Апеляційний суд Житомирської області
Справа №285/3636/14-ц Головуючий у 1-й інст. Савицька Л. Й.
Категорія 57 Доповідач Шевчук А. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Шевчук А.М.,

суддів: Забродського М.І., Снітка С.О.,

з участю секретаря судового засідання: Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ДельтаБанк», третя особа: ОСОБА_2, про захист прав споживача та визнання договору споживчого кредиту недійсним

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 21 січня 2015 року,-

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ДельтаБанк» (далі - ПАТ «ДельтаБанк»). Просила визнати недійсним кредитний договір від 14 грудня 2006 року, метою якого були споживчі потреби. В обґрунтування позову посилалася на те, що даний договір суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та іншим нормативно-правовим актам, а саме: відповідач не надав їй жодних розрахунків загальної вартості кредиту; на момент укладення спірного договору у відповідача була відсутня індивідуальна ліцензія НБУ на використання іноземної валюти; чинним законодавством їй не було надано права використовувати готівкову іноземну валюту при здійсненні платежів за оспорюваним кредитним договором.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 21 січня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що всупереч вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач не надав розрахунків загальної вартості кредиту та повної інформації про умови кредитування. У договорі є дисбаланс між правами та обов'язками банку і позичальника. Так, банк може змінювати умови кредитування (процентну ставку, черговість платежів тощо), що є несправедливим та ставить у тяжке становище позичальника. Крім того, на момент укладення оспорюваного кредитного договору чинне законодавство не надавало їй права виконувати грошові зобов'язання за кредитним договором в іноземній валюті, тобто за користування кредитом вносити в касу банку долари США.

Неодноразово судові повістки про виклик надсилалися ОСОБА_1 за адресою її місця проживання чи перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку та яку вона вказала у позовній заяві і апеляційній скарзі: АДРЕСА_1 (а.с.1,6,95,111).

ОСОБА_1 у жодний спосіб не повідомляла апеляційний суд про зміну свого місця перебування або знаходження.

Вдруге позивач викликана за відомою судові адресою через кур'єрів - судових розпорядників, що відповідає вимогам ч.5 ст.74 ЦПК України.

Як вбачається з акту від 17 квітня 2015 року, за відомою судові адресою судові розпорядники виїздили: 18 березня 2015 року, 23 березня 2015 року, 26 березня 2015 року, 02 квітня 2015 року, 09 квітня 2015 року та 16 квітня 2015 року, тобто шість разів, але ОСОБА_1 була відсутня за вище вказаною адресою (акт приєднано до матеріалів справи).

Приймаючи до уваги регламентовані строки розгляду апеляційної скарги, відповідно до ч.5 ст.74, ч.1 ст.77 ЦПК України вважається, що судовий виклик на 29 квітня 2015 року доставлений та вручений ОСОБА_1 належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Матеріалами справи доводиться та судом встановлено, що 14 грудня 2006 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 (надалі - позивач або позичальник) укладений кредитний договір №83 Н/ДК-06, за умовами якого, позивач одержала кредит у розмірі 26 000 доларів США для споживчих цілей, з процентною ставкою за користування кредитом -13,5% річних та терміном повернення - 13 грудня 2021 року (а.с.41-44).

Сторони домовилися, що повернення кредиту повинно здійснюватися щомісячно частками у розмірі не менше як 144,44 дол. США по 10 число кожного місяця (п.2.3 кредитного договору).

Виконання позичальником зобов'язань забезпечено, в тому числі, іпотекою трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що вбачається з іпотечного договору від 14 грудня 2006 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та ОСОБА_2 (а.с.12-15).

Договором від 13 червня 2010 року ТОВ «Укрпромбанк» передало активи та кредитні зобов'язання на користь ПАТ «ДельтаБанк» (а.с.16-17).

Із позовної заяви вбачається, що позивач просить визнати недійсним кредитний договір із підстав, передбачених ч.1 ст.203, ч.1 ст.215, ст.227 ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів» (абз.3 ч.1 ст.11).

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першої-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним (ч.1 ст.227 ЦК України).

Надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється (абз.3 ч.1 ст.11 Закон України «Про захист прав споживачів»).

Порядок та умови здійснення банками операцій в іноземній валюті врегульовано Законами України «Про банки та банківську діяльність», «Про Національний банк України», Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю».

На момент укладення оспорюваного кредитного договору спеціальне законодавство України у сфері банківської діяльності не містило приписів, які б забороняли банкам надавати кредити в іноземній валюті та ТОВ «Український промисловий банк» мало банківську ліцензію №67 від 13 грудня 2001 року, дозвіл №67-5 від 27 червня 2006 року та додаток до нього, які були видані Національним банком України, а тому, здійснення первісним кредитором кредитних операцій у іноземній валюті не суперечило вимогам чинного на момент укладення кредитного договору законодавства України.

Окрім того, заборона надання споживчого кредиту в іноземній валюті на території України з'явилася у 2011 році, коли частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено абзацом третім згідно Закону України від 22 вересня 2011 року №3795-VI. Оспорюваний кредитний договір укладений у 2006 році, коли такого імперативного застереження закон не передбачав.

ОСОБА_1 мала можливість отримати кредит як у іноземній валюті, так і національній валюті, але вона свідомо добровільно обрала кредитування у іноземній валюті.

Так, у заяві про надання кредиту від 01 грудня 2006 року та у п.7.1 кредитного договору, дійсність підписів у яких позивач не оспорила у встановленому законом порядку, зазначено, що шляхом їх підписання ОСОБА_1 підтвердила факт письмового ознайомлення її з умовами кредитування банка та отримання копії відповідного листа - повідомлення про умови кредитування банка, за якими надавався кредит, а також уважно ознайомилася зі змістом договору, всі умови договору їй були зрозумілі і вона із ними повністю погодилася, заперечень, зауважень та запитань у неї не виникало, а відтак позичальник свідомо зобов'язалася їх дотримуватися та виконувати (а.с.44,46).

Окрім того, обов'язок кредитодавця повідомляти споживача у письмові формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту перед укладенням договору про надання споживчого кредиту з'явився у діючому законодавстві в 2011 році. Оспорюваний договір укладений у 2006 році, а тому чинні приписи не впливають на розгляд даного спору.

Хоча виконання зобов'язань за кредитним договором розпочате з грудня 2006 року, але суду не надано доказів, а отже не доведено, що банк в односторонньому порядку змінив умови кредитування на власний розсуд (процентну ставку, черговість платежів тощо). Не доведено також істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позивача, що передбачає ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».

З огляду на викладене вище, суд першої інстанції встановивши, що зміст кредитного договору не суперечить чинному на момент укладення оспорюваного договору цивільному законодавству, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, що волевиявлення позивача було вільним і відповідало її внутрішній волі, що банк мав дозвіл на здійснення кредитних операцій у іноземній валюті, що права позивача умовами кредитного договору не обмежуються, обґрунтовано дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання кредитного договору недійсним з підстав, зазначених у позовній заяві.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не потребують додаткового правового обґрунтування.

Рішення законне та обґрунтоване. Підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Таким чином, суд першої інстанції повно встановив обставини справи, висновки їм відповідають, правильно застосував норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення суду, згідно ст.308 ЦПК України, залишається без змін.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,308,313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 21 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: