Справа № 158/2441/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Костюкевич О.К.
Провадження № 22-ц/773/1371/15 Категорія: 19 Доповідач: Веремчук Л. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Веремчук Л.М.

суддів - Овсієнка А.А., Лівандовської-Кочури Т. В.,

при секретарі Кирилюку О.О.

з участю: представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк», Приватного акціонерного товариства «Ренесанс Життя» про визнання договорів недійсними, об'єднаної в одне провадження зі справою за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» про визнання договору недійсним за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 16 липня 2015 року,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 16 липня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк», Приватного акціонерного товариства «Ренесанс Життя» про визнання недійсними:

- кредитного договору зі страхуванням життя позичальника (пошта) № 68/7015CLPS2 на поточні потреби, укладеного 11 серпня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк», ОСОБА_2 та Приватним акціонерним товариством «Ренесанс Життя» з максимальною сумою ліміту кредитування в банкоматах 6000,00 грн.;

- кредитного договору зі страхуванням життя позичальника (пошта) № 452/7015CLАPS на поточні потреби на суму 3360,00 грн., укладеного 12 лютого 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк», ОСОБА_2 та Приватним акціонерним товариством «Ренесанс Життя»;

- кредитного договору зі страхуванням життя позичальника (пошта) № 831/7015CLАPS на поточні потреби на суму 11800,00 грн., укладеного 03 липня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк», ОСОБА_2 та Приватним акціонерним товариством «Ренесанс Життя»;

- договору № 01342/0012XSGF про відкриття банківського (карткового) рахунку, кредитного обслуговування рахунку та встановлення кредитного ліміту 4000 грн. від 21 листопада 2013 року, укладеного між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» - відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін з наступних підстав.

Судом встановлено, що 11 серпня 2012 року ОСОБА_2 уклала з ПАТ «Платинум Банк» та ПрАТ «Ренесанс Життя» кредитний договір з обслуговуванням кредитної картки та страхуванням життя позичальника (пошта) № 68/7015CLPS2 на поточні потреби з максимальною сумою ліміту кредитування в банкоматах 6000 грн. (а.с. 13-14 Т. 1).

12 лютого 2013 року ОСОБА_2 уклала з ПАТ «Платинум Банк» та ПрАТ «Ренесанс Життя» кредитний договір зі страхуванням життя позичальника (пошта) № 452/7015CLАPS на поточні потреби на суму 3360 грн. (а.с. 5-6 Т. 1).

03 липня 2013 року ОСОБА_2 уклала з ПАТ «Платинум Банк» та ПрАТ «Ренесанс Життя» кредитний договір зі страхуванням життя позичальника (пошта) № 831/7015CLАPS на поточні потреби на суму 11800,00 грн. (а.с. 8-9 Т. 1).

21 листопада 2013 року ОСОБА_2 з Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» уклала договір № 01342/0012XSGF про відкриття банківського (карткового) рахунку, кредитного обслуговування рахунку та встановлення кредитного ліміту 4000 (чотири тисячі) грн. (Т. 1 а.с. 58-60).

Зазначені вище документи підписані сторонами у справі.

Оскаржуючи кредитні договори сторона яка не є стороною договорів вважає, що вони (договори) укладені з порушенням вимог ст. 65 УК України, а саме, що згоди на їх укладення як чоловік відповідачки ОСОБА_2 він не давав. Однак, такі твердження позивача є довільним трактуванням діючого законодавства.

Згідно із ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 65 СК України передбачає, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 73 СК України за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що договори кредиту не є угодами щодо розпорядження спільним майном подружжя, яка потребує письмової згоди іншого з подружжя, а тому дані договори не впливають на права та обов'язки ОСОБА_3 як другого із подружжя.

Отже, укладаючи кредитні договори сторони не порушили вимоги ст. 65 СК України.

В апеляційній скарзі апелянт ставить питання про порушення банком законодавства про фінансові послуги. Зокрема, ст. 6 ч. 1 п. 8 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», яка зобов'язує сторони передбачати у договорі порядок зміни і припинення дії договорів та те, що кожен із договорів встановлює умови відповідальності виключно позичальника і не містить жодної згадки щодо умов відповідальності банку. Однак такі твердження не відповідають змісту укладених договорів. Зокрема, в договорах № 68/7015CLPS2 від 11 серпня 2012 року в пункті 1.1.1 підпункт «ж», №452/7015CLАPS від 12 лютого 2013 року в пункті 1.2 підпункт «ж», №831/7015CLАPS від 03 липня 2013 року в пункті 1.2 підпункт «ж» передбачено дату повернення кредиту, що є кінцевою даною дії договорів; в договорі № 01342/0012XSGF від 21 листопада 2013 року в пункті 1.7 передбачено строк дії кредитного ліміту; також даним договорами передбачено умови дострокового повернення кредиту або часткового дострокового повернення кредиту, що є порядком зміни умов договору.

Згідно ч.ч.1-3 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрнішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Посилання апелянта як на підставу визнання кредитного договору недійним на положення Закону України «Про захист прав споживачів», на думку колегії суддів не може бути взято до уваги, оскільки застосування цього Закону можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедуру виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, регулювання яких передбачено положеннями ЦК України та спеціальним законодавством у системі кредитування.

Відповідно до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. ОСОБА_2 не заперечує, що на виконання умов кредитного договору здійснював щомісячні платежі, що також свідчить про відсутність підстав для визнання вказаного договору недійсним з цих підстав.

Крім того, як на підставу для визнання кредитних договорів недійсними позивач посилається на те, що під час укладання даних договорів банком були порушенні права ОСОБА_2 як споживача кредитної послуги, зокрема: відповідач надав йому не повну інформацію про умови кредитування, орієнтовану сукупну вартість кредиту, а тому допустив дискримінацію кредитних умов та ставок.

Відповідно ч.2 ст.1056 ЦК України позичальник має право відмовитись від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до вставленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом, а згідно п.6 ст.11 України «Про захист прав споживачів» ОСОБА_2 мала право протягом чотирнадцяти днів відкликати свою згоду на укладання договору про надання споживчого кредиту без пояснень причин. Проте, ОСОБА_2 не скористалася цим правом, що свідчить про те, що вона погоджувався з усіма умовами договору та не вважала їх такими, що порушують її інтереси або є несправедливими.

Отже, укладаючи кредитні договори, сторони з'ясували умови договору, передбачили права та обов'язки як кредитора, так і позичальника.

Відповідно до ст..629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

ОСОБА_2 не ухилялася від виконання кредитного договору. Вона вносила поточні платежі на погашення кредитної заборгованості. А це свідчить про відсутність підстав для визнання кредитних договорів недійсними.

При укладенні кредитних договорів між сторонами були дотримані всі передбачені діючим законодавством істотні умови договору, які обумовлені їх згодою. Крім того, на момент укладення договорів обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх виявлення відповідало їхній внутрішній волі, було вільним, що підтверджується власноручними підписами учасників правочину та печаткою фінансової установи. Форма і зміст договору відповідають ст. 203 ЦК України.

Твердження позивача ОСОБА_3 про введення відповідача ОСОБА_2 в оману представниками банку, так як вона не знала про всі істотні умови договору під час його укладення, не була ознайомлена із цими умовами в письмовій формі не є підставою для визнання кредитних договорів недійсними, оскільки дане твердження в повному обсязі спростовується наданими відповідачем ПАТ «Платинум Банк» копіями заяв-анкет позичальника, в яких наявний власноручний підпис позичальника ОСОБА_2, у тексті договорів чітко і зрозуміло викладено істотні умови договору, наявні підписи ОСОБА_2, що свідчить про ознайомлення з умовами договору.

Щодо посилання позивача на порушення банком п. 3.6 Правил надання банкам України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, то колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду,що в осопорюваних договорах передбачено комісії за ведення кредитної справи, а не за надання та обслуговування кредиту.

Доводи апелянта в апеляційній скарзі про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та ігнорування положень Закону України "Про захист прав споживачів" безпідставні, носять суб'єктивний характер, зводяться лише до переоцінки доказів по справі, та непогодженням з їх оцінкою, тоді як колегія суддів вважає, що суд розглядаючи справу оцінив докази по справі у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, і встановивши обставини по справі у відповідності до норм права, яким регулюються виниклі між сторонами правовідносини обґрунтовано відмовив у задоволені позову.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін, оскільки воно ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 16 липня 2015 року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: