Провадження № 2/161/420/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2015 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Філюк Т.М.

при секретарі Марчак Е.Є.

з участю представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання заповіту недійсним,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.

Свій позов мотивує тим, що після смерті батька ОСОБА_7 йому стало відомо, що останній ще в 1995 році склав на випадок своєї смерті заповіт, яким належну йому на праві власності квартиру заповів сторонній для нього особі, малолітній на той час ОСОБА_2, вказавши в заповіті, що заповідає внучці.

Вказує, що відповідач звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, в чому їй було відмовлено, оскільки відсутні документи, які б засвідчували факт родинних стосунків між спадкодавцем та спадкоємцем.

Вважає, що оскільки спадкоємець ОСОБА_2 ні в момент посвідчення заповіту, ні на даний час не є онукою покійного, а воля спадкодавця в передачі квартири згідно заповіту була саме внучці, тому волевиявлення заповідача не відповідало його волі.

Крім того, вказує, що оспорюваний заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми. Зокрема, це відсутність в тексті заповіту дати та місця народження спадкодавця, а також те, що заповідальне розпорядження зроблено конкретно для особи, яка перебуває з покійним в кровних відносинах, тобто внучці.

Враховуючи наведене, просить визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_7, посвідчений 18.01.1995 року за реєстрованим № 6-289 Першою Луцькою державою нотаріальною конторою.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю з підстав, викладених в позовній заяві.

Відповідач та її представник в судовому засіданні позов не визнали та заперечували щодо його задоволення, вказуючи на безпідставність вимог.

Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог, ОСОБА_6 в судове засідання не з'явилась, в ході розгляду справи суду пояснила, що позов не визнає.

Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог, ОСОБА_5 в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення сторін по справі, показання свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов безпідставний та не підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_7, що стверджується копією свідоцтва про смерть ( а.с.10).

Також встановлено, що 18 січня 1995 року ОСОБА_7 склав на випадок своєї смерті заповіт, яким належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1, заповів внучці ОСОБА_2. ( а.с.11).

Відповідно до ст. 534 ЦК Української РСР (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом.

Статтею 541 ЦК Української РСР передбачено, що заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

Як вбачається з оскаржуваного заповіту, він укладений в письмовій формі, з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем та нотаріально посвідчений, а отже, складений у формі, яка була передбачена законом на момент його укладення. А тому, покликання позивача на недійсність заповіту з підстав не зазначення дати та місця народження спадкодавця не заслуговує на увагу суду .

Крім того, не заслуговує на увагу суду покликання представника позивача на ту обставину, що волевиявлення заповідача не могло відповідати його волі, оскільки в заповіті вказано спадкоємцем внучку.

Так, допитані в судовому засіданні свідки ствердили, що спадкоємець ОСОБА_7 вважав ОСОБА_2 своєю внучкою, а в 1995 році - час, коли було складено заповіт, останній було майже 2 роки і вона з батьками проживала в квартирі померлого та своєї рідної бабусі - дружини ОСОБА_7

Згідно з ст. 41. 42 ЦК Української РСР, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори). Угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду.

Як вбачається з оспорюваного заповіту, заповідачем чітко вказано прізвище, ім'я та по батькові особи, яка призначена спадкоємцем - ОСОБА_2, а зазначення в заповідальному розпорядженні кровного зв'язку заповідача з особою, яку призначено спадкоємцем, не тягне за собою визнання заповіту недійсним та не свідчить про відсутність волевиявлення розпорядитись своїм майном саме в користь відповідача.

З врахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, що відсутні підстави для визнання недійсним заповіту, складеного ОСОБА_7, посвідченого 18.01.1995 року за реєстровим номером № 6-289 Першою Луцькою державною нотаріальною конторою, а тому в позові слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 8, 10, 60, 212-216 ЦПК України, на підставі ст.ст. 41, 42, 534, 541 ЦК Української РСР, суд -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на рішення суду. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя

Луцького міськрайонного суду Філюк Т.М.