справа № 243/90965583/15-ц
провадження № 2/243/5072/2015
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Словянський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючої - судді Ільяшевич О.В.,
при секретарі Хміль О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Словянського міськрайонного суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, які діють у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання осіб втратившими право користування житловим приміщенням, -
ВСТАНОВИВ:
24 вересня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, які діють у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання осіб такими що втратили право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування своїх вимог позивачка посилалася на те, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок № 123 по вул. Лісозахисна в м. Словянську Донецької області. В будинку окрім неї зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7.
До травня місяця 2014 року вони всі проживали в будинку однією сімєю, вели спільне господарство. після початку проведення антитерористичної операції на території м. Словянська та Словянського району, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 ОСОБА_5 та ОСОБА_6, ОСОБА_7 виїхали з будинку. На теперішній час їх місцезнаходження не встановлено.
Просить суд визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинку № 123 по вул. Лісозахисній в м. Словянську Зильову ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.
До судового засідання позивачка ОСОБА_1 не зявилася. Через канцелярію суду подала заяву від 20 жовтня 2015 року про розгляд справи у її відсутності. позовні вимоги підтримала на їх задоволенні наполягала, не заперечувала проти винесення заочного рішення.
Відповідачі у судове засідання не зявилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутністю до суду не надали.
Представник органу опіки та піклування Словянської міської ради до судового засідання не зявився. 19 жовтня 2015 року через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи за відсутністю представника органу опіки та піклування та надав суду висновок щодо неможливості виселення дітей - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки від відповідачів не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, як то передбачає ст. 169 ЦПК України, з причин, які б могли бути визнані судом поважними, у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, суд зі згоди позивача вирішує справу на підставі наявних у справі доказів у відповідності до ст. 224-228 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги з огляду на наступні обставини.
Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить будинок № 123 по вул. Лісозахисна в м. Словянську, що підтверджується Інформаційною довідкою з реєстру прав власності на нерухоме майно та Довідкою, наданою КП «БТІ м. Словянська». Із витягу державного реєстру прав нерухомості вбачається, що відомостей про те, за ким зареєстроване право власності на жилий будинок № 123 по вул. Лісозахисній у м. Словянську відсутні.
Крім позивачки в будинку зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 ОСОБА_5 та діти ОСОБА_6, ОСОБА_7, що підтверджується Довідкою від 21 вересня 2015 року, виданою Виконавчим комітетом Словянської міської ради.
Як вбачається з Акту від 18 вересня 2015 року № 351 складеного Керівником комітету мікрорайону ЖД № 2 м. Словянська та підписаного сусідами: ОСОБА_9, ОСОБА_10 та представником квартального комітету ОСОБА_11, що зареєстровані в будинку ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_7, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_8, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_9 фактично там не проживають з травня 2014 року. Відсутні їх речі та власність, яка належить їм. На теперішній час їх місцезнаходження не відоме.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За положеннями ст.41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, закон гарантує захист права власності шляхом застосування певних способів захисту, передбачених ст. ст. 16, 386, 391 ЦК.
Згідно зі ст.ст.379, 382 ЦК України об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Згідно ст.150 Житлового Кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частку будинку), користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У відповідності до ст. 3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місцем проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік; Особою визнається - фізична особа; реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
У відповідності до п.33 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не повязані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.
Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном(речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
У відповідності до п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства(наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК), зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням.
За змістом п. 39 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, Члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.
У судовому засіданні достовірно встановлено і вказані обставини не спростовані відповідачем, що відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2 та ОСОБА_6 є членами сімї ОСОБА_1 При цьому ОСОБА_2 являється дочкою позивачки, а ОСОБА_3 її зятем. ОСОБА_4 та ОСОБА_5А рідними доньками ОСОБА_2 та ОСОБА_3. ОСОБА_12 та ОСОБА_6 дітьми ОСОБА_5. Відповідачі разом із неповнолітніми членами родини залишили місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_10 у травні 2014 року добровільно, і без будь-яких поважних причин не проживають за вказаною адресою по даний час, тобто понад рік. Місцезнаходження їх не встановлено. Судом також не встановлено, що між позивачем та відповідачами існує домовленість про те, що відповідачі можуть бути відсутні понад рік за місцем проживання ІНФОРМАЦІЯ_11.
Суд виходить з вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідачі в судове засідання не з'явилися, не скористалися своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надали належних доказів, які спростовують доводи позивача.
Аналізуючи надані по справі докази у їх сукупності та відповідні ним норми чинного законодавства, розяснення Пленуму ВССУ, суд дійшов до висновку, що відповідачі втратили право користування жилим приміщенням а саме буд. № 123 , розташованим по вул.. Лісозахисній, у м. Словянськ Донецької області, а тому позов про визнання відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5 такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням є обгрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.
З приводу визнання дітей ОСОБА_4, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право користування житловою площею, суд приходить до наступного висновку.
За змістом ст. 29 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
За ч.3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Оскільки суд дійшов до висновку, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 втратили право користування жилим приміщенням у будинку № 123 по вул. Лісозахісній у м. Словянську, а їх неповнолітня дочка ОСОБА_4 залишила постійне місце проживання разом із батьками, при цьому суду не надано будь-яких достовірних даних про те, що дана дитина залишила місце проживання під примусом, або з підстав, що не залежали від її волі, суд приходить до висновку, що ОСОБА_4 слід також визнати такою, що втратила право користування жилим приміщенням у будинку № 123 по вул. Лісозахісній у м. Словянську. Суд при цьому зазначає, що оскільки право неповнолітньої особи на користування даним житловим приміщенням є також похідним від права її батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_3, на яких у відповідності до норм чинного сімейного законодавства покладається обовязок щодо утримання, піклування та створення належних умов існування неповнолітньої дитини.
За приписами ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років є місце проживання її батьків або одного з них, з яким вона проживає.
Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
Оскільки суд дійшов до висновку, що ОСОБА_5 втратила право користування спірним житловим приміщенням, то її малолітні діти ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не можуть залишатися за місцем проживання окремо від матері, що в такому разі буде суперечити наведеним вище вимогам ч. 4 ст. 29 ЦК України.Суд при цьому зазначає, що право малолітньої особи на користування даним житловим приміщенням напряму залежить від аналогічного права матері, на яку у відповідності до норм чинного сімейного законодавства покладається обовязок щодо утримання, піклування та створення належних умов існування неповнолітньої дитини.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов є обгрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст.10,11,57,60, 88, 209, 212-215, 224-228 ЦПК України, ЦК України, СК України, суд, -
ВИРІШИВ:
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_12, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_7, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_8, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, інші дані суду невідомі, такими, що втратили право користування житловим приміщенням житлового будинку, розташованим за адресою: Донецька область, місто Словянськ, вулиця Лісозахисна, 123.
До суду відповідачем може бути подана заява про перегляд заочного рішення протягом десяти днів з дня отримання його копії.
На рішення суду позивачем може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Донецької області (Розпорядження голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 33/0/38/-15 від 21 травня 2015 року «Про відновлення роботи Апеляційного суду Донецької області) через Словянський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення, а відповідачем, в такий же строк з дня залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення складено у нарадчій кімнаті у єдиному екземплярі.

Повний текст рішення суду виготовлений 25 жовтня 2015 року.

Головуючасуддя: ОСОБА_13