АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/6318/15
Головуючий 1 інстанції - Сугачова О.О.
Справа № 643/5903/14-ц Доповідач - Гуцал Л.В.
Категорія: договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Гуцал Л.В.,

суддів - Піддубного Р.М., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря - Литвин О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м.Харкова від 09 липня 2015 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми збільшення заборгованості як наслідків ухилення від виконання грошового зобов'язання,

встановила:

У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом. В уточнених позовних вимогах просив:

- стягнути з ОСОБА_2 на свою користь проценти за договором позики від 01 березня 2009 року за період з 01 січня 2013 року до 30 квітня 2015 року в розмірі 120 786,22 гривень;

- реальні збитки внаслідок невиконання умов договору позики від 01 березня 2009 року в розмірі 259 826,46 гривень, а всього 380 612,68 гривень разом із судовими витратами (а.с.132-134).

Посилався на те, що 01 березня 2009 року між сторонами було укладено договір позики, за яким позивач надав відповідачу грошові кошти в сумі 18 200 доларів США. За умовами договору ОСОБА_2 зобов'язався повернути грошові кошти на першу вимогу ОСОБА_1 і сплатити відсотки за користування грошима в розмірі 2% від загальної суми позики щомісячно. У грудні 2009 року позивач звернувся до відповідача з вимогою повернути позику, проте останній гроші не повернув. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 18 травня 2011 року з ОСОБА_2 стягнуто суму боргу за договором позики із процентами за користування в сумі 174 720 гривень. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 14 серпня 2012 року, зміненим рішенням апеляційного суду від 02 жовтня 2012 року з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 проценти за користування грошима, отриманими за договором позики за період з 11 січня 2010 року по 31 березня 2012 року на загальну суму 77 555,49 гривень. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 14 березня 2013 року з відповідача стягнуто за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 01 квітня 2012 року по 31 грудня 2012 року суму в розмірі 26 185,06 гривень. Судові рішення суду відповідачем не виконані, тому за період з 01 січня 2013 року по 30 квітня 2015 року сума процентів складає 120 786,22 гривень.

Позивач також вважав, що внаслідок тривалого невиконання відповідачем грошового зобов'язання він зазнав реальних збитків в сумі 259 826,46 гривень, оскільки з часу укладення договору позики значно зріс курс долара США по відношенню до гривні і станом на 22 квітня 2015 року становить 2 227,61 гривень за 100 доларів США.

Крім того, позивач зазначав, що протягом 2011-2013 років ним понесені витрати на правову допомогу в сумі 12 500 гривень, які він сплатив ОСОБА_3.

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 09 липня 2015 року позов задоволено частково. Суд вирішив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 проценти за договором позики від 01 березня 2009 року за період з 01 січня 2013 року до 30 квітня 2015 року в розмірі 120 786,22 гривень; в іншій частині позовних вимог відмовити; вирішив питанння про судові витрати.

Рішення оскаржив позивач ОСОБА_1. В апеляційній скарзі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення реальних збитків та витрат на правову допомогу скасувати, і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення цих вимог; в решті рішення залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_2 рішення суду не оскаржує.

Відповідно до ст.303 ЦПК України, апеляційний суд розглядає справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, судове рішення переглядається лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення реальних збитків та про стягнення витрат на правову допомогу.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, ОСОБА_2 проти задоволення скарги заперечував.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судовим розглядом встановлено, що 01 березня 2009 року між сторонами укладено договір позики, оформлений письмовою розпискою, за яким ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти в еквіваленті 18 200 доларів США під 2% щомісяця. ОСОБА_2 зобов'язався повернути позичені гроші на першу вимогу кредитора.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 18 травня 2011 року, залишеним без змін ухвалою судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 03 серпня 2011 року, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто за договором позики борг із процентами за користування позикою на загальну суму 174 720 гривень.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 14 серпня 2012 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто проценти за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 11 січня 2010 року по 18 травня 2011року у сумі 46 592 гривень. Рішенням судової колегії судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області від 02 жовтня 2012 року це рішення було змінено та стягнуто проценти за користування чужими грошовими коштами, отриманими за договором позики за період з 11 січня 2010 року по 31 березня 2012 року в загальній сумі 77 555,49 гривень.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 березня 2013 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 01 квітня 2012 року по 31 грудня 2012 року 26 185,06 гривень (а.с.5-17).

Заявляючи вимогу про стягнення з відповідача реальних збитків, ОСОБА_1 посилався на п.1ч.2 ст.22 ЦК України та зазначав, що ОСОБА_2 у добровільному порядку не виконав судові рішення та не повернув грошові кошти кредитору, що позбавило останнього можливості придбати суму доларів, яка дорівнює тій, що фактично була передана боржнику. Наразі курс долара істотно зріс і після стягнення в порядку виконавчого провадження суми боргу в гривнях позивачу потрібно буде здійснити певні витрати для придбання необхідної суми доларів США. На твердження позивача, з огляду на зміну обмінного курсу, ці витрати і є реальними збитками.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення реальних збитків суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.

Судова колегія з таким висновком погоджується.

За приписами ч.ч.1-3 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків.

Згідно зі ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

З огляду на положення ст.22 ЦК України для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

При цьому, доведення факту завдання реальних збитків, а також причинний зв'язок між цією шкодою та діями відповідача в силу ст. ст. 10, 60 ЦПК України, покладається на позивача.

Само по cобі посилання позивача на те, що внаслідок невиконання відповідачем договірних зобов'язань позивач буде вимушений після виконання судових рішень про стягнення заборгованої суми, придбати долари США по зміненому у сторону збільшення обмінному курсу, не є підтвердженням спричинення йому реальних збитків у розумінні ст.22 ЦК України.

Відповідно до вимог ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Належних та допустимих доказів наявності реальних збитків, матеріали справи не містять.

Судовим розглядом встановлено та визнається сторонами що рішення суду про стягнення на користь позивача з ОСОБА_2 заборгованої суми, на даний час не виконано. Яким буде обмінний курс на час виконання судового рішення та отримання кредитором грошей від боржника не відомо. А отже збитки, розрахунок яких наведений позивачем, не можна вважати реальними.

Посилання ОСОБА_1 на те, що у разі підвищення вартості гривні по відношенню до долара США на час виконання судового рішення, відповідач зможе заявити до позивача вимогу про повернення йому певної грошової суми, не ґрунтується на законі та висновків суду не спростовує.

Доводи апеляційної скарги в цій частині є суб'єктивними та на правильність висновків суду не впливають.

Не спростовують доводи апеляційної скарги і висновків суду про відсутність підстав для відшкодування витрат на правову допомогу.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України витрати на правову допомогу належать до судових витрат і питання про їх відшкодування вирішується при ухваленні рішення у справі, при розгляді якої ці витрати були понесні.

Виходячи із змісту ст.ст.56,84 ЦПК України витрати на правову допомогу мають бути пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які допускаються до участі в розгляді справи ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь в розгляді справи.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_3 при розгляді даної справи представляв інтереси ОСОБА_1 у суді першої інстанції лише один раз - 10 червня 2014 року з 10.04 годин до 10.20 годин на підставі доручення (а.с.76). При цьому, дані про те, що ОСОБА_3 був допущений до участі в розгляді справи як особа, що надає правову допомогу, а позивачем були понесені витрати, пов'язані з його участю у справі, відсутні.

Матеріали справи не містять і даних про те, що ОСОБА_3 є особою, яка за законом може надавати правову допомогу та розрахунку витрат відповідно до Закону України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Копії договорів про надання правової допомоги між «юристом ОСОБА_3. та клієнтом ОСОБА_1», а також копія розписки про отримання «приватним юристом ОСОБА_3.» на протязі 2011-2014 років 12 500 гривень за надання правової допомоги (а.с.20-21) не є належними та допустимими доказами на підтвердження понесних позивачем витрат на правову допомогу у даній цивільній справі, яка знаходиться в провадженні суду з квітня 2014 року.

За таких обставин у суду першої інстанції не було підстав для стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу, оскільки витрати про які зазначає позивач не можуть вважатися витратами на правову допомогу, відшкодування яких передбачено цивільним процесуальним законодавством, і які підлягають розподілу між сторонами за правилами ст. 88 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Підстав, передбачених ст.309 ЦПК України для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, судовою колегією не встановлено.

Керуючись ч. 1 ст. 303, ст. 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Московського районного суду м.Харкова від 09 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді