Справа 317/5061/14-ц
№/п 2/317/316/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2015 року Запорізький районний суд Запорізької області

у складі : головуючого - судді Яркіної С.В.

при секретарі - Пономарчук О.В.

за участю представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши в відкритому судовому засіданні м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частку майна, що було набуто за час спільного проживання і є спільною сумісною власністю,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частку майна, що було набуто за час спільного проживання і є спільною сумісною власністю, зазначивши, що з 2000 року по червень 2004 року вона проживала разом з ОСОБА_5, перебуваючи з ним у фактичних шлюбних відносинах, а саме, проживала разом як член сім'ї ОСОБА_5, вела спільне з ним господарство, приймала активну участь у набутті майна внаслідок спільної праці в якості члена сім'ї. Під час їх спільного проживання за рахунок доходів, отриманих внаслідок їх спільної праці,18.09.2003 року ними було придбано жилий будинок за адресою: АДРЕСА_3

25 червня 2004 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_3 Малоекатеринівською селищною радою Запорізького району Запорізької області зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серія НОМЕР_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на нерухоме майно, що оформлено на його ім'я, але придбано під час спільного мешкання без шлюбу: житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_3

Спадкоємцями першої черги окрім позивачки є дочка померлого ОСОБА_4, яка подала до Запорізької районної державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини та ОСОБА_7 друга дочка померлого, яка відмовилася від прийняття спадщини в нотаріальному порядку на користь ОСОБА_4

Позивачка також звернулась до Запорізької районної державної нотаріальної контори для оформлення належного їй майна, але виділення належної їй частки майна, передбачається лише в судовому порядку, через що вона вимушена звернутися до суду з цією позовною заявою.

В судовому засіданні позивачка та її представник ОСОБА_1 позов підтримали, просили суд його задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 позов не визнала, пояснивши, що спірне нерухоме майно було придбане ОСОБА_5.18.09.2003 року, на час дії Цивільного кодексу УРСР за особисті кошти, отримані ним від продажу належної йому на праві приватної власності квартири за адресою: АДРЕСА_1. Вказане підтверджується договором купівлі-продажу від 03 вересня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Вакуленко С.О. Відповідно до цього договору квартира була продана за 30 740 гривень, а спірний будинок придбано за 16 000 гривень. На цей час ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі ні з ким не перебував.

Суд, заслухавши сторони, їх представників, свідків, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не обґрунтований та не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За положеннями чч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

В розумінні ст. 22 КпШС України спільним майном подружжя визнається те майно, яке нажите під час шлюбу. Крім того, нормами Кодексу про шлюб та сім'ю України не передбачено можливість визнання набутого майна спільною сумісною власністю тільки з підстав визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Тобто, КпШС України не містив положень щодо проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу з визнанням майна, набутого ними за час спільного проживання їх спільною сумісною власністю.

До сімейних відносин, які вже існували на цю дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коди вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з чч. 1, 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо чоловік та жінка проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 ЦК України, тобто воно являється об'єктом розподілу, спадкування.

Відповідно до п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Як встановлено в судовому засіданні відповідно до договору купівлі-продажу від 18.09.2003 р. ОСОБА_5 куплено житловий будинок АДРЕСА_3. Продаж здійснено за 16 000,00 грн.

Відповідно до свідоцтво про одруження серія НОМЕР_3 шлюб між позивачкою та ОСОБА_5 укладено 25.06.2004 р., тобто спірний будинок придбано померлим ОСОБА_5 особисто до реєстрації шлюбу та до набрання чинності ЦК України, (1 січня 2004 року відповідно до п. 1 розділу VІІ Прикінцевих положень цього кодексу) та СК України.

Враховуючи, що в період з 2000 року по червень 2004 року діяли КпШС України та Закон України «Про власність», сам лише факт проживання однією сім'єю в період з 2000 року по червень 2004 року не є підставою для визнання за позивачем права спільної сумісної власності на спірне майно.

У силу ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, нормами ст.74 Сімейного Кодексу України про право на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу набрали чинності з 01.01.2004 року, а норми п.5 ч.1 ст. 256 ЦПК України про встановлення такого юридичного факту як проживання однією сім"єю чоловіка і жінки без шлюбу передбачено тільки з набрання чинності новим Цивільно-процесуальним Кодексом України, тобто з 01.09.2005 року.

Отже до прийняття на законодавчому рівні норми п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України, а саме до 01.09.2005 року, вимоги та докази щодо встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу судовому розгляду не підлягають.

Таким чином, суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 1 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю.

Позивачка зазначає, що до укладання шлюбу вона з 2000 р. проживала однією сім'єю з ОСОБА_5 і спірний будинок вони придбавали разом за спільні кошти,однак, позивачкою не надано жодного доказу того, що спірний будинок придбавався в наслідок спільної праці та її особистого внеску у придбання зазначеного будинку.

Підтвердженням цього факту є наявність договору купівлі-продажу квартири від 03.09.2003 р. відповідно до якого ОСОБА_5 продано свою особисту квартиру АДРЕСА_1, яка належала йому на підставі права власності. Продаж здійснено за 30 740,00 грн.

Допитані у судовому засіданні свідки з боку позивача ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 підтверджуючи факт спільного проживання позивачки з померлим ОСОБА_5 не довели особисту участь позивачки у наданні коштів для придбання зазначеного будинку. Окрім того, зазначені свідки пояснили, що їм відомо, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 продали квартиру і на ці кошти купили будинок в селі. Кому особисто належала квартира свідкам не відомо.

Надані позивачем в якості доказів документи, а саме: розписка голови газового кооперативу про сплату ОСОБА_12 грошових коштів за газопровід, водовід, а також кредитний договір про отримання кредиту на суму 1 365,00 грн. від 29.09.2004 р. для купівлі газової колонки, плити та лічильнику не підтверджують факт внесення грошових коштів саме для придбання житлового будинку, тому як всі ці витрати були вже понесені у шлюбі після придбання житлового будинку

Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно з ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту та в силу ст. ст. 10, 60 ЦПК України зобов'язаний на засадах змагальності переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог.

Таким чином, суд вважає, що позивачкою не доведені ті обставини на які вона посилається в обґрунтування позовних вимог, не наведено доказів щодо її особистої участі в купівлі спірного будинку, тому у суду немає підстав для задоволення позовних вимог позивачки.

На підставі викладеного, керуючись, ст. 74 СК України, ст.ст.22,36 КпШС, ст. ст. 7, 10, 11, 60, 114, 209, 212-215, 218, 224-226, 256 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частку майна, що було набуто за час спільного проживання і є спільною сумісною власністю - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10 денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя С.В. Яркіна