Справа №474/429/15-ц 17.09.2015 17.09.2015 17.09.2015
Справа №474/429/15-ц
Провадження № 22ц-784/1865/15 Головуючий у 1-й інстанції Сокол Ф.Г.
Категорія 39 Доповідач апеляційного суду Мурлигіна О.Я.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 вересня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Мурлигіної О.Я.,

суддів: Козаченка В.І. Царюк Л.М.,

при секретарі судового засідання Свіщуку О.В.,

за участю:

представника позивачки ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційними скаргами

ОСОБА_3 та ОСОБА_5

на рішення

Врадіївського районного суду Миколаївської області від 25 червня 2015 року

за позовом

ОСОБА_5 до ОСОБА_3 та ОСОБА_6 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно за законом,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2015 року ОСОБА_5 звернулася з позовом до ОСОБА_3 і ОСОБА_6 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно за законом.

Вона зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_7, якому за життя на праві власності належав житловий будинок АДРЕСА_1.

Спадкоємцями батька крім неї були її брати ОСОБА_8 і ОСОБА_3 Вона прийняла спадщину шляхом вступу в управління будинком, але не отримала відповідного свідоцтва. Після смерті братів, її брат ОСОБА_3 та племінник, син померлого ОСОБА_8 - ОСОБА_6, заперечують її права на спадкове майно.

Посилаючись на викладене, позивачка просила позов задовольнити.

Рішенням Врадіївського районного суду Миколаївської області від 25 червня 2015 року позов задоволено частково. Встановлено факт прийняття ОСОБА_5 спадщини, житлового будинку АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_7, шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Розподілено судові витрати.

Сторони оскаржили рішення суду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, про відмову в задоволенні позову. На думку апелянта, висновки суду про прийняття спадщини позивачкою суперечать доказам у справі та вимогам матеріального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить змінити рішення суду та ухвалити нове, задовольнивши її позовні вимоги в повному обсязі. На думку апелянта, рішення суду в частині відмови в задоволенні позову про визнання за нею права власності на будинок та прийняття спадщини ОСОБА_3 є помилковими.

З'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія судів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_5 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

З доказів у справі вбачається, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7, спадкоємцями першої черги були його діти: позивачка та її брати ОСОБА_3, ОСОБА_9 і ОСОБА_8 Два останніх померли відповідно ІНФОРМАЦІЯ_2 та ІНФОРМАЦІЯ_3. Після смерті ОСОБА_8 його спадкоємцем є син ОСОБА_6

Позивачка фактично вступила в управління спадковим майном, яке залишилося після смерті батька, але із заявою про видачу відповідного свідоцтва не зверталася до 2015 року. ОСОБА_5 звернулася з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину 31 березня 2015 року, але їй було відмовлено з підстав відсутності доказів прийняття нею спадщини.

Встановивши, що позивачкою прийнято спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, суд обґрунтовано задовольнив позовні вимоги про встановлення факту прийняття спадщини.

Також, суд дійшов правильних висновків про те, що позивачка не пропустила строку на звернення до суду з позовом, оскільки перебіг вказаного строку починається з січня 2015 року, тобто з часу коли позивачка дізналася про своє порушене спадкове право.

Вказані висновки відповідають обставинам справи та вимогам матеріального права.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновками суду щодо відмови в задоволенні позовних вимог про визнання права власності на спадкове майно, яке залишилося після смерті батька позивачки.

Відмовляючи в задоволенні позову в цій частині суд виходив з того, що позивачка не позбавлена права отримати свідоцтво про право на спадкове майно в позасудовому порядку, оскільки нотаріусом не виносилася постанова про відмову у видачі свідоцтва позивачці про право власності на спадкове майно.

Дійшовши таких висновків суд не звернув уваги на зміст спірних правовідносин, докази про спір відносно права власності на спадкове майно між спадкоємцями, а також вимоги закону та роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 липня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування». Так,

в п.п. 1,2 постанови зазначено, що у разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила

Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження з'ясується, що має місце спір про право, суд на підставі частини шостої статті 235 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) залишає заяву без розгляду та роз'яснює заявникові, що він має право звернутися до суду з позовом на загальних підставах.

Як було згадано вище, між сторонами виник спір не лише з приводу прийняття спадщини, а й відносно права на спірне майно. В свою чергу нотаріусом не видано свідоцтво позивачці про право власності на будинок в порядку спадкування.

Зі змісту ст. 392 ЦК України, у разі якщо право власності оспорюється або не визнається іншою особою, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності.

Враховуючи викладене є підстави для визнання за позивачкою права власності на спадкове майно.

Спадщина відкрилася та фактично прийнята позивачкою у 2002 році. На час відкриття спадщини діяв ЦК УРСР. За приписами п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР. Отже при вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01 січня 2004 року застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР.

Згідно зі ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.

Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

За вимогами ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Оскільки в суді доведено факт прийняття спадщини позивачкою, до неї перейшло і право власності на спадкове майно, яке слід визнати в судовому порядку.

Такі висновки узгоджуються із роз'ясненнями, що містяться в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування». Як зазначено в п. 4 постанови, якщо в шестимісячний строк для прийняття спадщини позивач вступив в управління і володіння майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права власності на спадкове майно.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду у відповідності до п. 3 ст. 309 ЦПК України в частині позовних вимог про визнання права власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_7 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині.

Позивачка просила визнати за ним право власності після смерті батька на весь будинок.

Відповідно до вимог ст. 549 ЦК УРСР прийняття частини спадщини означає прийняття спадщини в цілому.

З матеріалів справи та спадкової справи після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_10, матері позивачки та відповідача ОСОБА_3, вбачається, що ОСОБА_5 прийняла спадщину після смерті матері. Вона подала у встановлені строки відповідну заяву до Врадіївської державної нотаріальної контори Миколаївської області та отримала свідоцтво від 06 липня 2007 року про право на спадкування за законом після смерті матері, на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективної власності СП «Україна» смт. Врадіївка (а.с. 50).

Прийнявши частину спадкового майна вона прийняла у спадок і інше спадкове майно, в тому числі - ? частину спірного будинку.

Як виходить із свідоцтва про шлюб, ОСОБА_7 та ОСОБА_10 уклали шлюб 03 березня 1938 року (а.с. 144). Спірний будинок було придбано під час шлюбу, про що свідчить свідоцтво від 07 квітня 1971 року про право власності на будинок, видане ОСОБА_7 (а.с. 7).

За такого будинок, в силу ст. ст.22, 28 КпШС України, що діяв на час набуття права власності на майно, належав до спільної власності подружжя, яке мало право на рівні частки в ньому.

Виходячи з цього, після смерті ОСОБА_10 спадщина відкрилася не на весь будинок, а на ? частину будинку, яку успадкували чоловік померлої та позивачка, тобто по ? частки. Таким чином ОСОБА_7 на час смерті належало ? частини будинку а не весь будинок.

Оскільки позивачка ставила питання про прийняття спадщини після батька та визнання права власності на спадкове майно, що залишилося після його смерті, колегія суддів вважає, що за позивачкою необхідно визнати право власності лише на ? частини будинку.

Рішення в частині розподілу судових витрат підлягає зміні. У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивачки в рівних частках слід стягнути судові витрати. Всього на користь позивачки слід стягнути 670 грн. 80 коп. судового збору, сплаченого при подачі позову та апеляційної скарги. З кожного відповідача підлягає стягненню по 335 грн. 40 коп. ( 243 грн.60 коп. + 284 грн. 80 коп. + 142 грн. 40 коп. : 2).

Доводи в апеляційній скарзі ОСОБА_3 щодо неправильності рішення суду в частині встановлення факту, що має юридичне значення та пропуску позивачкою позовної давності суперечать доказам у справі та вимогам матеріального права.

Як було згадано вище, спір щодо спадкового майни виник лише в 2015 році.

Так, після смерті ОСОБА_8 його син ОСОБА_6 в січні 2015 року подав до Врадіївської Державної нотаріальної контори заяву про роз'яснення питання щодо наявності спадкоємців на вказаний будинок та його спадкових прав. Листом державного нотаріуса від 10 лютого 2015 року йому було повідомлено, що з відповідною заявою про прийняття спадщини звернувся лише ОСОБА_3 та роз'яснено його право реалізації намірів отримати спадщину (а.с. 66). В свою чергу позивачка, яка фактично вступила в управління спадковим майном, 29 січня 2015 року подала в нотаріальну контору заяву про те, що вона не претендує на спадщину та її не приймала, бажаючи оформлення спадщини вказаним спадкоємцем. Однак ОСОБА_6 в судовому порядку питання прийняття спадщини його батьком та визнання права власності в порядку спадкування на спірний будинок не вирішив.

В свою чергу за видачею свідоцтва про право власності на спадкове майно до вказаної нотаріальної контори звернувся ОСОБА_3, оспорюючи право позивачки на будинок як на спадкове майно.

Саме після цього позивачка, вважаючи своє право на спадкове майно порушеним та доводячи таке право, звернулася до суду із позовною заявою, діючи в межах встановлених законом строків.

Доводи апелянта ОСОБА_3 про те, що він прийняв спадщину суперечать наданим ним же доказам. Так, він пропустив строк на звернення із заявою про прийняття спадщини, у зв'язку з чим і ставив питання про продовження відповідного строку.

Достовірних та належних доказів про фактичне прийняття спадщини він не надав.

Його твердження про те, що спадщина позивачкою не прийнята, та спадщина після смерті батька належить йому суперечать не лише доказам у справі, а й вимогам закону. За законом, який діяв на час відкриття спадщини, право власності на майно, яке не було прийнято спадкоємцями за законом, переходило до держави.

Факт прийняття спадщини позивачкою підтверджується наданими нею доказами управління та володіння майном, яким суд дав належну оцінку.

Саме позивачка управляла майном, що залишилося після смерті батька. Так, вона займалася похованням батька, розпоряджалася документами на будинок, доглядала за будинком, ремонтувала його, вирішувала питання його обслуговування і порядок користування ним, в тому числі вирішувала питання проживання в ньому інших осіб. Те, що саме позивачка вирішувала питання управлінням будинком свідчать данні про наявність у неї в будинку частки після смерті матері, та первісного оформлення на неї після смерті батьків особового рахунку в енергопостачальній організації.

Оскільки спадщина відкрилася в 2002 році, суд в частині задоволених позовних вимог правильно застосував норми ЦК УРСР ( 1963 р).

За викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст.303, 309, 316 ЦПК України колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області від 25 червня 2015 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог та розподілу судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Визнати за ОСОБА_5 право власності на ? частини житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вказане рішення в частині розподілу судових витрат змінити. Стягнути на користь ОСОБА_5 з ОСОБА_3 та ОСОБА_6 по 335 грн. 40 коп. з кожного судових витрат.

В іншій частині вказане рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді