Справа № 305/2524/14-ц
У Х В А Л А

Іменем України

06 травня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Кеміня М.П.,

суддів - Боднар О.В., Джуги С.Д..

при секретарі: Маринець Д.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Рахівського районного суду від 26 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ПАТ КБ "ПриватБанк", Ясінянської селищної ради Рахівського району, Закарпатської області, третя особа без самостійних вимог - орган опіки та піклування Рахівської РДА, про захист прав споживачів, припинення дії кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 оскаржили в апеляційному порядку рішення Рахівського районного суду від 26 березня 2015 року, яким у задоволенні даного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову про припинення дії кредитного договору, іпотечного договору та договору поруки. В обґрунтування скарги посилається на порушення судом норм матеріального права. Зокрема посилається на ст.ст.203, 215, 533, 578, 652 ЦК України, ст.ст. 65, 177 СК України, ст. 18 ЗУ «Про охорону дитинства», ст.ст. 11, 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», приписи яких судом на їх думку не враховані.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності.

Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивачами по даній справі пред'явлено позов у прохальній частині якого виключно просять: 1) припинити дію кредитного договору та договору іпотеки від 13.05.2008 року; 2) припинити дію договору поруки від 13.05.2008 року.

Інших якихось вимог прохальна частина позовної заяви не містить. В процесі розгляду справи позивачами в порядку ст. 31 ЦПК України не змінювався предмет даного позову.

З матеріалів справи вбачається, що 13 травня 2008 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_2 укладено Кредитний договір № МКRWGA, у відповідності до якого Банк надав ОСОБА_2 кредит у розмірі 34907,41 доларів США з кінцевим терміном погашення 13 вересня 2018 року під 15% річних.

В забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором № МКRWGA від 13 травня 2008 року між Банком та ОСОБА_2, ОСОБА_3 13.05.2008 року було укладено Договір іпотеки, у відповідності до якого ОСОБА_2 та ОСОБА_3 передали Банку в іпотеку будинок загальною площею 208, 41 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та земельну ділянку, площею 0.15 га, на якій розташований предмет іпотеки, які належать іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу №2301 від 04.10.2004 року.

Окрім того, для забезпечення виконання зобов'язань по виконанню умов кредитного договору між Банком та ОСОБА_3 13.05.2008 року було укладено Договір поруки, згідно якого ОСОБА_3 прийняв на себе зобов'язання відповідати, як солідарний боржник, за повне та своєчасне виконання ОСОБА_2 зобов'язань перед Банком.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його безпідставності.

Колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції,оскільки такий ґрунтується на нормах матеріального права.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на ст.ст.203, 215, 533 ЦК України (стосовно укладення кредиту в іноземній валюті), 578 ЦК України (стосовно необхідно згоди всіх співвласників для передачі майна у заставу), ст.ст. 65, 177 СК України (щодо відсутності згоди іншого з подружжя (батьків) на укладення правочину), ст. 18 ЗУ «Про охорону дитинства», оскільки з вказаних підстав правочин може бути визнано судом недійсним (як оспорюваний правочин), однак вимог про визнання кредитного договору, договору іпотеки чи договору поруки недійсними позивачами не ставилося, про що вірно вказано судом першої інстанції. Зазначені норми матеріального права жодним чином не стосуються вимог позивачів про припинення договорів.

Також безпідставним є посилання апелянта на ст. 652 ЦК України, оскільки жодних вимог про розірвання договору (договорів) ними не ставилося.

З приводу посилання апелянта на ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», то колегія суддів констатує, що чинною на момент укладення кредитного договору редакцією вказаного Закону не було заборонено укладання кредиту в іноземній валюті. З додатку № 1 до кредитного договору, який підписаний позичальником, вбачається, що банком було надано позичальнику детальний розпис загальної вартості кредиту у відповідності до ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів». При чому в цьому ж додатку зазначено, що валютні ризики під час виконання зобов'язань несе позичальник, що спростовує посилання апелянтів на не попередження банком позичальника про валютні ризики.

Також необґрунтованим є посилання апелянтів на ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», якою встановлено недійсність несправедливих умов договору. Так позивачі вважають, що надання кредиту в іноземній валюті свідчить про несправедливість умов договору, оскільки через зростання курсу валюти виникає істотний дисбаланс прав сторін. Однак колегія суддів відхиляє дані доводи, так як зростання/коливання курсу іноземної валюти стосується обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості міг виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Крім того, з цих підстав договір також є оспорюваним, а вимога про визнання кредитного договору недійсним позивачами не ставилася.

Колегія суддів констатує, що підстави для припинення зобов'язання передбачені ст.598-609 ЦК України, і жодної такої підстави для визнання припиненими кредитного договору чи договору іпотеки колегія судів не вбачає.

За таких обставин суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні вимог про припинення кредитного та іпотечного договорів, а доводи апеляційної скарги в цій частині ґрунтуються на неправильному розумінні апелянтами норм матеріального права.

Що стосується вимоги позивачів про припинення поруки, то така ними обґрунтована тим, що в договорі поруки не вказано строку його дії. Колегія суддів констатує, що сама по собі відсутність у договорі поруки встановленого строку її дії не свідчить про припинення поруки, так як в такому випадку згідно ч.4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. В кредитному договорі встановлений остаточний строк виконання зобов'язань - 13.05.2018 року і такий строк ще не настав, а відтак порука не припинила свою дію.

Таким чином доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, що відповідно до ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги та залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Рахівського районного суду від 26 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку на протязі двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач

Судді