У х в а л а

20 квітня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Гончара В.П., Касьяна О.П.,

Лесько А.О., Хопти С.Ф.,

розглянувши заяву заступника Генерального прокурора України про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 квітня 2014 року в справі за позовом прокурора міста Ірпеня до Коцюбинської селищної ради Київської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство», про визнання недійсними рішення, державного акта на право власності на землю, визнання права власності на земельну ділянку,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року прокурор міста Ірпеня звернувся до суду з позовом до Коцюбинської селищної ради Київської області, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання недійсним рішення Коцюбинської селищної ради від 25 грудня 2008 року № 2223/25-5 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1»; визнання недійсним державного акта серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_2, виданого на ім'я ОСОБА_3 з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_4, та скасування його державної реєстрації; визнання права власності держави на вказану земельну ділянку площею 0,15 га.

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 19 червня 2013 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним рішення Коцюбинської ради Київської області від 25 грудня 2008 року № 2223/25-5 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1».

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданий на ім'я ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,15 га по АДРЕСА_1 з цільовим призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_2, з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_4, та скасовано його державну реєстрацію.

У решті позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 11 березня 2014 року заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 червня 2013 року в частині визнання недійсним державного акта серії НОМЕР_1, виданого на ім'я ОСОБА_3 із відміткою про перехід права власності до ОСОБА_4, кадастровий номер НОМЕР_2 з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1, скасування державної реєстрації даного акта скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення про відмову в позові.

В іншій частині заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 червня 2013 року залишено без змін.

Не погоджуючись з рішенням апеляційного суду, заступник прокурора Київської області подав касаційну скаргу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 квітня 2014 року відмовлено у відкритті касаційного провадження в справі за касаційною скаргою заступника прокурора Київської області на заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 червня 2013 року та рішення апеляційного суду Київської області від 11 березня 2014 року.

13 березня 2015 року заступник Генерального прокурора України звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із заявою про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 квітня 2014 року з підстав неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права.

На підтвердження підстав неоднакового застосування судами норм матеріального права, а саме: ст. ст. 12, 122, 125, 126, 152, 155 Земельного кодексу України, ст. ст. 215, 216, 228 ЦК України, заявник послався та додав копії ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 грудня 2014 року, від 15 грудня 2014 року, від 17 грудня 2014 року, від 24 грудня 2014 року, від 21 січня 2015 року та копії постанов Вищого господарського суду України від 15 вересня 2011 року і від 15 листопада 2011 року.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Згідно із ч. 2 ст. 12 Закону України від 20 квітня 2000 року «Про планування і забудову територій» (який був чинним на час прийняття селищною радою рішення) сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи в межах повноважень, визначених законом, відповідно до генеральних планів населених пунктів, зокрема, вирішують питання вибору, вилучення (викупу), надання у власність чи в користування земельних ділянок.

Відповідно до пункту 12 розділу X «Перехідні положення» ЗК України (який був чинним на час прийняття селищною радою рішення) до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) у межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Частиною 1 ст. 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Оскільки зі змісту заяви та доданих до неї копій ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 грудня 2014 року, від 15 грудня 2014 року, від 17 грудня 2014 року, від 24 грудня 2014 року, від 21 січня 2015 року та копій постанов Вищого господарського суду України від 15 вересня 2011 року і від 15 листопада 2011 року вбачається неоднакове застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, справу слід допустити до провадження Верховного Суду України.

Керуючись ст. ст. 356, 359, 360 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

ухвалила:

Справу за позовом прокурора міста Ірпеня до Коцюбинської селищної ради Київської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство», про визнання недійсними рішення, державного акта на право власності на землю, визнання права власності на земельну ділянку, за заявою заступника Генерального прокурора України про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 квітня 2014 року допустити до провадження Верховного Суду України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.П. Гончар

О.П. Касьян

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта