АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/7368/15 Головуючий: 1 інстанції
Справа: № 2-674/10 Гайдук Л.П. Категорія: скарга на дії ВДВС Доповідач: Даниленко В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2015 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Бровченка І.О., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря: Каменської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 вересня 2015 року у цивільній справі за скаргою ОСОБА_2 на дії та бездіяльність державних виконавців Дзержинського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року заявниця ОСОБА_2, як сторона виконавчого провадження (стягувач), звернулась до суду зі скаргою, в якій вказувала на те, що заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 12.11.2010 року (Справа № 2-674/2010) було задоволено її позов до відповідачки ОСОБА_3, третя особа: КП «Жилкомсервіс» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої їй у наслідок залиття квартири.

Вказаним судовим рішенням з відповідачки ОСОБА_3 на користь заявниці було стягнуто грошові кошти, а саме: 10 310,00 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 2 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої залиттям її квартири, а також судові витрати, понесені нею по справі: 1 392,73 грн. витрат на оплату проведеної по справі судової будівельно-технічної експертизи, 59,50 грн. сплаченого нею судового збору при зверненні до суду та 30,00 грн. оплачених витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

На підставі зазначеного судового рішення 16 серпня 2011 року Дзержинським районним судом м. Харкова були видані п'ять виконавчих листів за № 2-674/10 - по кожній сумі, що підлягає стягненню з боржниці ОСОБА_3, окремо.

17 серпня 2011 року вказані виконавчі листи були пред'явлені заявницею для їх примусового виконання до Дзержинського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції (далі: Дзержинський ВДВС ХМУЮ).

Постановами державного виконавця Дзержинського ВДВС ХМУЮ від 05 вересня 2011 року були відкриті виконавчі провадження: ВП № 28492162, ВП № 28492900, ВП № 28493376, ВП № 28493648, ВП № 28494869 з примусового виконання зазначених виконавчих листів.

Того ж дня, тобто 05 вересня 2011 року, державним виконавцем було накладено арешт на майно боржниці ОСОБА_3, а 04 листопада 2011 року в процесі здійснення виконавчих дій був складений Акт опису та арешту майна боржниці на загальну суму 13 792,23 грн.

Проте, за п'ять років Дзержинський ВДВС ХМУЮ заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12.11.2010 року, яке вже давно набрало законної сили, так і не виконав, неодноразово повертаючи виконавчі листи заявниці з формальних підстав без їх реального виконання.

10 червня 2015 року виконавчі листи за № 2-674/10 (в кількості 5 штук), які видані Дзержинським районним судом м. Харкова 16.08.2011 року на підставі рішення того ж районного суду від 12.11.2010 року, в черговий раз були безпідставно повернені заявниці разом із постановами державного виконавця Дзержинського ВДВС ХМУЮ Колесникова Р.В. від 10.06.2015 року ВП № 47805991, ВП № 47806211, ВП № 47806701, ВП № 47807106, ВП № 47807502 про відмову у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання цих виконавчих документів.

При цьому, державний виконавець Дзержинського ВДВС ХМУЮ Колесникова Р.В. примушує заявницю подати до виконавчої служби відповідні заяви про відкриття виконавчого провадження по кожному з п'яти виконавчих листів окремо, що на думку заявниці є недоцільним та взагалі незаконним, оскільки всі ці виконавчі листи повинні виконуватись в рамках одного виконавчого провадження з примусового виконання рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12.11.2010 року (Справа № 2-674/2010) про стягнення з боржниці ОСОБА_3 на її користь грошових коштів в загальній сумі 13 792,23 грн.

Крім того, Дзержинський ВДВС ХМУЮ взагалі відмовляє заявниці в ознайомленні з матеріалами виконавчого провадження з примусового виконання ухваленого на її користь судового рішення, відкритого виконавчою службою 05 вересня 2011 року.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що вказаними діями та бездіяльністю посадових осіб Дзержинського ВДВС ХМУЮ тривалий час порушуються її законні права та інтереси, як сторони виконавчого провадження (стягувача), заявниця ОСОБА_2 просила суд скасувати постанови державного виконавця Дзержинського ВДВС ХМУЮ Колесникова Р.В. від 10.06.2015 року ВП № 47805991, ВП № 47806211, ВП № 47806701, ВП № 47807106, ВП № 47807502 про відмову у відкритті виконавчого провадження та повернення їй виконавчих листів без виконання; зобов'язати державного виконавця прийняти до примусового виконання виконавчі листи за № 2-674/10 від 16.08.2011 року, видані на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12.11.2010 року про стягнення з боржниці ОСОБА_3 на користь заявниці грошових коштів в загальній сумі 13 792,23 грн., а саме: 10 310,00 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 2 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, а також судові витрати, понесені нею по справі: 1 392,73 грн. витрат на оплату проведеної по справі судової будівельно-технічної експертизи, 59,50 грн. сплаченого нею судового збору при зверненні до суду, 30,00 грн. оплачених витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, та виконати ці виконавчі листи, а крім того, зобов'язати Дзержинський ВДВС ХМУЮ надати їй для ознайомлення матеріали виконавчого провадження, відкритого на виконання зазначеного судового рішення, та документи, які пояснюють причини невиконання цього рішення суду на протязі п'яти років.

У судовому засіданні заявниця ОСОБА_2 підтримала подану нею скаргу в повному обсязі та наполягала на її задоволенні.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 вересня 2015 року в задоволенні скарги ОСОБА_2 на дії та бездіяльність Дзержинського ВДВС ХМУЮ відмовлено за її безпідставністю.

Не погодившись із таким судовим рішенням суду першої інстанції, заявниця ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить скасувати зазначену ухвалу районного суду, як незаконну, та постановити по справі нову ухвалу, якою задовольнити подану нею скаргу на дії та бездіяльність Дзержинського ВДВС ХМУЮ у повному обсязі.

В обґрунтування своєї скарги апелянт ОСОБА_2 посилається на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Зокрема, апелянт ОСОБА_2 вказує на те, що 05 вересня 2011 року в Дзержинському ВДВС ХМУЮ було відкрито виконавче провадження з примусового виконання п'яти виконавчих листів за № 2-674/10, виданих Дзержинським районним судом м. Харкова рішення 16 серпня 2011 року на підставі рішення того ж районного суду від 12.11.2010 року про стягнення з боржниці ОСОБА_3 на її користь грошових коштів в загальній сумі 13 792,23 грн.

Проте, до цього часу рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12.11.2010 року, яке ухвалене на користь апелянта, залишається не виконаним, а тому виконавче провадження з примусового виконання цього судового рішення триває, що виключає можливість відкриття нового виконавчого провадження з його примусового виконання.

Однак, суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі по суті ініційованого заявницею питання, на вказані обставини належної уваги не звернув, як не звернув уваги й на те, що виконавчі листи, які були видані на виконання вищезазначеного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12.11.2010 року, в черговий раз були повернені виконавчою службою стягувачеві невиконаними з винесенням державним виконавцем Колесникова Р.В. незаконних постанов про відмову у відкритті виконавчого провадження за цими виконавчими документами, в зв'язку з чим необґрунтовано відмовив у задоволенні поданої заявницею скарги на дії та бездіяльність Дзержинського ВДВС ХМУЮ, які безумовно порушують її права та інтереси.

Перевіривши законність і обгрунтованність оскаржуваної ухвали суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія не вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Відмовляючи в задоволенні вищезазначеної скарги заявниці ОСОБА_2 за її безпідставністю, суд першої інстанції виходив із того, що оскаржувані постанови державного виконавця Дзержинського ВДВС ХМУЮ Колесникова Р.В. винесені ним правомірно з дотриманням вимог діючого законодавства й будь-яких прав чи інтересів заявниці не порушують, а доказів на підтвердження того, що вона зверталась до виконавчої служби з заявами про ознайомлення з матеріалами виконавчих проваджень та їй було відмовлено в цьому, остання до суду не представила.

Судова колегія погоджується з такими висновками районного суду, оскільки ці висновки відповідають матеріалам справи та ґрунтуються на законі.

За приписами ст.ст. 1, 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне приватне право».

Згідно ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Судовий розгляд, яким справа вирішується по суті, закінчується ухваленням судом рішення в порядку, передбаченому ст.ст. 208, 209 ЦПК України.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (ч.1 ст. 14 ЦПК України).

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

За правилами ст. 368 ЦПК України питання, пов'язані із зверненням судового рішення до виконання, вирішує місцевий суд, який розглянув справу.

За кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили, за заявою осіб, на користь яких воно ухвалено, видається один виконавчий лист.

Основи організації та діяльності державної виконавчої служби, її завдання, правовий статус працівників органів державної виконавчої служби визначаються Законом України «Про державну виконавчу службу» від 24 березня 1998 року № 202/98-ВР.

Згідно ст.ст. 1, 2 вказаного Закону Державна виконавча служба входить до системи органів Міністерства юстиції України і здійснює виконання рішень судів, третейських судів та інших органів, а також посадових осіб (далі - рішень) відповідно до законів України.

Завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом.

Правову основу діяльності державної виконавчої служби становлять Конституція України, цей Закон, інші закони та нормативно-правові акти, що прийняті на їх виконання.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-XIV (далі: Закон № 606-XIV).

Відповідно до ст. 1 указаного Закону виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу та здійснюється державними виконавцями на підставі виконавчих документів, у тому числі й виконавчих листів, що видаються судами (ст.ст. 2, 17 Закону № 606-XIV).

За змістом ч. 1 ст. 7, ч.ч.1, 2 ст. 8 Закону № 606-XI учасниками виконавчого провадження є державний виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, експерти, спеціалісти, перекладачі, суб'єкти оціночної діяльності - суб'єкти господарювання.

Сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник.

Стягувачем є фізична або юридична особа, на користь чи в інтересах якої видано виконавчий документ.

Боржником є фізична або юридична особа, визначена виконавчим документом.

Обов'язки державних виконавців визначені законодавцем у ст. 11 Закону № 606-XIV.

Відповідно до вказаної правової норми державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 19 Закону № 606-XIV державний виконавець відкриває виконавче провадження, виключно на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону, за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

При цьому окремі питання організації виконання рішень, що підлягають примусовому виконанню, більш детально визначені в Інструкції з організації примусового виконання рішень, розробленої відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів Міністерства юстиції України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5.

Зокрема, п.п. 3.2., 3.4., 3.4.2. вказаної Інструкції прямо передбачено, що підставою для вжиття заходів примусового виконання рішень є виконавчий документ, який пред'явлений до виконання в установленому Законом порядку.

Заява про відкриття виконавчого провадження подається до органу ДВС у письмовій формі разом із оригіналом (дублікатом) виконавчого документа.

На кожен поданий на примусове виконання виконавчий документ стягувачем подається окрема заява про відкриття виконавчого провадження.

Таким чином, системний аналіз положень ст. 2 Закону України «Про державну виконавчу службу», ст. 1, п. 1 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження», п.п. 3.2., 3.4., 3.4.2. Інструкції з організації примусового виконання рішень, розробленої відповідно до цього Закону, у взаємозв'язку з положеннями ст. 368 ЦПК України дає можливість стверджувати, що виконавче провадження з примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) відкривається державним виконавцем за кожним поданим на примусове виконання виконавчим документом окремо, за наявності відповідної заяви (заяв, в залежності від кількості поданих на виконання виконавчих документів) стягувача, відсутність якої виключає можливість здійснення виконавчого провадження, що відповідає загальним засадам цивільного законодавства, якими зокрема, є розумність та добросовісність.

Загальні підстави для відмови у відкритті виконавчого провадження наведені законодавцем у ст. 26 Закону № 606-XIV.

Відповідно до частини першої коментованої статті державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі:

1) пропуску встановленого строку пред'явлення документів до виконання;

2) неподання виконавчого документа, зазначеного у статті 17 цього Закону, та неподання заяви про відкриття виконавчого провадження у випадках, передбачених цим Законом;

3) якщо рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної (юридичної) сили, крім випадків, коли воно у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання;

4) пред'явлення виконавчого документа до органу державної виконавчої служби не за місцем або не за підвідомчістю виконання рішення;

5) якщо не закінчилася відстрочка виконання рішення, надана судом, яким постановлено рішення;

6) невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим статтею 18 цього Закону;

6-1) офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури;

7) якщо виконавчий документ повернуто стягувачу за його заявою, крім виконавчих документів про стягнення аліментів та інших періодичних платежів;

8) наявності інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження.

Про відмову у відкритті виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову протягом трьох робочих днів, а за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - не пізніше наступного робочого дня з дня надходження виконавчого документа і не пізніше наступного дня надсилає її заявникові разом з виконавчим документом (ч. 2 ст. 26 Закону № 606-XIV) .

Постанова державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження може бути оскаржена заявником у десятиденний строк з дня її надходження у порядку, встановленому цим Законом (ч. 4 ст. 26 Закону № 606-XIV).

Відповідно до ст.ст. 27, 30, 32 Закону № 606-XIV у разі позитивного вирішення питання про відкриття виконавчого провадження та ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме:

- закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону;

- повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону;

- повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.

Державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а з виконання рішення немайнового характеру - у двомісячний строк.

Особливості виконання рішень у разі відкриття кількох виконавчих проваджень щодо одного боржника, передбачені в ст. 33 Закону № 606-XIV.

За приписами цієї правової норми у разі якщо в органі державної виконавчої служби відкрито кілька виконавчих проваджень про стягнення коштів з одного боржника, вони об'єднуються у зведене виконавче провадження і на майно боржника накладається арешт у межах загальної суми стягнення, виконавчого збору і можливих витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій.

Порядок та наслідки повернення виконавчого документа стягувачу визначені у ст. 47 Закону № 606-XIV.

За приписами вказаної статті виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу, зокрема у разі, якщо:

у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними (п. 2 ч. 1 ст. 47);

стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, не реалізоване під час виконання рішення (п. 3 ч. 1 ст. 47);

стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа (п. 4 ч. 1 ст. 47).

Про повернення стягувачу виконавчого документа державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Порядок відновлення виконавчого провадження врегульований ст. 51 Закону № 606-XIV.

За правилами цієї правової норми, у разі якщо постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, виконавче провадження підлягає відновленню протягом трьох робочих днів з дня надходження рішення суду, виконавчого документа чи постанови керівника відповідного органу державної виконавчої служби.

Про відновлення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову, копії якої не пізніше наступного дня надсилаються до суду, який визнав незаконною постанову державного виконавця, сторонам, а також органу (посадовій особі), який видав виконавчий документ.

Порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності посадових осіб державної виконавчої служби врегульований ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. 1 вказаної правової норми рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

Рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом (частина 4 коментованої статті).

Положення ч. 4 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» кореспондуються зі ст. 383 ЦПК України, відповідно до якої сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи (ч. 2 ст. 387 ЦПК України).

При цьому, як роз'яснено в п. 18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», суд не має права зобов'язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом про виконавче провадження можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби, наприклад, постановити ухвалу про зупинення виконавчого провадження у випадках, передбачених статтями 37-38 Закону України «Про виконавче провадження».

Якщо ж оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (ч. 3 ст. 387 ЦПК України).

Як встановлено судом та підтверджено наявними в матеріалах цивільної справі письмовими доказами, заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 12.11.2010 року (Справа № 2-674/2010) було задоволено позов ОСОБА_2 до відповідачки ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої залиттям її квартири (а.с. 26-27).

Вказаним судовим рішенням з відповідачки ОСОБА_3 на користь позивачки ОСОБА_2 було стягнуто грошові кошти, а саме: 10 310,00 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 2 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої залиттям її квартири, а також судові витрати, понесені нею по справі: 1 392,73 грн. витрат на оплату проведеної по справі судової будівельно-технічної експертизи, 59,50 грн. сплаченого нею судового збору при зверненні до суду та 30,00 грн. оплачених витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

На підставі зазначеного судового рішення 16 серпня 2011 року Дзержинським районним судом м. Харкова позивачці ОСОБА_2 були видані п'ять виконавчих листів за № 2-674/10 - окремо по кожній сумі, що підлягає стягненню на її користь з боржниці ОСОБА_3 (а.с. 29-33).

17 серпня 2011 року вказані виконавчі листи були пред'явлені позивачкою для їх примусового виконання до Дзержинського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції (а.с. 28).

Постановами державного виконавця Дзержинського ВДВС ХМУЮ Колесникова Р.В. від 05 вересня 2011 року були відкриті виконавчі провадження: ВП № 28492162, ВП № 28492900, ВП № 28493376, ВП № 28493648, ВП № 28494869 з примусового виконання зазначених виконавчих листів, у подальшому об'єднані у зведене виконавче провадження, в процесі здійснення якого на майно боржниці ОСОБА_3 було накладено арешт у межах загальної суми стягнення.

Постановами того ж державного виконавця від 13.05.2013 року (реєстраційні номери виконавчих проваджень: 28492162, 28492900, 28493376, 28493648, 28494869) виконавчі листи за № 2-674/10, видані Дзержинським районним судом м. Харкова 16.08.2011 року, були повернені стягувачеві ОСОБА_2 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», в зв'язку з відмовою останньої залишити за собою майно боржника, не реалізоване під час виконання судового рішення, з роз'ясненням її права на повторне пред'явлення виконавчих документів до примусового виконання (а.с. 73-78).

У подальшому вищезазначені виконавчі листи неодноразово подавалися стягувачем ОСОБА_2 до Дзержинського ВДВС ХМУЮ для примусового їх виконання, однак постановами державного виконавця повертались їй без виконання, в тому числі й на підставі п. 4 ч. ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», в зв'язку з відмовою останньої щодо авансування витрат, пов'язаних з примусовим проникненням до житла боржниці ОСОБА_3 (а.с. 79-85).

Постановами державного виконавця Дзержинського ВДВС ХМУЮ Колесникова Р.В. від 01.04.2015 року (реєстраційні номери виконавчих проваджень: 47083018, 47082080, 47083898, 47083390, 47082531) було відмовлено у відкритті виконавчих проваджень з примусового виконання виконавчих листів за № 2-674/10, виданих Дзержинським районним судом м. Харкова 16.08.2011 року, на підставі п. 8 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», в зв'язку з неподанням стягувачем ОСОБА_2 необхідних заяв про відкриття виконавчих проваджень відповідно до кількості пред'явлених виконавчих документів, як те передбачено Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5, з роз'ясненням стягувачеві про необхідність подачі окремих заяв про відкриття виконавчого провадження за кожним виконавчим документом.

Зазначені постанови державного виконавця Дзержинського ВДВС ХМУЮ Колесникова Р.В. були оскаржені стягувачем ОСОБА_2 у судовому порядку, однак ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 26.08.2015 року у задоволенні скарги заявниці ОСОБА_2 було відмовлено, а оскаржувані дії державного виконавця визнано правомірними й такими, що відповідають закону.

Проте, незважаючи на наявність незакінчених судових проваджень за її скаргою на дії та бездіяльність державного виконавця Дзержинського ВДВС ХМУЮ Колесникова Р.В. при виконані ним судового рішення, заявниця ОСОБА_2 04 червня 2015 року знову звернулась до Дзержинського ВДВС ХМУЮ з заявою (в одному екземплярі) про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчих листів за № 2-674/10, виданих Дзержинським районним судом м. Харкова 16.08.2011 року, про стягнення з ОСОБА_3 на її користь грошових коштів, присуджених судом, до того ж надавши до виконавчої служби в тому числі й виконавчий лист від 16.08.2011 року про стягнення з боржниці на її користь 10 310,00 грн. спричиненої матеріальної шкоди, хоча рішенням Апеляційного суду Харківської області від 22.08.2012 року заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12.11.2010 року було змінено, а розмір спричиненої позивачці ОСОБА_2 матеріальної шкоди, яка підлягає відшкодуванню останній, зменшено з 10 310,00 грн. до 6 560,09 грн.

