Провадження № 2/522/3723/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2015 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

при секретарі Шевчик В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про стягнення коштів та моральної шкоди -

ВСТАНОВИВ:

Позивач 24.12.2014 року звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про стягнення коштів за договорами банківських вкладів у розмірі 21 500, 00 грн., суми нарахованих відсотків у розмірі 3 397, 00 грн. та відшкодування моральної шкоди у розмірі 20 000, 00 грн. В обґрунтування позову відзначив, що між ним та ПАТ «Дельта Банк» був укладений Договір №002-15544-280514 банківського вкладу (депозиту) «8 років разом» у гривнях від 28.05.2014 року, відповідно до якого він надав банку кошти у сумі 5 500, 00 грн. строком до 24.11.2014 року з нарахуванням 25, 5% річних на суму вкладу. 29.05.2014 року між сторонами був укладений Договір № 010-15544-290514 банківського вкладу (депозиту) «8 років разом» у гривнях, відповідно до якого позивач надав банку кошти у сумі 16 000, 00 грн. строком до 25.11.2014 року з нарахуванням 25, 5% річних на суму вкладу. Також, 28.05.2014 року між сторонами був укладений Договір №001-15544-280514 на відкриття та обслуговування поточного рахунку, операції за яким можна здійснювати з використанням електронних платіжних засобів, у відповідності до якого банк відкрив позивачу поточний рахунок № 5031 у гривнях, оформив з ініціативи клієнта та надав в його користування електронний платіжний засіб платіжної системи VISA International та/або MasterCard (надалі картка), а також ПІН-код до картки. За п.1.10 вищезгаданих договорів банківського вкладу вклад виплачується по закінченню строку розміщення вкладу шляхом зарахування на поточний рахунок № 5031, відкритий на імя позивача. Строк дії договорів закінчився, проте до теперішнього часу вказані платіжні доручення Банком не виконані та кошти позивачу за депозитними договорами не виплачені. Крім того, через неможливість отримання належних йому коштів він був позбавлений можливості зробити необхідну операцію на лівому колінному суглобі, через тривалі хвилювання у позивача відбувся серцевий напад, пережив нервовий зрив, який супроводжувався порушення сну, головними болями та підвищенням тиску. Завдану моральну шкоду позивач оцінив у розмірі 20 000, 00 грн.

Ухвалою суду від 08.09.2015 року клопотання позивача про доповнення позовних вимог було задоволено частково, та прийнято доповнення позовних вимог від 08.09.2015 року в частині стягнення невиплачених процентів за договорами №002-15544-280514 від 28.05.2014 року та № 010-15544-290514 від 29.05.2014 року, компенсації та стягнення судового збору (а.с. 43-44).

У судовому засіданні 08.10.2015 року позивач надав доповнення до позовної заяви, за яким зазначив, що 03 вересня 2015 року йому було виплачено банком суму коштів у розмірі 118 214, 73 грн., яка повинна включати у себе грошові кошти за трьома депозитними рахунками та нараховані відсотки. Однак, вважає, що нараховані відсотки не відповідають умовам, передбаченими депозитними договорами. Зокрема, з виписок по рахункам вбачається, що за період дії договорів банком були списані кошти (утримання ПДФО з нарахованих процентних доходів на вклади фізосіб) на наступні суми: за договором №002-15544-280514 від 28.05.2014 року на загальну суму 65, 71 грн.; за договором №010-15544-290514 від 29.05.2014 року на загальну суму 192, 82 грн. Дані утримання коштів позивач вважає незаконними та таким, що не відповідають умовами договорів та податковому законодавству, просить стягнути з відповідача.

За розрахунком позивача сума коштів (вклад + дохід за вкладом + незаконні утримання), яка має бути повернута за депозитними договорами складає 24 447, 21 грн. та включає: суму за договором за договором №002-15544-280514 від 28.05.2014 року у розмірі 6 253, 52 грн. (5 500, 00 грн. + 687, 81 грн. + 65, 71 грн.); суму за договором №010-15544-290514 від 29.05.2014 року у розмірі 18 193, 69 грн. (16 000, 00 грн. + 2000, 87 грн. + 192, 82 грн.). Позивач відзначив, що строк дії договорів закінчився 25.11.2014 року, а кошти були виплачені лише 03.09.2015 року, тому вважає, що кошти на суму 24 447, 21 грн. перебували у користуванні відповідача на протязі 281 дня, у звязку з чим просить стягнути з відповідача проценти за користування вкладом за прострочений строк до дня фактичної виплати коштів у розмірі 4 799, 35 грн., а також індекс інфляції за весь час прострочення у розмірі 9 387, 73 грн. та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 564, 63 грн. Загальна сума компенсації за неналежне виконання відповідачем своїх обовязків, яку просить стягнути позивач, становить 14 751, 71 гривень.

У судове засідання 20.10.2015 року позивач зявився, позовні вимоги з урахуванням доповнень підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Факт виплати депозитних коштів з нарахованими відсотками не заперечував, однак наполягав, що відповідач не виконав свої обовязки належним чином, оскільки перерахував кошти за депозитами не на електрону картку, яке це було передбачено у договорах, а на його поточні вкладні рахунки. Крім того, строки договорів закінчились 24 та 25 листопада 2015 року, а гроші він отримав лише у вересні 2015 року, через що протягом тривалого часу (на протязі 281 дня) був позбавлений можливості користуватися ними. Через незаконне утримання банком коштів не зміг зробити операцію на колінному суглобі, зазнав душевні страждання та через нервовий зрив був вимушений пройти курс лікування.

Представник відповідача ОСОБА_2 (діє на підставі довіреності від 05.10.2015 року) у судовому засіданні заперечувала проти вимог ОСОБА_1 та просила відмовити у задоволенні. У минулих судових засіданнях представником відповідача були наданні письмові заперечення на позов, за якими пояснено, що банк свої зобовязання за депозитними договорами виконав у повному обсязі та повернув позивачу належні йому кошти, перерахувавши їх на поточні банківські рахунки позивача. Вимоги позивача щодо нарахування процентної ставки на його кошти до 03.09.2015 року та сплати інфляційний них витрат та 3% річних вважає необґрунтованими та такими, що належного підтвердження у поясненнях позивача не знайшли. Додатково пояснила, на підставі постанови Правління НБУ від 02.03.2015 року № 150 «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 року № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк», згідно з яким з 03.03.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ОСОБА_3. Рішенням № 147 дія тимчасової адміністрації в АТ «Дельта Банк» продовжена до 02.10.2015 року. З огляду на зазначене, відмітила, що на спірні правовідносини поширюється дія норм Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобовязань щодо сплати податків і зборів (обовязкових платежів), а також зобовязань перед кредиторами, не здійснюється, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобовязань банку. Заперечувала також проти вимог позивача щодо відшкодування завданої йому моральної шкоди, відзначила, що правовідносини, які склалися між сторонами, регулюються положенням Закону України «Про банки і банківську діяльність», загальними нормами зобовязального права та укладеними між сторонами договорами, за якими не передбачено відшкодування моральної шкоди. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження зазнання ним моральної шкоди унаслідок дій відповідача. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, з урахування пояснень, наданими сторонами, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є: договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Частиною 1 статті 14 ЦК України передбачено, що цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Судом установлено, що правовідносини між сторонами у справі виникли на підставі договорів банківських вкладів. Зокрема, 28.05.2014 року між сторонами був укладений договір №002-15544-280514 банківського вкладу (депозиту) «8 років разом» у гривнях, за умовами якого ОСОБА_1 надав банку кошти у сумі 5 500, 00 грн. з нарахуванням 25, 5% річних на суму вкладу.

Також, 29.05.2014 року між сторонами був укладений Договір № 010-15544-290514 банківського вкладу (депозиту) «8 років разом» у гривнях, відповідно до якого позивач надав банку кошти у сумі 16 000, 00 грн. з нарахуванням 25, 5% річних на суму вкладу. Строк залучення вкладу за договором №002-15544-280514 від 28.05.2014 року був визначений по 24.11.2014 року. Строк залучення вкладу за договором №010-15544-290514 від 29.05.2014 року був визначений по 25.11.2014 року (а.с. 5-6).

П.1.5 даних договорів передбачено, що нарахування та виплата процентів за вкладом здійснюється згідно умов зазначених в Правилах та цьому договору. У відповідності до п.1.6 даних договорів банк відкрив вкладнику вкладні (депозитні) рахунки: №9989 та № 1887.

П.2.1 договорів передбачено, що договори укладено у двох оригінальних примірниках українською мовою, які мають рівні юридичну силу, по одному для кожної зі сторін, набувають чинності з моменту підписання його сторонами, скріплення печаткою банку та несення вкладником суми вкладу, та діє до моменту повного виконання сторонами своїх зобовязань за цим договором.

П.2.6 договорів встановлено, що всі відносини сторін, що виникають за цим договором і не врегульовані ним, регулюються відповідно до Правил та чинного законодавства України.

Позивач зобовязання виконав у повному обсязі та вніс кошти на суми 5 500, 00 грн. та 16 000, 00 грн. на вкладні рахунку згідно договорів банківських вкладів, що підтверджується квитанціями №360141143 від 28.05.2014 року та №36060158 від 29.05.2014 року, наявними у матеріалах справи (а.с.7).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Вказані договори відповідають правовідносинам, які регулюються ст.ст.. 626, 638, 1058-1061 ЦК України, відповідно до яких договір є обовязковим для виконання сторонами. За договором одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобовязаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту відсотки.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 1074 Цивільного кодексу України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

З огляду на закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах визначення договору банківського вкладу: банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність").

Відповідно до положень ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, з за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частин 1, 3 статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобовязується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Банк зобовязаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом (частина 2 статті 1068 ЦК України).

Відповідно до змісту статей 526 та 1058 ЦК України зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому самому банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки за допомогою платіжної банківської картки) (такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 р. у справі № 6-140цс13).

Відповідно до п.1.8 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління НБУ від 12.11.2003 року № 492 (далі Інструкція), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського рахунку поточні рахунки, за договором банківського вкладу - вкладні (депозитні) рахунки.

Поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Вкладний (депозитний) рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей, що передаються клієнтом в управління на встановлений строк або без зазначення такого строку під визначений процент (дохід) і підлягають поверненню клієнту відповідно до законодавства України та умов договору.

Згідно до п. 10.12 даної Інструкції, кошти на вкладний (депозитний) рахунок фізичної особи можуть бути внесені вкладником готівкою, перераховані з іншого власного вкладного (депозитного) або поточного рахунку. Після закінчення строку або настання інших обставин, визначених законодавством України чи договором банківського вкладу, кошти з вкладного (депозитного) рахунку повертаються вкладнику шляхом видачі готівкою або в безготівковій формі на зазначений у договорі рахунок вкладника для повернення коштів чи за заявою вкладника на інший його рахунок.

Пунктом 10.14 Інструкції передбачено, що нараховані проценти (дохід в іншій формі) за вкладом (депозитом) фізичної особи відповідно до умов договору банківського вкладу можуть перераховуватися на її поточний рахунок або зараховуватися на поповнення вкладу (депозиту), або виплачуватися фізичній особі готівкою.

Згідно з пунктом 1.3 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» дата валютування зазначена платником у розрахунковому документі або в документі на переказ готівки дата, починаючи з якої кошти, переказані платником отримувачу, переходять у власність отримувача.

Отже, кошти, переказані платником отримувачу, з моменту їх зарахування на рахунок переходять у власність останнього, який має виключне право розпорядження ними, а банк в свою чергу у межах договору та відповідно до вимог законодавства виконує функції з обслуговування банківського рахунка клієнта (здійснює зберігання коштів, за розпорядженням клієнта проводить розрахунково-касові операції за допомогою платіжних інструментів тощо) і не є набувачем цих коштів. Така правова позиція висловлена ВСУ у постанові суду від 02.09.2014 року у справі № 3-80гс14.

Суду вбачається, що відповідач за даними депозитними договорами свої зобовязання виконав у повному обсязі та повернув ОСОБА_1 кошти за депозитними договорами з нарахованими відсотками у строк, перерахувавши їх на особові рахунки позивача №9989 та № 1887. Дане підтверджується наданими представником відповідача виписками по рахунками (а.с.63-64).

Пояснення позивача, що він протягом тривалого часу не мав можливості отримати дані кошти через несправність банкоматів, судом до уваги не приймаються з урахуванням того, що відповідно до Інструкції про проведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою НБУ від 01.06.2011 року № 174, банк здійснює видачу з операційної каси готівки за такими видатковими касовими документами: за заявою на видачу готівки фізичним особам з їх поточних, вкладних (депозитних) рахунків та переказу без відкриття рахунку, а також за операціями з відшкодування банкнот іноземної валюти, прийнятих інкасо. Також, листом вих.. № 05-2657896 від 14.12.2014 року ПАТ «Дельта Банк» розяснив позивачу його право проводити операції вилучення грошових коштів, розміщених на поточному рахунку,: в касах та банкоматах банку; в касах та банкоматах інших банків на території України; в касах та банкоматах інших банків за кордоном; а також сплачувати за товари та послуги в POS-терміналах на території України чи за кордоном (а.с.20). Однак, належних та допустимих доказів на підтвердження звернення до банку з відповідною заявою про видачу депозитних коштів позивач суду не надав.

Згідно з положеннями частин першої, другої статті 1070 ЦК України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу. Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, -у розмірі, що зазвичай сплачується банком за вкладом на вимогу.

Враховуючи, що відповідач пояснив, що зобов'язання за договорами виконували і нараховували відсотки в розмірі передбаченому такими договорами за час знаходження коштів на банківському рахунку. Такі пояснення також підтверджуються письмовими доказами, а саме виписками по рахункам позивача. Суд приходить до висновку, щодо відмови в задоволенні вимог про стягнення відсотків по вкладам після закінчення строку, встановленого договорами, в який банк брав на себе зобов'язання платити відсотки по вкладу. Аналогічна правова позиція міститься в Постанові Верховного Суду України у справі № 6-36цс15.

Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача незаконно утриманих ним податкових сум суд враховує наступне.

Пунктом 170.4. Податкового кодексу України передбачено оподаткування процентів, зокрема, відповідно до п. 170.4.1, податковим агентом платника податку під час нарахування на його користь доходів у вигляді процентів є особа, яка здійснює таке нарахування. Податковим агентом у строки, визначені цим Кодексом для місячного податкового періоду, до бюджету сплачується (перераховується) загальна сума податку, нарахованого за ставкою, визначеною абзацом першим пункту 167.1 статті 167 цього Кодексу, із загальної суми процентів, нарахованих за податковий (звітний) місяць на суми банківських вкладних (депозитних) або поточних рахунків, ощадних (депозитних) сертифікатів, вкладів (депозитів) членів кредитної спілки у кредитній спілці. Доходи, зазначені у цьому підпункті, остаточно оподатковуються податковим агентом під час їх нарахування.

Суд звертає увагу, що листом вих.. №05-2351750/1 від 11.11.2014 року ПАТ «Дельта Банк» повідомив позивачу, що 29.07.2014 року було ухвалено Закон України № 4101а «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо оподаткування доходів від капіталу», який вступив в дію з 02.08.2014 року, та відповідно до якого усі пасивні доходи фізичних осіб за строковими та поточними рахунками оподатковуються за ставкою 15%, починаючи з 02.08.2014 року. Повідомив, що банк самостійно виступає податковим агентом та податок нараховується та утримується автоматично при нарахування процентів (а.с.19).

Судом не приймаються доводи позивача стосовно того, що утримання ПДФО з нарахованих процентних доходів здійсненні банком незаконно, оскільки умовами договору не передбачались. З умов депозитних договорів слідує, що підписанням договорів сторони засвідчили, що його укладання відповідає вільному волевиявленню сторін, жодна із сторін не знаходиться під впливом тяжких обставин та умови цього договору є взаємовигідними і цілком зрозумілими для обох сторін (п.2.9 договорів). Крім того, п.2.6. даних договорів встановлено, що всі відносини сторін, що виникають за цим договором і не врегульовані ним, регулюються відповідно до правил та чинного законодавства України.

У звязку з чим суд вважає, що дії банку щодо нарахування та стягнення податку із суми процентів, нарахованих за податковий місяць на суми банківських вкладних (депозитних) рахунків позивача передбачені чинним законодавством та є законними.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Правові наслідки порушення зобов'язання настають тільки у випадках, коли це передбачено законом або договором.

Статтею 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Так, ч. 1 цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У ч. 2 зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд звертає увагу, що на підставі постанови Правління НБУ від 02.03.2015 року № 150 «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 року № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк», згідно з яким з 03.03.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ОСОБА_3. Рішенням № 147 дія тимчасової адміністрації в АТ «Дельта Банк» продовжена до 02.10.2015 року (а.с. 66-70).

На спірні правовідносини поширюється дія норм Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», відповідно до п.3 ч.5 ст.. 36 якого, під час тимчасової адміністрації не здійснюється: нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобовязань щодо сплати податків і зборів (обовязкових платежів), а також зобовязань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобовязань банку;

П.1 ч.6 ст. 36 даного закону передбачено, що обмеження, встановлене пунктом 1 ч.5 цієї статті, не поширюється на зобовязання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України.

У звязку з чим, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача індексу інфляції на 3% річних від простроченої суми задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, розглядаючи спір, суд встановлює фактичні обставини на підставі наданих сторонами письмових або речових доказів, пояснень свідків чи інших передбачених законом фактичних даних. При цьому, за правилами ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог, або заперечень.

Звертаючись до суду з відповідними позовними вимогами, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту неналежного виконання відповідачем свої зобовязань, які виникли за депозитними договорами, укладеними між сторонами, щодо відмови у поверненні депозитних вкладів та нарахованих процентів за ними, не надано доказів на спростовання пояснень відповідача щодо перерахунку коштів за депозитними договорами, факт виплати коштів за депозитними договорами не заперечувався і позивачем, у звязку з чим суд приходить до висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими, такими, що належного підтвердження у матеріалах справи не знайшли, а тому задоволенню не підлягають.

Що ж стосується позовних вимог позивача щодо відшкодування завданої моральної шкоди, то суд враховує наступне.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Разом з тим, положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Так, у відповідності до роз'яснень, які містяться в п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин.

Між сторонами виникли договірні правовідносини, які регулюються Книгою п'ятою «Зобов'язальне право» ЦК України, зокрема главою 71 розділу IIІ даної Книги, нормами якого стягнення моральної шкоди за порушення умов договору не передбачено. Не передбачено відшкодування моральної шкоди і договором, укладеним між сторонами.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача моральної шкоди.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин справи, керуючись вищевикладеним, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.. 1, 3, 10, 11, 15, 57, 60, 88 ч.3, 208-209, 212-215, 218 ЦПК України; ст.ст.. 1, 3, 15, 16, 23, 509, 526-530, 610-612, 625-629, 631, 638-639, 1058-1060, 1066, 1167 ЦК України, Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення, в порядку ст. 294 ЦПК України.

Суддя: Домусчі Л.В.

20.10.2015