Справа № 569/1591/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2015 року

Рівненський міський суд Рівненської області у складі :

головуючого судді Рогозіна С.В.,

при секретарі Якимчук І.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства „Альфа-Банк про визнання правочинів недійсними,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" в якому просить: визнати недійсним кредитний договір № 1701/0708/71-105 від 01.07.2008 року, який укладено між Відкритим акціонерним товариством "Сведбанк" та ОСОБА_3; визнати недійсним іпотечний договір № 1701/0708/71-105-Z-1 від 01.07.2008 року, який укладено між Відкритим акціонерним товариством "Сведбанк" та ОСОБА_3; відшкодування судових витрат здійснити за рахунок відповідача.

Свої вимоги мотивує тим, що укладений між позивачем та відповідачем 01.07.2008 року кредитний договір № 1701/0708/71-105 є укладеним з суттєвим порушенням істотних умов ОСОБА_4 встановлених вимогами діючого законодавства України, що регулює спірні правовідносини, які необхідні для його укладення, всупереч існуючих норм і вимог діючого законодавства України, а його дія грубо порушує охоронювані Конституцією і Законами України права та інтереси споживача фінансових послуг.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Пояснив, що зміст та умови кредитного договору № 1701/0708/71-105 від 01.07.2008 року були розроблені безпосередньо відповідальними працівниками банку, а тому позичальник був позбавлений фактичної можливості вносити зміни до змісту кредитного договору, і при його укладенні мав можливість погодитись лише на ті умови, які були запропоновані йому банком щодо істотних умов договору. Відповідачем навмисно недотримано та грубо порушено встановлені вимоги діючого законодавства України та приписи Національного Банку України для укладення оспорюваного виду кредитного договору, які визначені законом як істотні та є необхідні, зокрема: банк належно не виконав вимоги Закону про дотримання істотних умов договору, а саме не надав позичальнику повної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту забезпеченого іпотекою; у змісті оспорюваного кредитного договору встановлені несправедливі для позичальника умови договору.

У ході судового розгляду справи представник позивача ОСОБА_1 повністю підтвердив обставини, на які посилається у заяві про зміну підстав цивільного позову та просив позов задоволити у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав. Пояснив, що сторони, керуючись своїм власним волевиявленням, уклали правочин на визначених ними умовах, досягли всіх істотних умов договору та приступили до його виконання. Тому вважати, що до позивача не була доведена певна інформація немає підстав з огляду на підписання договору сторонами з визначеними умовами, який відповідає вимогам закону та наслідки його укладення вже настали.

Крім того, у судовому засіданні наголосив на тому, що при укладенні кредитного договору банк надав позичальнику всю необхідну інформацію про умови кредитування, що передбачена Законом, про що свідчить п. 10.13 укладеного між сторонами кредитного договору в якому зазначено, що підписанням цього ОСОБА_4 позичальник підтверджує, що перед укладенням Кредитного ОСОБА_4 надав йому в письмовій формі всю інформацію про умови кредитування. Також при укладанні Кредитного ОСОБА_4 йому була надана вся необхідна інформація, передбачена Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, в повному обсязі. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог повністю за їх безпідставністю.

Також, представником відповідача подано до суду заяву про застосування строку позовної давності в порядку ст. 267 ЦК України.

Вислухавши доводи представників сторін, дослідивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, а відтак підлягають до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01.07.2008 року між Відкритим акціонерним товариством Сведбанк та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 1701/0708/71-105, згідно якого ОСОБА_4 надав позивачу кредит у розмірі 34000,00 доларів США на строк з 01 липня 2008 року по 01 липня 2038 року з сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11,9 % річних за весь строк фактичного користування кредитом.

Відповідно до п. 1.4 кредитного договору кредитні кошти призначені для здійснення Позичальником розрахунків по ОСОБА_4 купівлі-продажу б/н від 25.06.2008 р. між Позичальником та ОСОБА_5 посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_6, (далі - Договір купівлі-продажу) з метою придбання: однокімнатної квартири за № 45, в будинку № 103 а, що знаходиться за адресою: Рівненська обл., м. Рівне, вул. Біла (далі Обєкт нерухомості).

Також, 01.07.2008 року між Банком та Позичальником був укладений іпотечний договір № 1701/0708/71-105-Z-1, відповідно до умов якого на забезпечення виконання Основного зобовязання за кредитним договором Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю належне йому на праві власності майно: однокімнатна квартира № 45 (сорок пять) в будинку № 103а (сто три а) по вул. Біла м. Рівне Рівненської області.

Відповідно до договору купівлі-продажу прав вимоги 25 травня 2012 року укладеному між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та ОСОБА_4 купівлі-продажу прав вимоги від 15 червня 2012 року укладеному між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (продавець) та Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» право вимоги за кредитним договором № 1701/0708/71-105 від 01.07.2008 року перейшло від ВАТ "Сведбанк" до ПАТ Альфа-Банк.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до положень ст. ст. 1054, 1055 ЦК України кредитний договір повинен бути укладений в письмовій формі та містити в собі положення щодо розміру та умов кредиту.

Укладений сторонами кредитний договір визначений сторонами як споживчий кредит, а тому для нього встановлено особливий порядок укладення.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень п.п. 22, 23 ст. 1, ст. 11, ч. 8 ст. 18, ч. 3 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено, що "Фінансові послуги врегульовують питання щодо відомостей, які кредитодавець має у письмовій формі повідомити споживачеві перед укладенням договору споживчого кредитування".

У п. 4 ч. 4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" встановлено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством.

Витрати, що складають сукупну вартість кредиту, законодавцем визначено у п.п. д). ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", згідно якої орієнтовна сукупна вартість кредиту включає перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо.

Постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", які розроблені у відповідності до ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", затверджено форму детального розпису сукупної вартості кредиту та Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (надалі - Правила).

У даних Правилах вказані обов'язкові умови із числа інших обов'язкових умов договору, на які міститься посилання в ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", необхідність яких випливає із суті та умов договору, які є істотними та які можуть вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з надання кредиту.

Частиною 2 п. 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" передбачено що суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168.

З досліджених в судовому засіданні доказів вбачається, що позивач був ознайомлений лише з тією інформацією, яка була фактично викладеною безпосередньо в змісті самого договору, який був розроблений відповідачем. Судом не здобуто доказів про надання позивачу інших видів документів зокрема, у вигляді інформаційного листа банку чи пам'ятки позичальника, які свідчить про те, що відповідач дій щодо ознайомлення позичальника з усіма умовами кредитування перед укладенням кредитного договору не вчиняв.

Виходячи із змісту оскаржуваного кредитного договору та інших наявних письмових доказів по справі, встановлено, що в змісті кредитного договору відсутні встановлені законодавством обов'язкові умови, які необхідні для його укладення, а саме:

- всупереч вимогам п. 3.1 Правил та ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" належно не наведено детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, у тому числі перелік і розмір інших фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору, тощо;

- всупереч вимогам п. 3.2 Правил та ст.11 ЗУ "Про захист прав споживачів" кредитний договір і зокрема, графік платежів не містить відомостей (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі - щомісяця, щокварталу, тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, вартості сплати вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил;

- всупереч вимогам п. 3.3 Правил та ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" не визначено сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також не зазначено її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту, розрахунок якої здійснюється з використанням наведеної в Постанові Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року формули; б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов'язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання,обслуговування та погашення кредиту.

Вищенаведене підтверджено Висновком експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи № 1316 від 03.08.2015 року по даній цивільній справі.

Зокрема, судовий експерт в складеному ним Висновку вказав, що в кредитному договорі від 01.07.2008 р. № 1701/0708/71-105 та графіку погашення кредиту до нього (додаток № 1 до кредитного договору від 01.07.2008 р. № 1701/0708/71-105) відсутній детальний розпис сукупної (загальної) вартості кредиту для споживача, в тому числі: реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту), зокрема, як її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором (сукупна вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобовязань споживача, які повязані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту). В наданих на дослідження документах відсутні додатки до вказаного кредитного договору, які б містили б детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням вартості всіх супутніх послуг, винагород та інших фінансових зобовязань споживача, які повязані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту. (абз. 3 с. 21 Висновку). В звязку з тим, що при відсутності інформації в кредитному договорі від 01.07.2008 р. № 1701/0708/71-105 та графіку погашення кредиту до нього (додаток № 1 до кредитного договору від 01.07.2008 р. № 1701/0708/71-105) щодо вартості всіх супутніх послуг, реальної процентної ставки, винагород та інших фінансових зобовязань споживача, які повязані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, то зазначене не є достатньо обґрунтованим при проведенні вказаних розрахунків банком.

Відсутність зазначених показників та реальної процентної ставки за вищевказаним кредитним договором показує нижчу вартість кредиту, яку становить (абз. 2 с. 22 Висновку).

Висновок експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи № 1316 від 03.08.2015 року суд визнає належним та допустимим доказом по даній цивільній справі.

Оскільки, вказані обов'язкові відомості не зазначені в кредитному договорі, і докази про те, що ці відомості були офіційно оприлюднені відповідачем суду не було надано, то відсутні підстави вважати, що кредитний договір відповідає вимогам чинного законодавства України.

У відповідності до ст. 638 ЦК, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

В п. 14. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" вказано, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України "Про захист прав споживачів".

Відповідно до ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

З Висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи № 1316 від 03.08.2015 року вбачається, що за наданими матеріалами справи, зокрема, умовами кредитного договору від 01.07.2008 р. № 1701/0708/71-105 не міститься інформація, що банк в зобовязальному порядку попередив споживача, що безпосередньо валютні ризики під час виконання зобовязань за кредитним договором несе споживач. Таким чином, при такому не попередженні споживача вбачається недотримання банком вимог Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 р. № 168. Варто зазначити, що виходячи з вимог пункту 3 статті 509 Цивільного кодексу України, зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідачем не було виконано вимоги даного пункту правил, не було попереджено про те, що позивач нестиме валютні ризики під час виконання кредитного договору. Проте, вказані ризики йому все одно довелось нести, оскільки після укладення договору значно зріс курс долара США по відношенню до гривні України, це потягло значне збільшення боргових зобов'язань для відповідача.

У судовому засіданні представник відповідача заперечив щодо висновків експерта по кредитному договору від 01.07.2008 р. № 1701/0708/71-105, однак свою незгоду нічим не мотивував та будь-яких доказів, які спростовували б дані висновки суду не надав.

Статтями 18 і 19 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено підстави для визнання кредитного договору недійсним у випадку включення до нього умов, які є несправедливими та угод, які здійснені з використанням нечесної підприємницької практики.

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведений у ч. 3 ст. 18 ЗУ "Про захист прав споживачів" і відповідно до ч. 4 зазначеної статті, цей перелік не є вичерпним.

Висновок судово-економічної експертизи підтверджує, що під час укладення кредитного договору ОСОБА_4 приховав від позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав у угоді занижені значення показників суттєвих умов договору, а тому позовна вимога про визнання його недійсним підлягає до задоволення.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 21 Закону України "Про захист прав споживачів" права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції, принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач, будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію, та ціну продукції визначено неналежним чином.

01.07.2008 року між ВАТ Сведбанк та громадянкою ОСОБА_3 був укладений іпотечний договір № 1701/0708/71-105-Z-1, відповідно до якого забезпечувалось належне виконання вимог, що випливають з кредитного договору № 1701/0708/71-105 від 01.07.2008 р., укладеного між Іпотекодавцем та Іпотекодержателем, а також всіх додаткових угод, що будуть укладені до нього, в тому числі щодо суми зобовязань, строків їх виконання, розміру процентів та інших умов.

Відповідно до ч. 2 ст. 548 Цивільного кодексу України недійсне зобовязання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобовязання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

За таких обставин, іпотечний договір № 1701/0708/71-105-Z-1 від 01.07.2008 року підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 2 ст. 548 ЦК України.

Окрім того, представником відповідача ОСОБА_2 було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності, оскільки оскаржувані договори були укладені в 2008 році, а тому строк позовної давності закінчився в 2011 році.

Однак, судом до уваги таке клопотання не приймається, оскільки позивач звернувся до суду про визнання недійсним кредитних договорів, тобто даний спір є немайнового характеру.

Відтак, у відповідності до ст. 268 ЦК України, позовна давність не поширюється: на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом.

Таким чином, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні даного клопотання, оскільки позивачем не пропущено строк позовної давності.

Керуючись ст. ст. 11, 18, 19, 21, 22 Закону України "Про захист прав споживачів", ст. ст. 203, 207, 208, 215, 216, 236, 548, 1054, 1055 ЦК України, ст. ст. 10, 60, 88, 214, 215, 292, 294 ЦПК України суд -,

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства „Альфа-Банк про визнання правочинів недійсними - задоволити повністю.

Визнати кредитний договір № 1701/0708/71-105 від 01.07.2008 року укладений між Відкритим акціонерним товариством "Сведбанк" та ОСОБА_3, недійсним.

Визнати іпотечний договір 1701/0708/71-105-Z-1 від 01.07.2008 року, укладений між Відкритим акціонерним товариством "Сведбанк" та ОСОБА_3, недійсним.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства „Альфа-Банк на користь ОСОБА_3 сплачений нею судовий збір в сумі 243,60 (двісті сорок три) гривні 60 копійок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Рівненської області через суд першої інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя С.В.Рогозін