АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/7068/14-ц Номер провадження 22-ц/786/1423/15Головуючий у 1-й інстанції Шаповал Т. В. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі: головуючого судді: Карпушина Г.Л.; суддів: Винниченка Ю.М., Абрамова П.С. при секретарі: Рибак О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою приватної фірми «Наташа» на рішення Київського районного суду м. Полтави від 18 березня 2015 року у справі за позовом приватної фірми «Наташа» до ОСОБА_2 про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И Л А :

В листопаді 2014 року приватна фірма «Наташа» звернулася до суду з вказаним позовом, збільшивши його в ході розгляду справи та мотивуючи тим, що 08 жовтня 2012 року ОСОБА_2 був прийнятий на роботу в ПФ «Наташа». З метою раціонального виконання ОСОБА_2 посадових обов'язків водія по перевезенню вантажів та своєчасного отримання заробітної плати, 05.03.2013 року ПФ «Наташа» видано наказ про оформлення корпоративних карток та передано персонально відповідачу платіжну карту №4238. Станом на 07 лютого 2014 року на даній картці перебувало 29 011,41 грн. 17.01.2014 року ОСОБА_2 вибув у відрядження. 07 лютого 2014 року при виконанні трудових обов'язків в м. Дніпропетровськ з ним стався нещасний випадок на виробництві. З 08.02.2014 року по 18.09.2014 року перебував на лікуванні. 10.02.2014 року ОСОБА_2 передав іншому водієві - ОСОБА_3 ключі від автомобіля, інші документи, однак платіжну карту не повернув. Отримавши від ПАТ «Райфайзенбанк Аваль» виписки по рахункам, встановили, що ОСОБА_2 безпідставно готівкою зняв кошти ПФ "Наташа". Всього за період з 26.12.2013 року по 25.03.2014 року ОСОБА_2 зняв 12 642,46 коп.

У зв'язку з викладеним, позивач прохав суд визнати за приватною фірмою «Наташа» право на грошові кошти з урахуванням інфляції на день розгляду справи, що були безпідставно, таємно та самостійно зняті ОСОБА_2 з метою власного використання рахунку ПФ «Наташа» по банківській платіжній картці, а також стягнути з ОСОБА_2 на її користь зняті ним з рахунку ПФ «Наташа» по банківській платіжній картці грошові кошти в сумі 14599,51 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 18 березня 2015 року в задоволенні позовних вимог ПФ «Наташа» до ОСОБА_2 про стягнення коштів відмовлено.

З даним рішенням суду не погодилась ПФ «Наташа» та подала на нього апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, прохала рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення яким повністю задовольнити позовні вимоги позивача. Апелянт вважає, що під час винесення рішення, місцевим судом мало місце неповне з'ясування усіх фактичних обставин справи, не досліджено і не надано належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, відсутнє сприяння повному, об'єктивному та неупередженому розгляду справи, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Судове засідання проводилось за участі сторін та їх представників.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що скарга не підлягає до задоволення за наступних підстав.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ч.1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, що позивачем не надано доказів наявності законодавчо встановлених підстав для покладення на відповідача матеріальної відповідальності за завдану шкоду, та в діях останнього при виконанні ним трудових обов'язків не вбачається вини, що є обов'язковою підставою виникнення обов'язку відшкодування матеріальної шкоди в повному обсязі.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Як вбачається із матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_2 з 08 жовтня 2012 року перебував з ПФ «Наташа» в трудових відносинах.

Згідно Договору про повну матеріальну відповідальність, укладеного між ПФ «Наташа» та ОСОБА_2 08 жовтня 2012 року, на останнього покладено обов'язок, вести облік, складати та надавати в визначеному порядку товарно-грошові і звіти про рух та залишок ввірених йому матеріальних цінностей. Пунктом 5 Договору визначено, що його дія розповсюджується на весь час роботи з ввіреними робітнику матеріальними цінностями підприємства, установи, організації.

Згідно наказу ПФ «Наташа» №1/04 від 01 квітня 2013 року, видано працівнику ОСОБА_2 для індивідуального використання в роботі платіжну карту в валюті гривна - номер рахунку клієнта НОМЕР_1 з номером рахунку карти № оформлену ПАТ «Райфайзенбанк Аваль» при розрахунковому рахунку ПФ «Наташа» 4.

Відповідно до наказу директора ПФ «Наташа» Артюх А.В. від 13 жовтня 2014 року №13/10-к «Про звільнення з роботи» позивач звільнений з роботи 19 вересня 2014 року за п.4 ст.40 КЗпП України у зв'язку з прогулом без поважних причин

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 16 грудня 2014 року поновлено ОСОБА_2 на посаді водія вантажного авто приватної фірми «Наташа». Стягнуто з приватної фірми «Наташа» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13 жовтня 2014 року по 16 грудня 2014 року в сумі 2563 грн. 96 коп.

Згідно ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами.

Відповідно до ст.138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Як вбачається зі змісту зазначених норм закону матеріальна відповідальність на працівників за шкоду заподіяну підприємству може бути покладена лише за наявності вини останнього та в межах прямої дійсної шкоди. Це при тому, що обов'язок по доказуванню вини працівника законодавцем покладено на роботодавця.

Положеннями ст.ст. 132, 133, 134, 136 КЗпП України передбачено підстави і розмір матеріальної відповідальності, яка покладається на працівника за допущенні порушення, а також визначено порядок покриття заподіяної шкоди.

На думку колегії суддів, позивач посилаючись на п.п. 2,3,5,7 КЗпП України, як підставу для стягнення з відповідача завдану шкоду в повному обсязі, не надав до суду належних та достатніх доказів, того, що з вини відповідача, при виконанні останнім трудових обов'язків допущено розтрату, привласнення чи розкрадання ввірених йому грошових коштів.

Подані позивачем докази, підтверджують лише факт відкриття розрахункового рахунку на ім'я, та містять інформацію про рух коштів на ній. В той же час матеріали справи не містять відповідних бухгалтерських документів, якими відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Інструкції по інвентаризації основних засобів, нематеріальних товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів і документів та розрахунків, яку затверджено наказом Міністерства фінансів України від 11 серпня 1994 р. № 69, підтверджуються факти недостачі, розтрати чи розкрадання грошових коштів чи товарно-матеріальних цінностей.Не підтверджено позивачем також факт притягнення відповідача до кримінальної відповідальності за вчиненні дії.

Доведення позивачем факту знаття відповідачем готівки із платіжної карти, без підтвердження безпідставності чи незаконності таких дій, не може слугувати підставою для покладення на останнього матеріальної відповідальності, оскільки вчинення таких операцій входило до покладених на нього обов'язків, це при тому, що дана карта одночасно слугувала останньому як засіб для отримання заробітної плати.

За вказаних обставин судом першої інстанції зроблено правильний висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апелянта, щодо порушення судом процесуальних норм, при вирішенні питання про надання можливості позивачу скористатися правовою допомогою, хоча і заслуговують на увагу, але не впливають на зміст рішення, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення суду. Це при тому, що адвокат з яким позивач уклав угоду, приймав участь в суді апеляційної інстанції.

Таким чином, судова колегія вважає, що інші доводи апеляційної скарги, які фактично є повторенням доводів позовної заяви, суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, тому задоволенню вони не підлягають.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу приватної фірми «Наташа» - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 18 березня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий суддя : /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області Г.Л. Карпушин