Апеляційний суд Кіровоградської області
22-ц/781/1172/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Циганаш І. А.
Доповідач Суровицька Л. В.
УХВАЛА

Іменем України

13.05.2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області в складі :

головуючої судді: Суровицької Л.В.,

суддів: Авраменко Т.М.,Суржика М.М.,

при секретарі: Кравченко Я.С.

за участю представника позивача та представника відповідача ОСОБА_2, розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за апеляційною скаргою ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 01 квітня 2015 року у справі за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_3, який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_8, треті особи - Служба у справах дітей Кіровоградської міської ради, Ленінський сектор Управління державної міграційної служби України в Кіровоградській області про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_3, який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_8, треті особи - Служба у справах дітей Кіровоградської міської ради, Ленінський сектор Управління державної міграційної служби України в Кіровоградській області про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

ТОВ зазначало, що 12 листопада 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, згідно якого Банк надав відповідачу кредит в сумі 122 561 грн.25 коп. на споживчі цілі на строк до 12 травня 2017 року зі сплатою плаваючої процентної ставки FIDR+1,99 % річних. Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором в цей день між Банком та ОСОБА_3, від імені якого діяла ОСОБА_5, було укладено договір іпотеки, згідно якого передано в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1.

20 липня 2011 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг України» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю та договір відступлення права вимоги, за умовами якого ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором від 12 листопада 2007 року та договором іпотеки.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору, станом на 04 березня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 265 524 грн.49 коп., з яких: залишок заборгованості за кредитом - 103 693,34 грн., відсотки за користування кредитом - 2 270,50 грн., пеня за прострочення зобов'язань - 159 560,65 грн.

Товариство просило суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру, шляхом її продажу з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру прав власності, дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість за ціною визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на час укладення правочину. Просили виселити відповідачів, які проживають у вказаній квартирі, без надання їм іншого приміщення (а.с.2-6).

В судовому засіданні товариство збільшило позовні вимоги, просило звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості, визначеної станом на 09 січня 2015 року в сумі 375 518 грн.72 коп. (а.с.90-91).

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 01 квітня 2015 року позов задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за кредитним договором від 12 листопада 2007 року у розмірі 375 518 грн.72 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцю ОСОБА_3 на праві приватної власності, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ТОВ «ОТП Факторинг України» з укладенням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем за ціною визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на час укладення правочину. Розподілено судові витрати. В решті позовних вимог відмовлено (а.с.165-173).

В апеляційній скарзі ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просить рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову про виселення відповідачів та передачі майна в управління на час його реалізації товариству, скасувати з підстав порушення норм матеріального і процесуального права і ухвалити нове рішення про задоволення цих позовних вимог.

В іншій частині рішення суду не оскаржено.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник ТОВ «ОТП Факторинг Україна» підтримала доводи апеляційної скарги, а представник відповідача - ОСОБА_2, заперечив проти цих доводів і просив рішення суду залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в тій частині, в якій воно оскаржено, в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає із наступних підстав.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджується, що 12 листопада 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником усіх прав та обов'язків якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № ML-К00/002/2007, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику кредит у розмірі 122 561 грн.25 коп. на споживчі цілі зі строком повернення 12 травня 2017 року та за умови сплати процентної ставки FIDR+1,99 % річних за користування кредитом (а.с.9-13).

Для забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 12 листопада 2007 року між Банком та ОСОБА_3, від імені якого діяла ОСОБА_5, укладено договір іпотеки № PML-К00/002/2007, згідно якого передано в іпотеку Банку належну на праві власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 09 грудня 2005 року двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею - 49,55 кв.м та житловою - 26,1 кв.м. (а.с.14-17,8,135-137, 158-160).

20 липня 2011 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» укладений договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за яким відповідно до ст.ст.512, 514,1077-1079,1082,1084 ЦК України ПАТ «ОТП «Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги, зокрема за кредитним договором № ML-К00/002/2007 від 12 листопада 2007 року, укладеним між Банком та ОСОБА_4 (а.с.26-29).

Також 20 липня 2011 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого Банк відступив фактору ТОВ «ОТП Факторинг Україна» сукупність прав, належних Банку за договорами забезпечення, включаючи, але не обмежуючись, правом звертати стягнення на заставлене майно ( а.с.30-31).

За цими договорами до товариства перейшли всі права кредитора за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_4 та іпотекодержателя за договором іпотеки від 12 листопада 2007 року, укладеним з ОСОБА_3.

Як свідчать матеріали справи квартира, що є предметом іпотеки, придбана ОСОБА_3 не за рахунок коштів, які отримані ОСОБА_4 за кредитним договором, а придбана була за два роки до укладення кредитного договору.

Судом встановлено, що на час вирішення спору у квартирі, крім власника ОСОБА_3 проживають і зареєстровані його дружина - ОСОБА_2, неповнолітній син - ОСОБА_7, малолітня донька - ОСОБА_8, теща - ОСОБА_5, тесть - ОСОБА_4 та брат дружини - ОСОБА_6 (а.с.19).

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором станом на 09 січня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 375 518 грн.72 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 103 693 грн.34 коп., заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 7870 грн28 коп., по пені - 263 955 грн.10 коп. (а.с.92).

Згідно з пунктом 6.2. договору іпотеки іпотекодержатель набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки у разі несплати боржником іпотеко держателю будь-якої суми у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в кредитному договорі.

Судом встановлено, що позичальник порушив умови кредитного договору, зокрема, не здійснював погашення кредиту та процентів за його користування в установлені кредитним договором строки. У зв'язку з виникненням простроченої заборгованості банк повідомив позичальника та іпотекодавця про наявну заборгованість шляхом направлення листів - вимог про усунення порушень. Прострочену заборгованість позичальник у добровільному порядку не сплатив.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 03 грудня 2012 року, яке набрало законної сили, з ОСОБА_4 та ОСОБА_3, як поручителя, солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором визначену станом на 30 серпня 2012 року (а.с.138-139).

Вказане рішення суду не виконано, що стало підставою для звернення банку 11 січня 2014 року до відповідачів із письмовими вимогами про звільнення квартири, що є предметом іпотеки, які були отримані відповідачами 14 січня 2014 року (а.с.21,22, 23-25).

Проте позичальник та іпотекодавець не вжили заходів для погашення заборгованості й звільнення квартири.

Установивши зазначені обставини та ухвалюючи рішення про відмову в позові про виселення відповідачів - мешканців квартири, суд першої інстанції застосував норму частини другої статті 109 ЖК України й виходив із відсутності правових підстав для їх виселення без надання іншого житлового приміщення.

За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла ( правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-39цс15 від 18 березня 2015 року, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України).

Суд першої інстанції установивши, що в іпотеку передано квартиру, яка була придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із вказаної квартири без надання їм іншого постійного житла. Судом правильно застосована частина друга статті 109 ЖК Української РСР у поєднанні з нормами статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку».

Доводи апеляційної скарги цього висновку суду не спростовують, оскільки не ґрунтуються на законі.

Пунктом 7.1 договору іпотеки передбачено, що після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням, предмет іпотеки передається, за бажанням іпотекодержателя, іпотекодержателю або іншій особі, зазначеній іпотекодержателем, в управління на період до його реалізації.

Оскільки вимоги позивача про виселення відповідачів задоволенню не підлягають, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ТОВ в частині передачі квартири в управління товариства на час її реалізації. Доводи апеляційної скарги цього висновку суду не спростовують.

Суд першої інстанції ухвалив рішення в частині відмови в задоволенні позову про виселення відповідачів та відмови в передачі квартири в управління позивачу на час її реалізації з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення в цій частині залишається без змін.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст.308, ст.ст.313-315 ,319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 01 квітня 2015 року відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 01 квітня 2015 року в частині відмови в задоволенні позову про передачу майна в управління на час його реалізації та про виселення, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча суддя:

Судді: