Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/3953/14-ц Головуючий у 1-й інст. Колупаєв В. В.
Категорія 5 Доповідач Зарицька Г. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючої - судді Зарицької Г.В.

суддів: Коломієць О.С., Якухно О.М.

з участю секретаря Добровольської Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу за позовом Житомирської міської ради до ОСОБА_1 про виселення без надання іншого жилого приміщення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 19 лютого 2015 року

встановила:

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 19 лютого 2015 року позов задоволено.

Виселено ОСОБА_1 із квартири АДРЕСА_1, без надання іншого жилого приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Житомирської міської ради 243,60 грн витрат по сплаті судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Апелянт посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

В судовому засіданні представник позивача заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважав їх необґрунтованими.

Відповідач в судове засідання не з'явилася, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с.130).

Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 2 постанови №11 від 17 жовтня 2014 року „Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення", строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК), Кримінальним процесуальним кодексом України (далі - КПК), Кодексом України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК).

Згідно з ч.1 ст.303-1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом двох місяців з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до розгляду, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом п'ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до розгляду.

З матеріалів справи видно, що ухвалами апеляційного суду Житомирської області від 13 березня 2015 року в даній справі було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 19.02.2015 р., справу призначено до розгляду на 30 березня 2015 року о 15 годині.

30 березня 2015 року розгляд справи було відкладено до 28.04.2015 р. за заявою ОСОБА_1, у зв'язку з її перебуванням на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділенні КУ ЦРЛ с. Станишівка.

28.04.2015 р. апеляційним судом задоволено клопотання ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи та надано їй можливість укласти з адвокатом угоду про надання правової допомоги.

18.05.2015 р. відповідач в судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву про відкладення розгляду справи на іншу дату, посилаючись на хворобу.

Зважаючи на те, що відповідач належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, справа неодноразово відкладалася за клопотанням ОСОБА_1, їй надавалася можливість укласти угоду про надання правової допомоги, проте цим правом відповідач не скористалася, та враховуючи вимоги ч.1 ст.303-1 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених до суду першої інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в цих межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

За положеннями ст. 58 ЖК України єдиною підставою для вселення громадянина в надане жиле приміщення є ордер.

Відповідно до ч.3 ст.116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 03 листопада 2014 року у справі №296/7007/14-ц, яке набрало законної сили, в позові ОСОБА_1 до відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції про визнання права власності на житлове приміщення за набувальною давністю відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 18 жовтня 2012 року, яке є чинним, ОСОБА_1 відмовлено в позові до територіальної громади в особі Житомирської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Вказаними рішеннями встановлено, що квартира АДРЕСА_1 за ордером НОМЕР_1 від 07.03.1973 року, виданим виконавчим комітетом міської ради депутатів трудящих м.Житомира, була виділена ОСОБА_2

На підставі рішення Житомирського міськвиконкому №289 від 28.05.1992 р. ОСОБА_2 05.01.1993 року отримала інше жиле приміщення по АДРЕСА_2.

Житловий будинок по АДРЕСА_1, перебуває на балансі комунального підприємства „Виробниче ремонтно-експлуатаційне підприємство №3" Житомирської міської ради, інвентарний номер - 310241. Квартира АДРЕСА_1 перебуває в комунальній власності міста Житомира.

Згідно з ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Належних та допустимих доказів про те, що вона вселилася у спірне жиле приміщення відповідач до суду не надала.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно виходив з вимог ст.116 ЖК та обґрунтовано виселив ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Доводи апеляційної скарги про те, що Житомирська міська рада не являється власником спірного жилого приміщення є безпідставними та спростовуються вищенаведеним.

Доводи ОСОБА_1 про те, що у спірне жиле приміщення вона вселилася з дозволу попереднього квартиронаймача ОСОБА_2, колегія суддів до уваги не бере, оскільки відповідних доказів про це вона суду не надала.

Крім того, з матеріалів справи видно, що у зв'язку з відселенням ОСОБА_2 було видано ордер на інше житло з розрахунку на одного чоловіка і цей ордер ні ОСОБА_2, ні ОСОБА_1 не оспорювався.

Рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 308 313-315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 19 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього ж часу може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча Судді: