними зобов'язаннями відповідає продавець.

Посилається на п.п. 1, 4 ч.2 та ст. 11 Закону України «Фінансовий лізинг», ч.1 ст.767 ЦК України, та зазначає, що всупереч вищезазначеним вимогам закону в договорі фінансового лізингу від 12.12.2014 року не передбачено обов'язок лізингодавця надати лізингоодержувачу предмет лізингу у стані, який би відповідав його призначенню, так як не встановлена та повністю виключена в договорі відповідальність лізингодавця за передачу предмета лізингу неналежної якості.

Пунктами 10, 12 договору йому заборонено вимагати відшкодування або зменшення суми платежів у будь - яких випадках, якщо він не може використовувати предмет лізингу за призначенням, ці умови суперечать вимогам ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» та ст.768 ЦК України.

Не відповідають вимогам вищезазначених законів умови п.п.4.4, 1.8 договору, якими у випадку наявності дефектів, які роблять неможливим експлуатацію предмета лізингу надано право тільки на заміну речі шляхом укладення додаткової угоди та проведення додаткових розрахунків без зазначення права позивача на розірвання договору та на відшкодування збитків.

Посилається на ч.3 ст.15 Закону України «Про фінансовий лізинг» та зазначає, що в порушення положень цієї статті в п.5.5 договору передбачено, що будь - які поліпшення речі дозволяються на підставі попереднього письмового погодження з лізингодавцем. В той же час в цьому пункті визначено, що лізингодавець у таких випадках не зобов'язаний виплачувати жодних компенсацій лізингоодержувачу, а останній не має права відшкодовувати ці витрати за рахунок лізингових платежів.

Ч.3 ст.15 ЗУ «Про фінансовий лізинг» надається право лізингоодержувачу на відшкодування вартості необхідних витрат або на зарахування їх вартості у рахунок лізингових платежів у випадку, якщо поліпшення речі зроблено за згодою лізингодавця.

В порушення положень цієї статті п.5.5 договору передбачає, що будь - які поліпшення речі дозволяються на підставі попереднього погодження з лізингодавцем. В той же час у цьому пункті визначено, що лізингодавець у таких випадках не зобов'язаний виплачувати жодних компенсацій лізингоодержувачу, а останній не має права відшкодувати ці витрати за рахунок лізингових платежів.

Також не передбачено його право відмовитись від договору лізингу в односторонньому порядку у разі прострочення передачу предмета лізингу більше 30 днів та вимагати у зв'язку з цим відшкодування збитків та повернення платежів, що були оплачені до такої відмови, тоді як ч.1 ст.7 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено право лізингоодержувача на відмову від договору в таких випадках та відшкодування збитків.

Позивач та представник позивача подали заяву про розгляд справи без їх участі, де зазначили, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі.

Відповідач позов не визнає, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі та заперечення по суті заявлених вимог (а.с.30 - 34). Також він зазначає, що дійсно між сторонами було укладено договір фінансового лізингу з відповідними додатками до нього, які є його невід'ємною частиною. В Договорі було зазначено умову про фінансову послугу, що надається за договором, яка обрана лізингоодержержувачем самостійно, свідомо, без нав'язування з боку лізингодавця або його представників та самостійно засвідчується його підписом. В п. 16.6 йдеться про те, після підписання даного договору всі попередні домовленості вважаються такими, що втратили чинність, позивач все ж таки звинувачує в невиконанні відповідачем якихось усних обіцянок та запевнень, та в зв'язку із цим вважає себе «ошуканим». Позивач також обвинувачує відповідача у введенні його в оману стосовно вартості предмету договору (автомобіля) збільшенням його ціни, котра становила на момент укладання договору становила 54 900 грн., а не 109 900грн. Але таке обвинувачення не відповідає дійсності, оскільки в договорі та додатку № 1, з якими позивач був ознайомлений та власноруч підписав, значиться узгоджена сторонами ціна автомобіля в 109 900 грн. Крім того, в своїй заяві до відповідача від 18.12.2014р. про повернення коштів в зв'язку із недійсністю договору, позивач особисто підтвердив, що згідно договору вартість автомобіля складає 109 900 грн. Щодо того, що в договорі виключені та обмежені права позивача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків суперечать вимогам чинного законодавства - п. 16.12. договору зазначається, що взаємовідносини сторін, що не врегульовані даним договором, регламентуються чинним законодавством України. Щодо намагання позивачем визнати умови Договору такими що є несправедливі в розумінні п.13 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», тому що обмежують права споживача на визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору, повідомляє про те, що згідно п. 1 ст. 308 ЦКУ за договором лізингу одна сторона передає або зобов'язується передати другій стороні у користування майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця відповідно до встановлених лізингоодрежувачем специфікацій та умов на певний строк за встановлену плату. В зв'язку з тим, що строк з моменту підписання сторонами договору і строк 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем всіх платежів суттєво можуть різнитись, природно, що відпускна ціна предмету лізингу від продавця може змінитись. Оскільки цей ризик не повинен нести лізингодавець в зв'язку із специфічністю даного виду договору, що виражається у вигляді непрямого лізингу та відсутністю імперативних вимог чинного законодавства щодо цього питання, вважає визнання позивачем вищезазначеної умови договору несправедливою є недоцільним.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст., ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених вимог та на підставі наданих доказів. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 12.12.2014 року між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" укладено договір фінансового лізингу № 00462, відповідно до якого предметом є транспортний засіб "Cheri СК" вартістю 6 680,85 дол. США (з врахуванням ПДВ згідно обмінного курсу долара США до української гривні, на фактичну дату укладання даного договору. На дату укладання цього договору, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 109 900 грн., сторони погодились, що гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, який визначений на дату укладання даного договору, може змінюватись у випадку зміни обмінного курсу дол. США до української гривні) (п., п. 1.1, 8.2 договору).

Вартість предмета лізингу на момент укладення даного договору зазначається у даному договору, розмір авансового платежу вказується у даному договорі та в додатку № 1, 2 до даного договору, який є його невід'ємною частиною (п.1.2 договору).

Оплата здійснюється відповідно до умов договору та додатку №1 до нього (а.с. 8-16).

Відповідно до п. 1.3 укладеного договору фінансового лізингу лізингодавець (відповідач), бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивачу) на строк та на умовах, передбачених цим договором.

Предмет лізингу є власністю лізингодавця (п.1.6 договору) до моменту переоформлення права власності на нього на лізингоодержувача згідно з умовами даного договору.

Додатками 1 та 2 до договору лізингу вартість предмету лізингу визначено в сумі 6 680,85 дол.США. Відповідно до пунктів 1.7 договору - предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% вартості предмета лізингу) комісії за організацію та оформлення договору (адміністративного платежу) - 10% від вартості предмету лізингу та комісії за передачу предмету лізингу - 3% від вартості предмета лізингу (а.с. 8 - 16).

Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж 12 місяців з моменту підписання договору, платежами визначеними в додатку № 1 до договору, який є невід'ємною частиною договору.

Згідно копій квитанцій № 90-937 від 12.12.2014 року ОСОБА_1 здійснено оплату в сумі 10 900 грн. - адміністративного платежу, як зазначає позивач в позові, але інших платежів ним не сплачено (а.с. 18).

Таким чином, вартість автомобіля чітко визначена договором фінансового лізингу та додатком № 1, 2 до нього, а також і умови передачі автомобіля позивачу, але позивачем не виконані умови договору для передачі автомобіля лізингоодержувачем, тому доводи позивача в цій частині є безпідставними.

Згідно з ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» (надалі по тексту - Закон України) фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу - лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст.806 ЦК України.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст.16 цього Закону сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Враховуючи положення ч. ч. 1, 2 ст. 16 цього Закону України, порядок здійснення сплати лізингових платежів, що встановлений п. 1.7., п. 8.1. договору про фінансовий лізинг № 00462 від 12 грудня 2014 року та додатками № № 1, 2 до нього.

Відповідно до положень ч. 1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст.18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути несправедливими визначено у ч. 3 ст.18 цього Закону.

Визнаючи недійсним оспорюваний договір на підставі ч. 2, ч. 3 п. 2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», суд враховує, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України) ; по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Cуд прийшов до висновку про відсутність одночасно зазначених ознак «несправедливих умов договору».

Позивач сплатив лише адміністративний платіж та не вчиняв інших дій, передбачених умовами договору, для досягнення мети направленої на придбання автомобіля. В такому разі відповідач позбавлений можливості приступити до виконання своїх договірних обов'язків, а отже, стверджувати про наявність недобросовісності з боку відповідача (при невиконанні своїх обов'язків) не можливо.

Також і відсутній дисбаланс договірних прав та обов'язків, так як з договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Суд вважає, що позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження факту порушення відповідачем чинного законодавства України, введення його в оману при укладені договору лізингу, не дотримання вимог закону щодо істотних умов правочину.

Відповідно до ч. 2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), а певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Статтею 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно зі статтею 697 ЦК України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин.

Таким чином, лише належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на отримання в лізинг майна.

З аналізу умов договору не вбачається істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків, які завдають шкоду позивачу. Також в п. 16.12. договору зазначається, що взаємовідносини сторін, що не врегульовані даним договором, регламентуються чинним законодавством України.

Право лізингоодержувача відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку передбачено ч.1 ст.7 та п.3 ч.1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» .

Відповідно до п. 1. 3 ст.11 лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках.

Згідно п. 1 ст. 7 цього Закону лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку.

Отже, законодавством передбачено порядок, умови та наслідки розірвання договорів лізингу в односторонньому порядку, тобто, передбачена можливість відмовитись від правочину в разі неналежного виконання лізингодавцем умов договору.

В п.12.1 договору також передбачено, що лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж , частково або повністю та не отримав транспортний засіб має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвати договір, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця.

У ч. 1 ст.2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного Кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з ч. 1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч.3 ст.6 ЦК України сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

У ст..203 ЦК України закріплено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч.1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Тобто, положення даної статті надають учасникам цивільного обороту право вільно, виходячи з власних інтересів, вирішувати, вступати їм у договірні відносини чи не вступати а також вільно вибрати майбутнього контрагента у договірних відносинах.

Згідно ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Тому посилання позивача на те, що договір укладений на умовах, які ним розцінені як несправедливі та порушують його права є безпідставним. Жодного примусу до укладення договору з боку лізингодавця не встановлено.

Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України спірний договір лізингу є укладеним, оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Між сторонами було укладено договір фінансового непрямого лізингу, тобто лізингодавець (відповідач) зобов'язаний придбати предмет договору в майбутньому, саме після виконання лізингоодержувачем певних зобов'язань. Сторони на момент укладення договору погодили, що лізингоодержувач (позивач) бажає отримати саме автомобіль "Chery СК", а лізингодавець (відповідач) зобов'язаний набути у свою власність даний транспортний засіб, після виконання певних умов, зареєструвати, застрахувати та передати товар у право володіння та користування позивачу. Позивач погодився з умовами договору та порядком набуття права власності на автомобіль, що підтверджується його особистим підписом в договорі та здійсненням оплати авансового платежу 12.12.2014 року.

Відповідно до ч. 1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Враховуючи обставини справи, суд вважає, що позивачем не надано доказів на підтвердження підстав для визнання умов договору фінансового лізингу № 00462 від 12 грудня 2014 року несправедливими в силу вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та визнання договору фінансового лізингу недійсним, оскільки позивач не був введений в оману, так як укладений договір лізингу відповідає усім вимогам закону, кожна сторінка договору та додатки до нього підписані ним особисто, тому підписуючи договір, він мав реальну можливість ознайомитися з його умовами.

Оскільки позовні вимоги залишено без задоволення, то судові витрати позивачу не компенсуються (ст. 88 ЦПК України).

Керуючись 3, 10, 11, 60, 61, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, - суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів в порядку захисту прав споживача - відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення до апеляційного суду Кіровоградської області через Олександрійський міськрайонний суд, а особи, які брали участь у справі. Але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: