Справа № 202/7607/14-ц
№ 2/0202/393/2015
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

09 квітня 2015 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді: Бєсєди Г.В.

при секретарі: Чумак В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договорів дарування недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання договорів дарування недійсними. В подальшому позивач змінила свої позовні вимоги та визначила відповідачем ОСОБА_3 та просила суд визнати недійсними договір дарування нежитлового приміщення, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, предметом якого є нежитлове приміщення, розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, проспект імені газети «Правда», будинок 62 та визнати недійсним договір дарування домоволодіння та земельної ділянки, розташованих за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Іркутська, 97.

В обґрунтування поданої заяви позивач зазначила, що 03 лютого 2014 року апеляційним судом Дніпропетровської області було ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь неї грошових коштів в сумі 704 820 грн. Відповідач ОСОБА_4 був присутній в судовому засіданні під час проголошення рішення суду. Однак, останній бажаючи уникнути грошового зобовязання, встановленого рішенням апеляційного суду укладає 14 лютого 2014 року договори дарування, що передбачали відчуження на користь його дружини, ОСОБА_3, всього належного йому нерухомого майна. Зазначала, що враховуючи той факт, що дії щодо безоплатного відчуження майна ОСОБА_2 на користь своєї дружини вчинені в короткий проміжок часу після ухвалення рішення про стягнення боргу, про факт існування такого рішення і про необхідність виконання грошового обовязку дарувальнику було відомо на момент вчинення спірних правочинів, обдарована проживала та була зареєстрована у домоволодінні № 97 по вул. Іркутській в м. Дніпропетровську з 06.05.2005 року, після укладання договору дарування та відчуження домоволодіння ОСОБА_2 продовжує проживати та бути зареєстрованим за адресою відчуженого за договором домоволодіння, а також враховуючи те, що після вчинення спірних правочинів відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, вважає, що спірні правочини по даруванню нерухомого майна є недійсними.

В судове засідання зявлявся представник позивача, підтримав викладені в позовній заяві обставини та просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судові засідання зявлялись представники відповідачів, заперечували щодо позовних вимог. Наголошували, що позивачем не була визначена конкретна підстава для визнання правочинів недійсними, крім цього вважали, що позивач взагалі не є особою, яка має право звертатись до суду, обрав такий саме спосіб захисту. Також зазначили, що позивач не ставила перед судом питання ані про звернення стягнення на майно ОСОБА_2, ані про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладання заборони на відчуження майна відповідачем. Таким чином, на момент вчинення договору відповідач не був обмежений у своїх правах власника рухомого та нерухомого майна. В момент укладання договорів дарування нотаріусом було проведено перевірку всіх наявних обмежень та обтяжень майно відповідача. Крім цього, вказувала, що в 2014 року ОСОБА_4 стало відомо, що чоловіком позивача ОСОБА_5 було «замовлено» його вбивство, та маючи побоювання за життя своїх рідних, він виїхав до ОСОБА_6. Він розірвав шлюб та виїхав за кордон, де проводить більшість свого часу та з метою забезпечення дружини та малолітніх дітей житлом та засобами для існування здійснив відчуження на їх користь нерухомого майна. Крім цього, зазначає, що її чоловік ОСОБА_5 також має перед ним заборгованість в розмірі 1 895 000, 00 грн. Від сплати своєї заборгованості не відмовляється, однак зауважує, що його права також порушені невиконанням з боку боржника ОСОБА_5 своїх зобовязань, що унеможливлює виконати йому свої зобовязання на даний час. В задоволенні позовних вимог просила суд відмовити в повному обсязі.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача та представників відповідачів, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати у майбутньому другій стороні ( обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно матеріалів справи 14 лютого 2014 року ОСОБА_2 був укладений договір дарування, згідно з яким він, як дарувальник з однієї сторони, і ОСОБА_3 обдарована, з іншої сторони, уклали договір про таке: дарувальник передає обдарованій безоплатно у власність нежиле приміщення, офіс, розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, проспект Газети «Правда», будинок № 62, приміщення № 60. Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрований в реєстрі за № 929.

Також 14 лютого 2014 року ОСОБА_2 був укладений договір дарування, згідно з яким він, як дарувальник з однієї сторони, і ОСОБА_3, як обдарована, з іншої сторони уклали договір, згідно з яким дарувальник передає обдарованій безоплатно у власність домоволодіння, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Іркутська, будинок № 97. Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрований в реєстрі за № 327.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2014 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 704 820 грн. 50 коп. та судові витрати в розмірі 3 441 грн. 00 коп.

Постановою державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 17 березня 2014 року було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2/201/1427/2013, виданого Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 708 261 грн.

Відповідно до положень ст. 204 Цивільного кодексу України (ЦК України) правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.

Згідно положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

У свою чергу, частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Як розяснено у Пленумі Верховного Суду України у п. 7 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Із аналізу змісту наведених норм вбачається, що ст.ст. 203, 215 ЦК України є загальними та відсилають до інших нормативних актів, яким має бути прямо передбачені випадки нечинності правочину.

Загальне правило ч. 5 ст. 203 ЦК України конкретизується в ст.ст. 234 та 235 ЦК України, що передбачають недійсність фіктивного та удаваного правочину.

Статтею ст. 234 ЦК України визначено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними", - для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

Конкретних обставин та норм закону, що тягнуть за собою визнання договорів дарування недійсним позивачем не вказано, доказів на їх підтвердження - не надано.

Доводи позивача щодо проживання в ІНФОРМАЦІЯ_1 на даний час відповідачем ОСОБА_4, належними та допустимими доказами не підтверджені. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-КИ № 202067 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 19 вересня 2014 року розірвано.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частина 3 ст. 10, частини 1, 2 ст. 11 ЦПК України визначають, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести підставу недійсності правочину.

З огляду на викладені вище фактичні обставини справи та норми законодавства, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 169, 197, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсними договору дарування нежитлового приміщення, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, проспект імені газети «Правда», буд. 62, приміщення 60, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського округу 14 лютого 2014 року та зареєстрованого в реєстрі за № 329 та договору дарування домоволодіння та земельної ділянки, розташованих за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Іркутська, буд. 97, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського округу 14 лютого 2014 року та зареєстрованого в реєстрі за № 327 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано у строк, встановлений ст. 294 ЦПК України. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції.

Суддя: Г.В. Бєсєда