У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Гулька Б.І., Черненко В.А.,

Журавель В.І., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ житлового будинку в натурі за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 14 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що на підставі рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 29 жовтня 2013 року спільно придбаний за час шлюбу з відповідачкою житловий будинок АДРЕСА_1 поділено між ними в рівних частках, по 1/2 ідеальній частині кожному. Загальна площа будинку складає 59,7 кв.м, а житлова - 40,3 кв.м., є господарські будівлі та споруди. У натурі цей будинок між ними не поділено і у добровільному порядку вони його поділити не можуть.

З урахуванням наведеного позивач просив поділити будинок у натурі та виділити кожному із них конкретні приміщення.

Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 7 листопада 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено. Житловий будинок АДРЕСА_1 Пологівського району Запорізької області поділено в натурі. Виділено ОСОБА_3 квартиру № 1 у цьому будинку із визначенням конкретних приміщень та споруд і визнано за ним право власності на ці приміщення. Виділено ОСОБА_4 квартиру № 2 у цьому будинку із визначенням конкретних приміщень та споруд і визнано за нею право власності на ці приміщення. Змінено частки у праві власності та визнано за ОСОБА_3 право на 51/100 частин будинку замість 1/2 ідеальної частини, а за ОСОБА_4 - на 49/100 частини будинку замість 1/2 ідеальної частини. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 964 грн грошової компенсації за зміну розміру часток у праві власності на житловий будинок. Зобов'язано кожного із співвласників житлового будинку провести відповідні, визначені судовою будівельно-технічною експертизою, переобладнання та перепланування у будинку.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 14 січня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати й направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з вимогами ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що спірний житловий будинок є спільним сумісним майном колишнього подружжя, сторін у справі, у рівних частках. Оскільки вони не можуть його добровільно поділити і з цього приводу виникають спори, то суд поділив будинок виходячи з єдиного варіанту поділу будинку в натурі, визначеного експертизою. При цьому інший запропонований варіант, який просила застосувати відповідачка, стосується не поділу будинку в натурі, а визначення порядку користування ним, що виходить за межі позовних вимог. Переобладнання та перепланування у будинку згідно з пропозиціями експерта суд зазначив, що сторони повинні здійснити самостійно.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що обраний судом єдиний варіант поділу житлового будинку в натурі, що визначений висновком експертизи, передбачає значні переобладнання та перепланування у будинку, які суд зобов'язав здійснити сторін, проте у порушення вимог ст. 152 ЖК УРСР позивач та його представник, адвокат, відмовилися надати суду погодження відповідних організацій на встановлення окремого газо-, водо- та енергопостачання, а також дозвіл органу влади на переобладнання та перепланування. Отже, відсутність таких доказів та документів перешкоджає задоволенню позову про поділ житлового будинку в натурі.

Зазначені висновки апеляційного суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Статтями 363, 367 ЦК України передбачено, що поділ (виділ частки) майна, що є об'єктом спільної часткової власності, в натурі між співвласниками припиняє право спільної часткової власності щодо цих співвласників.

Виходячи зі змісту цих норм, поділ (виділ частки) є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку самостійним виходом, що виключає можливість залишення у спільному користуванні співвласників будь-яких приміщень будинку.

Судом установлено, що придбаний за час шлюбу сторін, який розірвано рішенням суду 2 жовтня 2013 року, житловий будинок АДРЕСА_1 належать на праві власності кожному із них по 1/2 частині. Загальна площа будинку складає 59,7 кв.м, а житлова - 40,3 кв.м, є господарські будівлі та споруди.

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 31 березня 2014 року № 06/14 запропоновано один варіант поділу зазначеного вище житлового будинку в натурі. Для цього експертом запропоновано виконати роботи по переобладнанню будинку на дві окремі ізольовані квартири, закласти та влаштувати двірні прорізи, влаштувати окремі виходи з квартир, здійснити устаткування квартир самостійними системами опалення, електроосвітлення, газо-, водопостачання та водовідведення (а.с. 69-98).

Разом із тим здійснення переобладнання й перепланування в будинку потребує отримання дозволу виконавчого комітету місцевої ради та узгоджень із компетентними органами, передбачених ст. 152 ЖК УРСР.

У пунктах 6, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» судам розґяснено, що при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

У тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання та перепланування будинку, він проводиться при наявності дозволу на це виконкому місцевої Ради (ст. 152 ЖК УРСР). Якщо сторона оспорює рішення виконкому щодо дозволу на переобладнання та перепланування і воно є необґрунтованим, суд може не погодитись з ним, мотивуючи це в рішенні.

Отже, згода органу державної влади на заплановані переобладнання та перепланування при реальному поділі житлового будинку згідно висновку експертизи повинні бути отримані до ухвалення рішення суду, а не після його ухвалення, так як така згода є однією з умов для вирішення та задоволення позову.

Оскільки районний суд при вирішенні справи та задоволенні позову зазначених вимог закону не виконав, не роз'яснив позивачу необхідність подання згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України для доведення позовних вимог погодження відповідних організацій на встановлення окремих газо-, водо- та енергопостачання, а також дозволу органу влади на переобладнання та перепланування у житловому будинку, то, виконуючи вимоги ч. 4 ст. 10, ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд при апеляційному розгляді справи запропонував стороні позивача, у тому числі й адвокату, виконати ці вимоги закону та надати відповідні погодження й дозвіл органу влади, що вбачається як з тексту рішення суду, так і при прослуховуванні диску з технічним записом судового засідання, проте виконувати ці вимоги закону вони відмовились.

Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Посилання в касаційній скарзі на те, що після рішення апеляційного суду позивач отримав згоду виконавчого комітету Пологівської сільської ради Поголівського району Запорізької області на перепланування та переобладнання спірного житлового будинку не дають підстав для скасування законного й обґрунтованого рішення апеляційного суду, оскільки такого доказу на час ухвалення апеляційним судом рішення не було, а суд касаційної інстанції не має права переоцінювати встановлені судом обставини чи досліджувати нові докази, яких не було на час розгляду справи. Крім того, позивачем не отримано погодження відповідних організацій на встановлення окремих газо-, водо- та енергопостачання у спірному будинку, що передбачено висновком експертизи.

Оскільки позивач не довів можливість поділу житлового будинку в натурі, то апеляційний суд правильно відмовив йому в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 14 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.Ф. Хопта

Судді: Б.І. Гулько

В.А. Черненко

В.І. Журавель

С.П. Штелик