Провадження № 22-ц/773/1409/15 Категорія: 81 Доповідач: Завидовська-Марчук О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Завидовської - Марчук О.Г.,

суддів - Федонюк С.Ю., Свистун О.В.,

при секретарі Перебойчуку Р.В.,

з участю представника заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2,

боржника ОСОБА_3,

старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Луцького районного управління юстиції Плугова Г.О.,

представника стягувача ПАТ КБ «Приватбанк» Місюри І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку цивільну справу за скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 на дії державного виконавця, заінтересовані особи - старший державний виконавець відділу державної виконавчої служби Луцького районного управління юстиції у Волинській області Плугов Геннадій Олександрович, ОСОБА_3 в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк", треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні заявника скарги - Служба у справах дітей Луцької районної державної адміністрації, Прокуратура Луцького району Волинської області за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 серпня 2015 року,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 серпня 2015 року відмовлено в задоволенні скарги ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 про визнання неправомірними дій старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Луцького районного управління юстиції Плугова Г.О. з опису й арешту майна ОСОБА_1 та виселення його та його сім'ї, включаючи трьох малолітніх дітей з належного йому на праві приватної власності житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 та зобов'язання старшого державного виконавця відділу ДВС Луцького РУЮ Плугова Г.О. звільнити від арешту майно ОСОБА_1, зазначене в акті опису та арешту від 19.06.2015 року

№ 0308/1942/12, вселити його та членів сім'ї в житловий будинок по АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, заявник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на цю ухвалу, в якій, покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при її постановленні, просить її скасувати та постановити нову ухвалу про задоволення скарги.

В судовому засіданні представник заявника ОСОБА_2, боржник ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити.

Представник ВДВС Луцького РУЮ Плугов Г.О. та представник стягувача Місюра І.В. апеляційну скаргу заперечили, просили її відхилити.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обгрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст.312 ЦПК суд апеляційної інстанції відхиляє скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції постановив ухвалу з додержанням вимог матеріального й процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_1. на дії державного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що права ОСОБА_1, ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, як боржників у виконавчому провадженні не порушувались, підстав для визнання дій державного виконавця з опису й арешту майна ОСОБА_1 та виселення його та його сім'ї, включаючи трьох малолітніх дітей, неправомірними - відсутні.

З таким висновком місцевого суду апеляційний суд погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Функції виконання судових рішень, а також рішень уповноважених на їх прийняття органів (посадових осіб), покладені на Державну виконавчу службу України, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що на виконанні у Відділі державної виконавчої служби Луцького районного управління юстиції перебував виконавчий лист №0308/7942/12, виданий Луцьким міськрайонним судом Волинської області 04 червня 2014 року про виселення ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з житлового будинку АДРЕСА_1.

У статтях 25,31 Закону України "Про виконавче провадження" (далі-Закон) йдеться, що державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження та надіслати виконавчий документ до відома сторін виконавчого провадження.

Статтею 78 Закону передбачено надання боржнику можливості самостійно виконати рішення суду.

Відповідно до зазначених норм закону, 12.03.2015 року старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Луцького районного управління юстиції Плуговим Г.О. було винесено постанови про відкриття виконавчих проваджень №46820464, №46820866, №46820789, №46820714, №46820356. Копії постанов направлені сторонам виконавчого провадження для відома, при цьому, боржникам надано строк для добровільного виконання рішення суду до 26.03.2015 року.

Згідно п.2,3,4 ст.78 Закону, у разі невиконання боржником рішення самостійно державний виконавець виконує його примусово. Державний виконавець зобов'язаний письмово повідомити боржника про день і час примусового виселення. Боржник вважається повідомленим про примусове виселення, якщо повідомлення надіслано йому за адресою, за якою має здійснюватися виселення, чи за іншою адресою, достовірно встановленою державним виконавцем. Відсутність боржника, повідомленого про день і час виселення, під час виконання рішення не є перешкодою для виконання рішення. Виселення полягає у звільненні приміщення, зазначеного у виконавчому документі, від особи (осіб), яка виселяється, її майна, домашніх тварин та у забороні такій особі користуватися цим приміщенням. Примусовому виселенню підлягають виключно особи, зазначені у виконавчому документі.

Отже, у разі невиконання боржником рішення суду самостійно державний виконавець виконує його примусово, виселення здійснюється у присутності понятих за сприянням органів внутрішніх справ з обов'язковим описом майна державним виконавцем. Один примірник акта опису майна вручається під розписку боржнику. За необхідності державний виконавець в установленому законом порядку забезпечує зберігання майна боржника з покладенням пов'язаних з цим витрат на боржника. У разі якщо виконання рішення здійснюється за відсутності осіб, які підлягають виселенню, державний виконавець зобов'язаний провести опис майна. Описане майно передається для відповідального зберігання особі, визначеній державним виконавцем.

Тобто, за змістом зазначених норм примусове виселення полягає у забезпеченні державним виконавцем безперешкодного входження стягувача у приміщення, зазначене у виконавчому документі, та його проживання (перебування) в ньому.

Як вбачається з матеріалів справи, 08 червня 2015 року, в зв'язку з відсутністю даних про добровільне виконання рішення суду боржниками, державний виконавець направив ОСОБА_1, ОСОБА_3, а також ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_8 вимогу - повідомлення про звільнення житлового будинку до 19 червня 2015 року, а 10.06.2015 року склав акт, з яким під підпис ознайомив боржника ОСОБА_3, про призначення виконавчих дій по їх виселенню з житлового будинку на 19.06.2015 року.

Постановою від 15.06.2015 року для проведення виконавчих дій з примусового виселення боржників були залучені працівники міліції.

Згідно з актом від 19.06.2015 року у призначений час, боржник не був присутній при вчиненні виконавчих дій, у зв'язку з чим державним виконавцем складено акт опису майна, яке залишилось в квартирі, та передано описане майно на відповідальне збереження зацікавленій особі. В цей же день за участю представника стягувача ПАТ КБ «Приватбанк», дільничного інспектора, понятих проведено виконавчі дії з виселення боржників.

Крім цього, з матеріалів даного виконавчого провадження оглянутих в даному судовому засіданні вбачається, що на момент примусового виконання рішення суду про виселення боржників, житлове приміщення було в цілому звільнене від предметів домашнього вжитку, меблів, одягу його мешканців. Виконавцем були описані лише деякі електротовари, виявлені в будинку.

22.06.2015 року постановами старшого державного виконавця відділу виконавчої служби Луцького районного управління юстиції Плугова Г.О. провадження з примусового виконання виконавчих листів №0308/7942/12 від 04.06.2014 року про виселення ОСОБА_1, ОСОБА_3 в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8С було закінчено на підставі п.8 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку з повним виконанням рішення суду згідно з актом державного виконавця.

Дані обставини підтверджуються наявними у справі належними доказами (а.с. 3-4, 16-20, 22-39 - копії матеріалів виконавчого провадження) та не оспорюються сторонами.

Отже, відповідно до наведених норм законодавства, під час проведення виконавчих дій з опису і арешту майна боржників та їх виселення старший державний виконавець відділу ДВС Луцького РУЮ Плугов Г.О. діяв в межах чинного законодавства.

Доводи апелянта про те, що державний виконавець при проведенні виселення повинен був попередньо звернутися до суду для отримання дозволу на проникнення до житла боржника, не заслуговують на увагу суду, оскільки пунктом 10 частини 3 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» та частиною 1 статті 376 ЦПК України встановлено виключний перелік підстав для звернення державного виконавця до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння особи. Зокрема, таке питання вирішується у разі примусового проникнення до житла та іншого володіння боржника - фізичної особи або іншої особи, в якої перебуває майно божника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, стосовно якої складено виконавчий документ про її відібрання. Дані норми не передбачають можливість звернення державного виконавця з поданням про примусове проникнення до житла у випадку відмови боржника добровільно виконати рішення суду про виселення з житлового приміщення, у зв'язку з чим, державний виконавець не повинен був звертатися до суду за дозволом щодо примусового проникнення до житлового приміщення, з якого виселялись боржники.

Рішення окремих судів про задоволення таких звернень державних виконавців, на які покликався представник заявника в даному судовому засіданні, на відміну від рішень Верховного Суду України, обов'язковість яких прописана в ст. 360 -7 ЦПК України не свідчать про єдність і правильність судової практики, яка могла б бути застосована при вирішенні даної справи.

Зважаючи на зміст ст. 9 Закону України "Про виконавче провадження" та ст. 242 Цивільного кодексу України, малолітні особи реалізують свої права та виконують обов'язки, пов'язані з виконавчим провадженням, через своїх представників (зокрема, батьків, усиновлювачів, опікунів).

Відповідно до п 2.4 Інструкції з організації примусового виконання рішень затвердженої наказом МЮУ 02.04.12 №512/5, залучення органів опіки та піклування відповідно до покладених на них повноважень обов'язково здійснюється при виконанні рішень про відібрання дитини, а також у разі необхідності забезпечення прав та інтересів дітей та непрацездатних осіб, які потребують опіки (піклування).

Залучення в даному випадку органу опіки та піклування, який як вбачається з матеріалів цивільної справи за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_8 про звернення стягнення на іпотечне майно та виселення, залучався до розгляду справи, не було обов'язковим для державного виконавця при виконанні рішення суду, оскільки ОСОБА_3 діє в інтересах всіх своїх малолітніх дітей, як законний представник, і всі їхні діти перебувають під опікою своїх батьків.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку стосовно того, що права малолітніх дітей не порушені, оскільки діти проживали разом з їх законним представником - матір'ю ОСОБА_3, що підтверджено довідкою з місця проживання про склад сім'ї та реєстрацію і не потребують опіки чи піклування, а тому доводи апелянта з цього приводу є безпідставними.

Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з яким вона проживає, опікуна місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Оскільки боржники ОСОБА_1 і ОСОБА_3, як батьки своїх 4-х малолітніх дітей виселені з житлового приміщення по АДРЕСА_1 і мати ОСОБА_3 разом з дітьми проживає на даний час по іншій адресі, про що вона ствердила в даному судовому засіданні, то доводи представника ОСОБА_1 про порушення державним виконавцем права на користування цим житлом їхнім малолітнім сином ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, не заслуговують на увагу.

Покликанням в скарзі на дії ДВС (а.с.2) на незастосування державним виконавцем положень ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» суд дав правову оцінку. Крім цього, положення цього Закону не могли бути застосовані державним виконавцем, оскільки загальна площа житлового будинку, з якого виселялись боржники становила 419,7 кв.м., тобто перевищувала розмір загальної площі, визначеної цим Законом.

Висновки суду ґрунтуються на встановлених обставинах справи, перевірених належними доказами, яким суд дав правильну юридичну оцінку, а ухвала суду відповідає нормам матеріального та процесуального права і підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.303, 307, 312-315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу заявника ОСОБА_1 відхилити.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 серпня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: