Справа 206/4627/15-ц
Провадження 2/206/1260/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"28" вересня 2015 р. Самарський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючий суддя Сухоруков А.О.,

при секретарі Гуртовий В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м.Дніпропетровську цивільну справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, про звернення стягнення на предмет іпотеки,

в с т а н о в и в:

25 серпня 2015 року цивільна справа за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, передана до Самарського районного суду м. Дніпропетровська на новий розгляд на підставі ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 29 липня 2015 року та 27 серпня 2015 року прийнята до розгляду.

16 липня 2013 року позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Свої позовні вимоги, з урахуванням останніх уточнень від 25.11.2014 року обґрунтував тим, що 08 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_1 був укладений договір № DN80FI00000102, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 15300 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 9,96 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 07.08.2027 року. В забезпечення виконання зобов'язань за цим кредитним договором між банком та відповідачем 06 серпня 2007 року було укладено договір іпотеки № DN80FI00000102, згідно умов якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 50,20кв.м., житловою площею 29,10 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Майно належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Ціна предмету іпотеки, обумовлена сторонами, - 84335,00 грн. Також ними до звернення з позовом до суду направлялася відповідачу повідомлення про порушення основного зобов'язання та іпотечного договору з вимогою добровільно звільнити житло. До теперішнього часу відповідач заборгованість за кредитним договором повернув не в повному обсязі і нараховані проценти не сплатив. Станом на 05 червня 2013 року заборгованість за кредитним договором становить 13493,46 доларів США. Вказані обставини стали причиною звернення до суду з позовом.

На підставі викладеного позивач просить суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, звернути стягнення на квартиру № 210 загальною площею 50,20 кв.м., житловою площею 29,10 кв.м., яка розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Семафорна, будинок 36, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № DN80FI00000102 від 06.08.2007 року) Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державного реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки та відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі зі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України (т. 3 а.с.69-72).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 2013 року у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки було відмовлено у повному обсязі. Цим же рішенням суду було також відмовлено у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки (т. 2 а.с. 135-137).

Ухвалою колегії суддів апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2014 року рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 03 грудня 2013 року залишено без змін (т. 2 а.с.210-213).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 24 вересня 2014 року рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 03 грудня 2013 року та ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2014 року скасовані та справу передано на новий судовий розгляд до суду першої інстанції (т. 3 а.с.40-41).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2014 року у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено повністю. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки відмовлено повністю (т. 4 а.с.82-89).

Ухвалою колегії суддів апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2015 року рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 04 грудня 2014 року залишено без змін (т. 4 а.с.147-149).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 29 липня 2015 року рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 04 грудня 2014 року та ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2015 року в частині вирішення позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині оскаржувані судові рішення залишено без змін (т. 4 а.с.244-246).

Представник Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити їх у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Представники ОСОБА_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_4, в судовому засіданні проти позовних вимог банку заперечували у повному обсязі та просили відмовити. Пояснили, що рішення від 03 грудня 2013 року набрало законної сили, оскільки банком в апеляційному порядку не оскаржувалося, а було потім скасовано Вищим спеціалізованим судом, без розгляду у апеляційній інстанції, тому всі наступні рішення є незаконними, порушено порядок оскарження. Крім того, договір страхування вони не бачили і він не може бути у доларах. На руки отримували не 19 тисяч, а 15 тисяч. Також, зазначили, що про заборгованість їм відомо не було, вони сплачували, як передбачено кредитним договором, а з'ясувалося, що сплати повинні бути більше, чим банк ввів їх в оману. Розмір заборгованості є суттєво завищеним і безпідставним. Досудову вимогу не отримували, хоча відповідач зазначав свою адресу по вул. Семафорній, а банк ніби то направляв на стару адресу, де він на той час вже не мешкав. На час направлення вимоги він був знятий там з реєстрації і зареєстрований у квартирі, що є предметом іпотеки. А також, зазначили, що це єдине їх житло.

Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Суд встановив, що 08 серпня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанком» в особі керівника кредитного підрозділу ТОВ "Перша українська фінансова компанія" ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № DN80FI00000102, відповідно до умов якого банк зобовязується надати позичальнику кредитні кошти на рахунок позичальника, відкритий у кредитора та видати готівку через касу на строк з 08 серпня 2007 року до 07 серпня 2027 року включно, у вигляді поновлювальної лінії у розмірі 19629,20 доларів США на наступні цілі: на придбання нерухомості 15000 доларів США, а також у розмірі 300 доларів США на сплату одноразової комісії, а також у розмірі 4329,20 доларів США на сплату страхових платежів зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 9,96% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 07.08.2027 року (т. 1 а.с.19-24).

Відповідно до п. 1.1 кредитного договору щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 197,61 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ЗАТ КБ «ПриватБанк» і відповідач 06 серпня 2007 року уклали договір іпотеки № DN80FI00000102, згідно з умовами якого ОСОБА_1 надав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: квартиру № 210 загальною площею 50,20кв.м., житловою площею 29,10кв.м. яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (т 3 а.с.82-88).

Відповідно до п. 13 договору іпотеки сторони визначили, що вартість предмету іпотеки складає 84335,00грн.

З вказаного договору іпотеки вбачається, що посвідчення його приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2 здійснювалося 08 серпня 2007 року, тобто фактично в день укладення самого кредитного договору № DN80FI00000102. В цей же день вносилися обтяження та заборона на відчуження вказаного майна до реєстру іпотек, про що свідчить витяг з державного реєстру про реєстрацію обтяжень № 14880666 (т 3 а.с.88).

Вказана квартира належить відповідачу ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі - продажу від 22 липня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим номером 7456 (т 1 а.с.31-33).

За рішенням загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року тип Банку з Закритого акціонерного товариства змінено на Публічне акціонерне товариство. У звязку зі зміною типу Банку, змінено найменування банку Закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк». ПАТ КБ «ПриватБанк» є правонаступником всіх прав та зобовязань ЗАТ КБ «ПриватБанк» (т 1 а.с.40).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

25 квітня 2012 року рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська, яке набрало законної сили 07 травня 2013 року в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення відмовлено в повному обсязі (т 2 а.с.73-74).

Цим же рішенням встановлено, що свої зобовязання перед відповідачем банк за кредитним договором виконав повністю. Відповідач в своє чергу не виконав умови кредитного договору, позичальник припинив повертати банку отримані кошти, а також сплачувати проценти за користування кредитом. Письмова вимога від 06.02.2012 року, передбачена законом, не була отримана відповідачем, тим самим порушуючи право відповідача на добровільне усунення порушень. Отже, позивачем було порушено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки та його звернення до суду з позовними вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки є передчасними.

02 листопада 2012 року рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, яке набрало законної сили 30 листопада 2012 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання дій неправомірними та зобов'язання припинити певні дії, що порушує особисте немайнове право, відмовлено у повному обсязі (т 2 а.с.71-72).

Цим же рішенням встановлено, що ОСОБА_1 перестав повертати банку отримані кошти, а також сплачувати проценти за користування кредитом.

З довідки КП «Житлове господарство» Самарського району Дніпропетровської міської ради № 2954 від 07.11.2014 року вбачається, що у квартирі № 210, яка розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Семафорна, будинок 36 та являється предметом іпотеки, зареєстровані та фактично проживають відповідач ОСОБА_1, його дружина ОСОБА_3 та донька ОСОБА_4 (т 3 а.с.59).

Місце проживання та реєстрації ОСОБА_1 у квартирі № 210, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 підтверджується його паспортними даними та свідчить про те, що ця квартира являється його постійним місцем проживання.

Як встановлено в судовому засіданні, ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов'язання перед відповідачем ОСОБА_1 за кредитним договором виконав повністю.

Представниками відповідача в судовому засіданні не заперечувався факт отримання позичальником ОСОБА_1 через касу банку суми кредиту у розмірі 15300 доларів США. Проте, відповідач ОСОБА_1 свої зобовязання за умовами кредитного договору не виконав в повному обсязі, як безпосередній позичальник припинив повертати банку отримані кошти, а також сплачувати проценти за користування кредитом, що вбачається також з виписки про рух коштів за кредитом по клієнту ОСОБА_1 у період з 06.08.2007 року по 05.11.2014 року (т 3 а.с.93-176 та т 4 а.с.1-78).

Згідно наданого представником ПАТ КБ «ПриватБанк» розрахунку суми заборгованості за кредитним договором № DN80FI00000102 від 08.08.2007 року станом на 5 червня 2013 року, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором становить 13493,46 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 11847,97 доларів США; заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 947,33 доларів США; пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором у розмірі 257,52 доларів США; заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 440,64 доларів США ( т 1 а.с.7-13).

Проте, з цього ж розрахунку вбачається, що відповідач станом на 05.06.2013 рік зовсім не мав простроченого тіла кредиту. Крім того, станом на 02.08.2012р. також не мав заборгованості за комісіями. Це доводить той факт, що відповідач повертав суму кредиту.

Судом при розгляді справи роз'яснювалося сторонам їх право заявити клопотання про призначення економічної експертизи для встановлення дійсної заборгованості по кредиту, чого зроблено не було, що унеможливлює визначити достовірний розмір заборгованості та правильність його обрахування.

У зв'язку з невиконанням зобов'язань за кредитним договором, банк направляв відповідачеві досудову вимогу від 05.04.2013 року № 30.1.0.0/2-159 на адресу вулиця Вологодська, будинок 57 в м. Дніпропетровськ (том 1 а.с.15), про що свідчить витяг з реєстру поштових відправок рекомендованих листів з повідомленням від 10.04.2013 року ( том 1 а.с.16-18).

Даючи правову оцінку дослідженим в судовому засіданні доказам, суд доходить висновку, що в дійсності у відповідача ОСОБА_1 перед позивачем утворилась заборгованість по сплаті кредиту, відповідач не в повному обсязі виконує прийняті на себе відповідно до кредитного договору зобовязання, що і послугувало підставою для звернення позивача до суду із цим позовом. В забезпечення виконання кредитного договору, між позивачем і відповідачем був укладений договір іпотеки, положеннями якого передбачено право позивача на звернення стягнення на предмет іпотеки. Умови кредитного договору та умови договору іпотеки не суперечать нормам чинного законодавства України.

Аналізуючи спірні правовідносини, суд доходить висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову.

Вказані вище спірні правовідносини регулюються Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», Законом України «Про іпотеку», Цивільним кодексом України.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, видав відповідачу кредит.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

В порушення умов кредитного договору, а також ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач ОСОБА_1 свої зобов'язання виконав частково.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Згідно п. 9 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ N 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).

Позивач посилається на те, що відповідачем було прямо порушено умови зазначених договорів кредиту та іпотеки. Але в той же час позивач в своїй позовній заяві питання про дострокове припинення кредитного договору та договору іпотеки не ставить, просить суд звернути стягнення на предмет іпотеки, не припиняючи при цьому правовідносини із відповідачем.

Змістом ст. 12 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Фактично, дана норма права проголошує прямий обовязок позивача, перед тим як ставити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, вимагати дострокове виконання зобовязання, тобто ставити питання про повернення грошових коштів за кредитним договором в добровільному порядку.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Банк не надав суду доказів на підтвердження фактів спричинення йому збитків чи зміни обсягу його прав порушенням відповідачем строків виконання основного зобовязання, передбаченого графіком погашення кредиту.

У відповідності до ст. 35 ЗУ «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Вимога, встановлена частиною першою цієї статті, не перешкоджає іпотекодержателю здійснювати свої права, визначені статтею 12 цього Закону, без попереднього повідомлення іпотекодавця, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_1 зареєстрований та постійно проживає у квартирі № 210, яка розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Семафорна, будинок 36 та являється предметом іпотеки, що підтверджується довідкою КП «Житлове господарство» Самарського району № 2954 від 07.11.2014 року та паспортними даними відповідача (том 3 а.с.59).

Проте, як вбачається з матеріалів справи, зазначена вище письмова вимога, передбачена законом, не була отримана відповідачем, тим самим порушуючи право відповідача на добровільне усунення порушень. Більше того, як вбачається з кредитного резюме складеного кредитним експертом ОСОБА_7 від 25.06.2007 року місце проживання ОСОБА_1 зазначено АДРЕСА_2 (том 2 а.с.78,79). Окрім того з анкети-заяви, власноручно заповненою ОСОБА_1 місце проживання ОСОБА_1 також зазначено АДРЕСА_2 (том 2 а.с.80-81). Проте, як вбачається з поштових відправок рекомендованих листів з повідомленням від 10.04.2013 року досудова вимога надсилалася за адресою м. Дніпропетровськ вул. Вологодська, буд. 57. (том 1 а.с.15).

Тобто позивачем не було попередньо надіслано письмову вимогу про усунення порушення зобовязань, не доведено той факт, що затримка, що може виникнути у звязку із часом, який затрачається на вручення повідомлення з вимогою усунути порушення зобовязання призведе до знищення, пошкодження чи втрати предмета іпотеки.

Посилання представника позивача на те, що дана вимога була надіслана, суд як доказ не приймає, оскільки факт саме надіслання даної вимоги відповідачу в судовому засіданні не є підтвердженням вручення відповідачеві в розумінні ч. 2 ст. 59 ЦПК України, а ці твердження засновані виключно на припущеннях. Крім того, не достатньо самого надсилання вимоги, необхідно підтвердити факт отримання відповідачем цієї вимоги, що також доведено не було. Також, банку було достовірно відомо адресу відповідача, що підтверджується рішеннями 2012 року та письмовими доказами по справі.

В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом розяснювалось сторонам положення ст.ст. 10, 11, 57-61 ЦПК України та наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, а також те, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі.

Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимоги позивача і доходить висновку про необхідність в задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, оскільки в задоволенні позовних вимог судом має бути відмовлено, судові витрати, понесені позивачем не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 4-8, 10, 11, 18, 57-64, 88, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.О. Сухоруков