10 червня 2015 року державним виконавцем Дзержинського ВДВС ХМУЮ Колесниковим Р.В. у черговий раз були винесені постанови (ВП № 47805991, ВП № 47806211, ВП № 47806701, ВП № 47807106, ВП № 47807502) про відмову у відкритті виконавчих проваджень з примусового виконання п'яти виконавчих листів за № 2-674/10, виданих Дзержинським районним судом м. Харкова 16.08.2011 року на виконання рішення того ж районного суду від 12.11.2010 року про стягнення з боржниці ОСОБА_3 на користь заявниці ОСОБА_2 присуджених грошових коштів, на підставі п. 8 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», в зв'язку з неподанням ОСОБА_2 відповідної кількості заяв про відкриття виконавчих проваджень за кількістю пред'явлених нею виконавчих документів, та невідповідності змісту одного з виконавчих листів резолютивній частині судового рішення, яке підлягає примусовому виконанню.

При цьому, як пояснила в судовому засіданні суду апеляційної інстанції сама заявниця - апелянт ОСОБА_2, вона принципово не бажає подавати до виконавчої служби окремі заяви про відкриття виконавчих проваджень за кожним із виданих їй виконавчих листів, а рішення Апеляційного суду Харківської області від 22.08.2012 року, яким було змінено заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12.11.2010 року та яке набрало законної сили, на її думку є незаконним і несправедливим.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, обґрунтовано відмовив у задоволенні скарги заявниці ОСОБА_2 за її безпідставністю, оскільки оскаржувані нею постанови державного виконавця Дзержинського ВДВС ХМУЮ Колесникова Р.В. від 10.06.2015 року про відмову у відкритті виконавчого провадження за поданими нею виконавчими листами, винесені уповноваженою на те особою, з дотриманням вимог діючого законодавства, а саме: Закону України «Про державну виконавчу службу», Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5, й будь-яких прав чи інтересів заявниці не порушують, позаяк остання не позбавлена можливості звернутися до виконавчої служби з приводу примусового виконання наявних у неї оригіналів виконавчих листів, подавши відповідні заяви про відкриття виконавчих проваджень у відповідності до кількості цих виконавчих документів, які повинні відповідати вимогам ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження».

Обґрунтовано суд першої інстанції відмовив у задоволенні й решти претензій, заявлених ОСОБА_2 до Дзержинського ВДВС ХМУЮ, оскільки будь-яких належних та допустимих, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, доказів на підтвердження фактів порушення її прав з боку виконавчої служби в процесі здійснення виконавчих проваджень, заявниця до суду не представила.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги заявниці ОСОБА_2 про те, що виконавче провадження з примусового виконання заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12.11.2010 року, ухваленого на її користь, було відкрито Дзержинським ВДВС ХМУЮ ще 05 вересня 2011 року й досі триває, що взагалі виключає можливість відкриття нового виконавчого провадження з його примусового виконання, то ці доводи апелянта судова колегія оцінює критично та відхиляє, оскільки як зазначалося вище, з моменту винесення державним виконавцем постанови про повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження вважається завершеним, що в даній справі мало місце неодноразово, будь-яких даних про те, що завершені виконавчі провадження були відновлені відповідно до ст. 51 зазначеного Закону матеріали цивільної справи не містять і таких даних апелянтом ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції не представлено, а тому виконавче провадження з примусового виконання заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12.11.2010 року може бути відкрито заново в межах строків пред'явлення виконавчих документів до виконання, передбачених ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження», за відповідними заявами самої ОСОБА_2, як стягувача - сторони виконавчого провадження.

Інші доводи апеляційної скарги заявниці ОСОБА_2, що наведені на її обґрунтування, які фактично зводяться до незгоди з ухваленим районним судом по справі судовим рішенням та суб'єктивної його переоцінки, в даному випадку, є несуттєвими, судове рішення, прийняте районним судом по суті розглянутої ним скарги не спростовують, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, з огляду на викладене та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 312, 312 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 вересня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: