АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1854/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : скарга на ухвалу ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

з участю представника ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу Ладижинської сільської ради на ухвалу судді Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 11 червня 2015 року у справі за заявою ОСОБА_6 про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_6 до Ладижинської сільської ради про визнання права ,-

в с т а н о в и л а :

11.06.2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, якою просив :

1. Зупинити дію рішення від 13.05.2015 року №55-4/VІ про відміну рішення сільської ради від 13.12.2012 року №26-10/VІ та від 03.04.2013 року №30-4/ VІ «Про погодження на продовження договору оренди на земельну ділянку площею 21,4га в межах села Ладижинка ОСОБА_6 із земель водного фонду» до вирішення справи по суті.

2. Заборонити Ладижинській сільській раді (або будь-яким третім особам) укладати новий договір оренди земельної ділянки площею 22,9924га кадастровий номер ::01:002:0349 з іншим орендарем, та заборонити Ладижинській сільській раді (або будь-яким третім особам) вчиняти будь-які дії по використанню оскаржуваної земельної ділянки зі ставом, включаючи вилов риби до вирішення справи по суті.

Обґрунтовуючи дану заяву ОСОБА_6 зазначив, що він з 2003 року орендує у Ладижинської сільської ради став , що розміщений на земельній ділянці площею 21,4га в межах села Ладижинка. Договір оренди неодноразово продовжувався на новий строк. І зокрема рішенням сільської ради від 13.12.2012 року №26-10/VІ та від 03.04.2013 року №30-4/ VІ було надано дозвіл на виготовлення проекту відведення земельної ділянки орієнтовною площею 21,4га в межах села Ладижинка ОСОБА_6 із земель водного фонду , а рішенням №30-4/ VІ було прийнято рішення про погодження на продовження вказаного договору оренди.

Він ,як орендар, 24 та 28 травня 2015 року здійснив зариблення даного ставка живими ресурсами на суму 253500грн. , тому через оскаржуване рішення він не може вести діяльність на ставку, а його чинність призводить до несанкціонованого вилову риби жителями села.

Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 11 червня 2015 року задоволено вказану заяву ОСОБА_6 . З метою забезпечення позову ОСОБА_6 до Ладижинської сільської ради про визнання права суд ухвалив : «…Зупинити дію рішення від 13.05.2015 року №55-4/VІ про відміну рішення сільської ради від 13.12.2012 року №26-10/VІ та від 03.04.2013 року №30-4/ VІ «Про погодження на продовження договору оренди на земельну ділянку площею 21,4га в межах села Ладижинка ОСОБА_6 із земель водного фонду» до вирішення справи по суті.

Заборонити Ладижинській сільській раді (або будь-яким третім особам) укладати новий договір оренди земельної ділянки площею 22,9924га кадастровий номер ::01:002:0349 з іншим орендарем, та заборонити Ладижинській сільській раді (або будь-яким третім особам) вчиняти будь-які дії по використанню оскаржуваної земельної ділянки зі ставом, включаючи вилов риби до вирішення справи по суті.» /а.с.11-12/

Не погоджуючись з даною ухвалою суду представник Ладижинської сільської ради сільський голова ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій, вказав, що судом першої інстанції постановлено незаконну та необґрунтовану ухвалу з порушенням норм матеріального та процесуального права. Оскільки суд оскаржуваною ухвалою , в порушення вимог Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства про розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року №92 , суддя не врахував, що , що ОСОБА_6 не вносить орендну плату, що відсутні докази про зариблення останнім ставка та підстави для забезпечення позову. Оскільки загрози невиконання рішення суду немає, тому що став знаходиться в межах села і відповідно до ст.47 Водного кодексу належить громаді села, ОСОБА_6 , навпаки, чинить мешканцям села перешкоди в користуванні ставом.

Тому апелянт просить скасувати ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 11 червня 2015 року та постановити нову ухвалу , якою відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_6 про забезпеченні позову .

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 151 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь - якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Частиною 1 ст.152 ЦПК України визначений перелік способів забезпечення позову, а саме: 1) накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов'язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам здійснювати платежі або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов'язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 р. № 9, вирішуючи питання щодо застосування певного виду забезпечення позову, суди повинні виходити з того, що наведений у ч. 1 ст. 152 ЦПК перелік видів такого забезпечення не є вичерпним, тому за наявності відповідного клопотання можуть бути застосовані й інші його види, але з урахуванням обмежень, установлених ч. 4 зазначеної статті. Недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили.

У п. 4 згаданої Постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено , що , розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема , у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, зясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Судом першої інстанції, при постановленні оскаржуваної ухвали, не було в повній мірі враховано зазначені вимоги закону та розяснення Пленуму Верховного Суду.

Зокрема суд не пересвідчився у наявності доказів, які б підтверджували існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання рішення суду, а також не обґрунтував відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати позивач, його позовним вимогам, оскільки в заяві позивач ставить питання про покладення відповідних заборон на вчинення дій будь-яким третім особам, а суд не перевірив і не конкретизував коло осіб-учаників судового розгляду щодо яких мають бути застосовані відповідні заборони та не визначив підстав, передбачених законом для таких заборон.

Крім того, з досліджених колегією суддів матеріалів справи вбачається, що спір про визнання права виник між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 та Ладижинською сільською радою. Оскільки з наданого представником позивача договору оренди земельної ділянки площею 21,4га в межах села Ладижинка від 07.03.2003року, а також його пояснень, вбачається, що даний правочин був укладений між Ладижинською сільською радою та Приватним підприємцем ОСОБА_6 , що використовував дану земельну ділянку , на якій розташований став, для підприємницької діяльності.

За таких обставин, висновок суду про наявність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову, - є передчасним , оскільки постановляючи оскаржувану ухвалу, суд не дослідив і не перевірив чи існує між сторонами по справі спір, що , відповідно до ст.15 ЦПК України, підвідомчий суду загальної юрисдикції .

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 312 ЦПК розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення..

Тому ,оскільки при вирішенні питання про забезпечення позову суд першої інстанції порушив порядок, встановлений для його вирішення, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково , ухвалу суду у даній справі скасувати , а матеріали за заявою ОСОБА_6 про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_6 до Ладижинської сільської ради , про визнання права , - направити до Уманського міськрайонного суду Черкаської області на новий розгляд питання про забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 312, 313, 314, 315, ЦПК України, судова колегія,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Ладижинської сільської ради на ухвалу судді Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 11 червня 2015 року - задовольнити частково.

Ухвалу судді Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 11 червня 2015 року у справі за заявою ОСОБА_6 про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_6 до Ладижинської сільської ради про визнання права скасувати.

Матеріали за заявою ОСОБА_6 про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_6 до Ладижинської сільської ради про визнання права направити до Уманського міськрайонного суду Черкаської області на новий розгляд питання про забезпечення позову.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий :

Судді :