УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Євграфової Є.П., Завгородньої І.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 про відшкодування збитків за касаційною скаргою ОСОБА_10 на рішення апеляційного суду Львівської області від 28 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 звернулися до суду із зазначеним позовом та просили суд стягнути з відповідачів матеріальну шкоду у розмірі 60 384 грн 09 коп, матеріальну шкоду за завдані тілесні ушкодження ОСОБА_7 - 7 227 грн 78 коп., за тілесні ушкодження ОСОБА_4 - 11 985 грн 25 коп., поновити знищені межові знаки на подвір'ї та стягнути моральну шкоду по 14 445 грн 56 коп. кожному.

Свої вимоги мотивували тим, що відповідачі мають до позивачів претензії щодо будинковолодіння по АДРЕСА_1.

13 січня 1994 року ОСОБА_12 та сім'я ОСОБА_10 шляхом злому дверних замків проникли у їх житло та викрали з будинку майно, заподіявши значної матеріальної шкоди. По факту крадіжки 13 січня 1994 року з будинку сім'ї ОСОБА_4 майна, була порушена кримінальна справа № 121-0930 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 140 КК України <nau://ukr/2341-14|st140> (в редакції 1960 року).

Внаслідок вчинення вказаного злочину, було завдано значної матеріальної шкоди, яку позивачі просять стягнути в судовому порядку. Також просять стягнути заподіяну моральну шкоду, що проявилась у порушенні звичайного укладу життя, оскільки вони були змушені проживати в будинковолодінні з пошкодженим парканом.

Крім того, просять врахувати, що рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 10 серпня 1998 року зобов'язано ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_10 на чинити перешкод ОСОБА_4 в користуванні 3/5 частини будинковолодіння по АДРЕСА_1, однак вказане рішення не було виконане, внаслідок чого ОСОБА_4 було подано в Жовківський РВ заяву про невиконання судового рішення відповідачами, відомості про вказане кримінальне правопорушення було внесено до ЄРДР 07 грудня 2012 року за № 0000062.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 11 вересня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про відшкодування збитків відмовлено.

Додатковим рішенням того ж суду від 27 лютого 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про поновлення межових знаків, зобов'язання виконати вимоги акта про виконання від 08 вересня 1998 року та кримінального провадження № 49-3013 від 27 травня 2013 року з урахуванням коефіцієнта інфляції відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 28 травня 2015 року додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 27 лютого 2015 року у частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_10 про поновлення знищених межових знаків на подвір'ї, зобов'язання до виконання вимог акта про виконання від 08 вересня 1998 року та кримінального провадження № 49-3013 від 27 травня 2013 року скасовано, ухвалено нове рішення про задоволення позову частково.

Зобов'язано ОСОБА_10 поновити знищені межові знаки, які розділяли подвір'я ОСОБА_4 та ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_1.

У решті додаткове рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_10 просить скасувати рішення апеляційного суду Львівської області від 28 травня 2015 року, залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Львівської області від 28 травня 2015 року, оскільки воно законне та обґрунтоване.

Скасовуючи частково додаткове рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що позивачами ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 не надано жодних доказів, які б підтверджували, що вони є власниками будинку по АДРЕСА_1 та власниками або користувачами земельної ділянки за вищевказаною адресою. Тобто цими позивачами не надано доказів в підтвердження існування у них будь-яких прав щодо межових знаків, які за їх твердженнями, були знищені відповідачами 02 березня 2006 року.

У зв'язку з недоведеністю існування вищезазначеного права, неіснуюче право не може бути порушено, а тому підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про поновлення знищених межових знаків немає.

Водночас, оскільки ОСОБА_4 згідно з реєстраційним посвідченням від 17 листопада 1997 року № 3/4406 є власником 3/5 частин будинковолодіння по АДРЕСА_1 та користувачем земельної ділянки пропорційно до частки в будинковолодінні, отже вона має право на захист існуючого у неї права, у випадку його порушення.

Однак, як випливає зі змісту рішення Жовківського районного суду Львівської області від 10 серпня 1998 року та із змісту зустрічного позову інша (ніж 3/5) частка в будинковолодінні належить ОСОБА_10, членами сім"ї якої є: ОСОБА_9 та ОСОБА_11

Апеляційний суд дійшов висновку, що факт пошкодження (зрізання) 02 березня 2006 року металевого паркану, який був встановлений на межі землекористування ОСОБА_4 та ОСОБА_10 доведений, а тому саме ОСОБА_10, як суміжний землекористувач, є належним відповідачем у справі за позовом про відновлення знищених межових знаків.

Доводи касаційної скарги щодо відсутності доказів демонтажу огорожі саме ОСОБА_10 не знайшли свого підтвердження, оскільки остання не спростувала тверджень позивача про те, що металевий паркан, який розділяв подвір'я був зруйнований в тому числі і ОСОБА_10, а тому виходячи із принципу презумпції вини заподіювача шкоди, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що є підстави для покладення відповідальності за знесення огорожі саме на відповідача ОСОБА_10

Таким чином, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення норм процесуального та матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_10 відхилити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 28 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко Є.П. Євграфова І.М. Завгородня