РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі :

Головуючого судді: Бондаренко Ю.О.

судді: Павліченко С.В., Куцин М.М..

при секретарі : Чейпеш С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 18 лютого 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей, та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відібрання і повернення дитини, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, з батьком.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 03.10.997 року по 01.04.2013 року він з ОСОБА_1 перебував в шлюбі, який розірвано на підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01.04.2013 року. Від шлюбу у сторін народилось двоє дітей - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4. Заочним рішенням суду дітей залишено на вихованні матері. Однак діти не бажають знаходитись на вихованні та проживати з матір'ю. Позивач має можливість приділяти багато часу дітям так-як його робочий день триває з 9 до 16 години, має самостійний та стабільний дохід та може створити всі умови для забезпечення та виховання дітей. ОСОБА_1 не займається вихованням, часто залишала дітей на ніч самих, старшу доньку ігнорує старшу доньку. Діти проживають та знаходяться на повному утриманні позивача. Таким чином позивач просив визначити місце проживання дітей з ним.

ОСОБА_1 звернулась до позивача з зустрічним позовом про відібрання та повернення дитини, який мотивувала тим, що рішенням суду, яке набуло законної сили, було встановлено місце проживання дітей - з матір'ю. Вона не перешкоджала ОСОБА_2 спілкуватись з дітьми, дозволяла разом з батьком їздити відпочивати за кордон. Після повернення з відпочинку позивач за первісним позовом дітей не повернув, а залишив проживати в помешканні своєї матері де і сам проживає. Відповідач звертався до органу опіки та піклування, з проханням змінити місце проживання дітей, яким йому було відмовлено. ОСОБА_1 просить відібрати її доньку ОСОБА_4 від ОСОБА_2

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з батьком та зустрічна позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відібрання доньки ОСОБА_4 ухвалою суду від 21.01.2015 року об'єднані в одне провадження (а.с.55)

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 18 лютого 2015 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей задоволено. Визначено місце проживання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 з їх батьком - ОСОБА_2. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відібрання і повернення дитини - відмовлено.

Не погоджуючись з доводами та висновками суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила рішення Ужгородського міськрайонного суду від 18 лютого 2015 року в апеляційному порядку, просила оскаржуване рішення скасувати, як незаконне та винесене з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з'ясуванням обставин які мають значення для справи і ухвалити нове рішення, яким провадження у справі за первісним позовом в частині визначення місця проживання ОСОБА_3 закрити, у зміні місця проживання ОСОБА_4 з батьком відмовити, а зустрічний позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що дитина яка досягла 16 років вільна сама обирати місце проживання, в зв'язку з чим провадження у справі, в частині визначення місця проживання ОСОБА_3, підлягає закриттю. Щодо визначення місця проживання ОСОБА_4 то суд не навів жодної виняткової обставини при яких він розлучив доньку з матір'ю. Крім того на думку апелянта суд не врахував, наявність рішення, яким діти залишені проживати з нею, з 2012 року доньки проживали з нею, а позивач перебував за кордоном. Судом та також безпідставно не взято до уваги висновок орану опіки та піклування , яким відмовлено позивачу у зміні місця проживання дітей.

В судовому засіданні апелянт та його представник підтримали апеляційну скаргу з підстав зазначених в ній.

ОСОБА_1 та її представник, та представник служби у справах дітей в судовому засіданні заперечили щодо задоволення апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що 03.10.1997 року по 01.04.2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в шлюбі. Від шлюбу у сторін народилось двоє дітей - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4. Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01.04.2013 року шлюб було розірвано, неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишено на вихованні матері.

Наведене підтверджується наявними в справі доказами.

Правовідносини між сторонами регулюються нормами сімейного та міжнародного законодавства.

Так, згідно ст.. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Рішенням Ужгородського міськрайоного суду Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01.04.2013 року неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишено на вихованні матері.

Сторони визнають факт проживання доньок ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з батьком ОСОБА_2, а тому в порядку ст. 61 ЦПК України дана обставина не підлягає доказуванню.

Орган опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому зробив висновок про доцільність визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 з мамою -ОСОБА_1.(аю.с.60-62).

Принципом 6 «Декларації прав дитини» від 20 листопада 1959 року визначено, що дитина для повного і гармонійного розвитку особистості потребує любові і розуміння. Він повинен, коли це можливо, рости під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, окрім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Ні в матеріалах справи ні в судовому рішенні не вказані і належними доказами не підтверджені виняткові обставини які можуть вплинути на розлучення дитини з матір'ю. Враховуючи відсутність виняткових обставин, суд першої інстанції мав відмовити у позові в частині визначення місця проживання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 з батьком.

Відповідно до ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

ОСОБА_3 на час розгляду справи досягла віку 14 років , в зв'язку з чим виходячи з приписів наведеної норми, сама вільно обирає собі місце проживання.

Відповідно до ст. 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Факт зміни місця проживання ОСОБА_4 було здійснено самочинно позивачем , без згоди апелянта, обставини при яких дитина не може бути повернута судом не встановлено, за таких обставини зустрічний позов підлягає до задоволення.

Вимога апелянта про закриття провадження у справі в частині визначення місця проживання ОСОБА_3 на підставі ст. 205 ч.1 п.1 ЦПК України не підлягає до задоволення, оскільки в порядку цивільного судочинства, відповідно до ст. 15 ЦПК України розглядаються справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Надане представником позивача за первинним позовом заключення психолога суд не бере до уваги, так-як не можна стверджувати що це заключення написано саме ОСОБА_5 і що вона є дипломованим спеціалістом в психології.

Відповідно до ст.309 ч.1 ЦПК України, невідповідність висновків суду обставинам справи; та порушення норм матеріального або процесуального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Керуючись ст.ст.307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів судової палати, -

р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 18 лютого 2015 року - скасувати, у справі ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей - відмовити.

Зустрічний позов позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відібрання і повернення дитини - задовольнити.

Відібрати від ОСОБА_2 ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 та повернути її ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 365,40 грн. у відшкодування сплачених судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з дня набрання ним законної сили.

Судді: