Справа №472/1305/14-ц 06.05.2015 06.05.2015 06.05.2015
Провадження №22-ц/784/1042/15
Провадження № 22-ц/784/1042/15
Категорія 27 Головуючий у 1-й інстанції: Орленко Л.О.
Доповідач апеляційного суду: Буренкова К.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючої: Буренкової К.О.,

суддів Крамаренко Т.В., Кутової Т.З.,

із секретарем судового засідання: Свіщуком О.В.,

за участю: представника ПАТ КБ «ПриватБанк» - Ремешевського Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»

на рішення Веселинівського районного суду від 06 лютого 2015 року, ухвалене за позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (далі - Банк) до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А :

В вересні 2014 року Банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Банк зазначав, що 23 травня 2006 року між ним та відповідачкою укладено кредитний договір, відповідно до якого остання отримала кредит в розмірі 10000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування кредитом 36 % на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Позивач також вказував, що цей договір складається із заяви позичальника, Умов надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою. Відповідачка зобов'язань по сплаті кредиту, відсотків, інших платежів у визначеному у договорі розмірі та у встановлений термін не вносила. У зв'язку з чим утворилась заборгованість, розмір якої станом на 30 травня 2014 року складав 40342 грн. 96 коп., в тому числі: заборгованість за кредитом - 8766 грн. 84 коп.; заборгованість за відсотками - 29178 грн. 84 коп.; штраф (фіксована частина) - 500 грн.; штраф (процентна складова) - 1897 грн. 28 коп.

В подальшому позивач уточнив позовні вимоги та з урахуванням сум, що були стягнуті з відповідачки за судовим наказом від 18 вересня 2009 року, просив стягнути з неї заборгованість за відсотками, яка станом на 30 травня 2014 року визначена у 27591 грн. 56 коп.

Рішенням Веселинівського районного суду від 06 лютого 2015 року Банку у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі Банк просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення вимог в повному обсязі. Банк посилається на помилковість висновку суду щодо пропуску ним позовної давності. Позивач зазначає, що суд не врахував докази, які свідчать про наявність угоди між ним та відповідачкою щодо збільшення позовної давності до п'яти років.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню із таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 23 травня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якої є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №б/н, відповідно до якого остання отримала кредит у розмірі 2000 грн. шляхом зарахування на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Як видно із матеріалів справи, платіжна картка № НОМЕР_1 видавалась відповідачці 23 травня 2006 року строком на два роки із встановленням кредитного ліміту у 2000 грн., який у червні 2006 року був збільшений до 4000 грн., у березні 2007 року - до 5500 грн., а у серпні 2007 року - до 10000 грн.

В наслідок невиконання відповідачкою своїх зобов'язань утворилась заборгованість, розмір якої станом на 30 травня 2014 року складав 40342 грн. 96 коп., в тому числі: заборгованість за кредитом - 8766 грн. 84 коп.; заборгованість за відсотками - 29178 грн. 84 коп.; штраф (фіксована частина) - 500 грн.; штраф (процентна складова) - 1897 грн. 28 коп.

В зв'язку із неналежним виконанням відповідачкою умов кредитного договору у вересні 2009 року Банк звертався до суду першої інстанції із заявою про видачу судового наказу. Судовим наказом Веселинівського районного суду від 18 вересня 2009 року на користь Банку із відповідачки стягнуто 11354 грн. 78 коп. заборгованості, із якої: за основним кредитом - 8766 грн. 84 коп.; за поточними відсотками - 372 грн. 91 коп.; за простроченими відсотками - 1214 грн. 37 коп.; витрати за оформлення претензії - 1000 грн. 76 коп. (а.с.71).

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Веселинівського районного управління юстиції від 08 червня 2010 року вказаний судовий наказ повернуто Банку з посиланням на те, що останній як стягувач перешкоджає вчиненню виконавчих дій.

У січні 2015 року Банк зменшив позовні вимоги і просив стягнути із відповідачки лише 27591 грн. 56 коп. заборгованості за відсотками за період з вересня 2009 року по 30 травня 2014 року.

Згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Встановлені судом обставини свідчать про неналежне виконання відповідачкою умов кредитного договору.

Разом з тим, згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч.1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Із заяви-анкети позичальника ОСОБА_3 вбачається, що вона не містить умов про збільшення позовної давності.

До позовної заяви Банком надані Умови та правила надання банківських послуг ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (а.с. 10-15), тоді як на час укладання сторонами кредитного договору організаційно-правовою формою останнього було Закрите акціонерне товариство. В подальшому Банк надав інші Правила користування платіжною карткою, в пункті 5.2 яких зазначено про встановлення терміну позовної давності у 5 років (а.с.113). Проте зазначені умови не містять дати їх затвердження, періоду чинності та підпису відповідачки щодо погодження з такою умовою договору.

Враховуючи наведене, суд дійшов вірного висновку про те, що позивачем не доведено погодження сторонами, у передбачені ст. 259 ЦК України письмовій формі, збільшеної позовної давності. А тому підстави для застосування у даному спорі позовної давності тривалістю у 5 років відсутні. Тому до спірних правовідносин слід застосувати загальну позовну давність.

Відповідачка в суді першої інстанції заявляла про застосування строку позовної давності (а.с. 132).

Відповідно до ч.5 ст.261 ЦК України за зобов'язаннями із визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі сплином строку виконання.

Згідно розрахунку заборгованості, виписки із особового рахунку останній платіж відповідачки внесла в Банк у вересні 2009 року.

З даним позовом Банк звернувся до суду у вересні 2014 року, тобто за сплином загальної позовної давності у три роки, встановленої ст.257 ЦК України.

Тому, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог Банку, суд обгрунтовано виходив із того, що оскільки позивач пропустив позовну давність, про застосування якого відповідачкою було заявлено письмово, не просив про її поновлення, то це відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові.

З огляду на викладене немає підстав вважати обґрунтованими доводи апелянта про те, що сторони в письмовій формі домовились про збільшення строку позовної давності до п'яти років. Судом правильно встановлено, що в заяві відповідачки як позичальника відсутні відомості про збільшення позовної давності, а наявні у справі Правила користування кредитною карткою, в яких зазначено про збільшену позовну давність, не містять відомостей про те, що відповідачка погодилась із такою умовою кредитного договору.

Із урахуванням наведеного колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відхилити, а рішення Веселинівського районного суду від 06 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді