Дата документу 27.04.2015
Справа № 320/5079/13-ц
Провадження № 2/320/204/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2015 року м. Мелітополь

Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді: Іваненко О.В.,

при секретарі: Михайловій Г.В.,

за участю представника позивача: ОСОБА_1,

за участю представника відповідача: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства КБ «Приватбанк», в інтересах якого діє ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення та зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства КБ «Приватбанк», за участю третьої особи: ОСОБА_4 про захист прав споживача та визнання незаконними дії банку щодо підвищення відсоткової ставки,

ВСТАНОВИВ:

ПАТ КБ «Приватбанк», в інтересах якого діє ОСОБА_1 звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення.

ОСОБА_3 звернулася до суду з зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства КБ «Приватбанк», за участю третьої особи: ОСОБА_4 про захист прав споживача та визнання незаконними дії банку щодо підвищення відсоткової ставки.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача ПАТ КБ «Приватбанк» посилається на те, що відповідно до укладеного договору №21М від 18.02.2008 року ОСОБА_3 (відповідач-1) 20.02.2008 року отримала кредит у розмірі 60000,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення кредити 19.02.2018 року. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_3 (відповідач-1) 18.02.2008 року уклали договір іпотеки. Згідно з договором іпотеки ОСОБА_3 (відповідач-1) надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 92,4м2, житловою площею 69,1 кв.м., який розташований за адресою: Запорізька обл., м. Мелітополь, вул. Грибоєдова, буд. 27. Майно належить ОСОБА_3 (відповідач-1) на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Обумовлена сторонами договору іпотеки, ціна предмету дорівнює 340875 грн. 00 коп. ОСОБА_3 (відповідач-1), в порушення законодавства та умов договору не сплатила до теперішнього часу заборгованість за кредитом, яка станом на 02.04.2013 року становить 78235,06 доларів США, що за курсом 7,99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 02.04.2013 року складає 625098,11 гривень.

Тому позивач просить суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на будинок загальною площею 92,4 кв.м, житловою площею 69,10 кв.м, який розташований за адресою: Запорізька обл., м. Мелітополь, вул. Грибоєдова, буд. 27, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які зареєстровані та проживають у житловому будинку, розташованому за адресою: Запорізька обл., м. Мелітополь, вул. Грибоєдова, буд. 27, зі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаного будинку.

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_3 посилається на те, що 18.02.2008 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений кредитний договір №21М, за умовами якого їй був наданий кредит у сумі 60000,00 доларів США на строк до 19.02.2018 року на споживчі потреби. За змістом кредитного договору була погоджена відсоткова ставка за користування кредитом на рівні 12% річних. У вересні 2013 року на її поштову адресу з Мелітопольського міськрайонного суду надійшла позовна заява ПАТ КБ «ПриватБанк», в якій банк вказує про розмір заборгованості по кредиту у сумі 78235,06 доларів США. До позовної заяви додано розрахунок заборгованості за договором, ознайомившись з яким вона побачила, що починаючи з 19.02.2009 року відсоткова ставка за кредитом була збільшена до 32% на місяць. Між тим, згоди на підняття відсоткової ставки вона не надавала. Раніше на її поштову адресу не надходило жодних повідомлень про наміри банку збільшити відсоткову ставку до 32% на місяць. Вона вважає, що дії банку щодо підвищення відсоткової ставки в односторонньому порядку є незаконними з наступних підстав. Так 09 січня 2009 року набрав чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України відносно заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу і кредитного договору в односторонньому порядку», яким до Цивільного Кодексу України була внесена стаття № 1056-1. У відповідності до вимог ч.3 ст. 1056-1 ЦК України, встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною (ч.3 ст. 1056-1 ЦК України).

Частина 4 статті ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачає, що банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом. Таким чином, з дня набрання чинності ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. 1056-1 Цивільного кодексу України - з 9 січня 2009 року, банкам заборонено в односторонньому порядку змінювати умови вже укладених з клієнтами договорів. Як видно з розрахунку заборгованості, доданого до позову, підвищення відсоткової ставки в односторонньому порядку мало місце під час дії заборони на здійснення подібних дій. Окрім того, вона вважає, що умова договору про відсоткову ставку є істотною умовою договору і може бути змінена лише за взаємною згодою сторін.

У відповідності до положень Закону України «Про фінансові послуги й фінансове регулювання ринку фінансових послуг» у кредитному договорі має бути вказана сума кредиту, строк, процентна ставка, мета кредиту, а також порядок зміни або припинення дії договору.

Відповідно до п. 5 абз. 4 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту, детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, дата видачі кредиту, право дострокового повернення кредиту, річна відсоткова ставка за кредитом, інші умови, визначені законодавством. Таким чином - розмір процентної ставки за Кредитним договором є істотною умовою кредитного договору і будь-яка зміна розміру процентної ставки у відповідності до ст. 638 ЦК України має бути узгоджена між сторонами договору і оформлена додатковою угодою за підписами обох сторін Договору. Також, за змістом абз. 2 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Також, вона вважає за необхідне зазначити, що 10 листопада 2011 року Конституційним Судом України було прийнято рішення у справі № 15-рп/2011 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_7 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України „Про захист прав споживачів" у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг). Відповідно до п. 1 рішення КСУ в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22. 23 статті 1, статті 11 Закону України „Про захист прав споживачів" від 12 травня 1991 року № 1023XII з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Таким чином, на правовідносини, що виникли між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» при укладенні кредитного договору і під час його виконання поширюється дія положень Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.04.1996 р. (зі змінами) «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» до відносин, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів» належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг).

Тому ОСОБА_3 просить суд визнати незаконними дії ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо збільшення в односторонньому порядку з 19.02.2009 року процентної ставки з 12 % річних до 32 % річних за кредитним договором №21М від 18.02.2008 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3. Зобов'язати Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» здійснити перерахунок розміру заборгованості ОСОБА_3 по кредитному договору №21М від 18.02.2008 року, укладеному між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, за поточною процентною ставкою у 12 % річних, починаючи з 19.02.2009 року.

В судовому засідання представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 первісний позов підтримала в повному обсязі та надала заперечення на зустрічну позовну заяву ОСОБА_8, згідно яких відповідно до укладеного договору №21М від 18.02.2008 року, ОСОБА_3 20.02.2008 року отримала кредит у розмірі 60000,00 доларів США. При укладені Кредитного договору сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Так, сторони при укладанні кредитного договору досягли згоди про те, що за користування кредитом у період з дати списання коштів з позичкового рахунку до дати погашення кредиту, а також Графіку погашення кредиту, відсотків і винагороди, який наведений в Додатку № 1 до даного договору, Позичальник сплачує відсотки в розмірі 12,00% річних. При несплаті відсотків у зазначений термін, вони вважаються простроченими. Відповідно до п.4.3 Кредитного договору, сторони досягли згоди про те, що при порушенні Позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, Позичальник сплачує Банку відсотки за користування кредитом у розмірі 32,00% річних від суми залишку непогашеної заборгованості. Таким чином розмір відсоткової ставки за Кредитним договором не підвищувався, а був узгоджений сторонами при укладенні Кредитного договору. Крім того, Кредитний договір укладений між Банком та ОСОБА_3 18.02.2008 року, а тому ОСОБА_3 звернулась до суду після спливу строку позовної давності. На підставі вищевикладеного, вона просить суд відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 про захист прав споживача та визнання незаконними дії банку щодо підвищення відсоткової ставки.

Представник відповідача - адвокат ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» заперечувала та просила застосувати Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 7 червня 2014 року, згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Зустрічний позов ОСОБА_3 просила задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не зявився, але від нього надійшла заява про слухання справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанку» заперечує та надав письмові заперечення, згідно яких просить застосувати до позову ПАТ КБ «ПриватБанк» Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Вказаний у позові житловий будинок є його єдиним місцем постійного проживання, іншого нерухомого майна він у власності не має, а тому вважає, що на спірні правовідносини поширюється дія мораторію, про який йде мова у вищевказаному законі. Він заперечує проти звернення стягнення на вказаний житловий будинок. Окрім того, на підставі рішення Мелітопольського міськрайонного суду від 23 квітня 2014 року та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 18.06.2014 року, вказаний житловий будинок був поділений між подружжям - ОСОБА_4, та за ним було визнано право власності на ? частку даного будинку. Таким чином, враховуючи вищевикладене та існування мораторію на звернення стягнення на нерухоме майно, передане в іпотеку за кредитами в іноземній валюті, він вважає, що відсутні правові підстави для задоволення цих позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявилася, але від неї надійшла заява про слухання справи за її відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечує та надала письмові заперечення, згідно яких просить застосувати до позову ПАТ КБ «ПриватБанк» Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Так 18.02.2008 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір №21М, за умовами якого їй в кредит були надані кошти у розмірі 60000 доларів США. Кредит надавався на споживчі цілі. Даний житловий будинок є її єдиним місцем постійного проживання, іншого нерухомого майна вона у власності не має, а тому вона вважає, що на спірні правовідносини поширюється дія мораторію, про який йде мова у вищевказаному законі. Вона заперечує проти звернення стягнення на вказаний житловий будинок. Окрім того, на підставі рішення Мелітопольського міськрайонного суду від 23 квітня 2014 року та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 18.06.2014 року, вказаний житловим будинок був поділений між подружжям - ОСОБА_3, та за її чоловіком ОСОБА_4 було визнано право власності на ? частку даного будинку. Таким чином, враховуючи вищевикладене та існування мораторію на звернення стягнення на нерухоме майно, передане в іпотеку за кредитами в іноземній валюті, вона вважає, що відсутні правові підстави для задоволення цих позовних вимог. Зустрічний позов просила задовольнити в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_3В, ОСОБА_6 в судове засідання не зявилися, але від них надійшли заяви про слухання справи за їх відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечують.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає позов ПАТ КБ «ПриватБанк» та зустрічний позов ОСОБА_3 такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно ч.1 ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно ч. 4 ст.631 Цивільного кодексу України, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Як встановлено у судовому засіданні, згідно укладеного договору №21М від 18.02.2008 року ОСОБА_3 (відповідач-1) 20.02.2008 року отримала кредит у розмірі 60000,00 доларів США. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення кредити 19.02.2018 року (а.с.10-14).

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_3 (відповідач-1) 18.02.2008 року уклали договір іпотеки, згідно якого ОСОБА_3 (відповідач-1) надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 92.40, житловою площею 69.10 кв.м., який розташований за адресою: Запорізька обл., м. Мелітополь, вул. Грибоєдова, буд. 27. Майно належить ОСОБА_3 (відповідач-1) на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 340875 грн. 00 коп.(а.с.15-17).

В порушення законодавства та умов договору до теперішнього часу ОСОБА_3 не погасила заборгованість за кредитом, тому у неї станом на 02.04.2013 року зявилася заборгованість 78235.06 [Долар США], що за курсом 7.99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 02.04.2013 року складає 625098.11 грн., яка складається з: 44805,86 доларів США - заборгованість за кредитом; 8421,08 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 19604,34 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 1648,50 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 31,29 доларів США - штраф (фіксована частина); 3723,99 доларів США - штраф (процентна складова) (а.с.4-6, 36-37).

Також в судовому засіданні було встановлено, що на підставі рішення Мелітопольського міськрайонного суду від 23 квітня 2014 року та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 18.06.2014 року, вказаний житловим будинок розташований за адресою: Запорізька обл., м. Мелітополь, вул. Грибоєдова, буд. 27, був поділений між подружжям ОСОБА_3. Так за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було визнано право власності по ? частині даного будинку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Згідно ст.33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Обов'язковою умовою застосування зазначеного закону є використання предмета іпотеки як місця постійного проживання майнового поручителя та відсутності іншого нерухомого житлового майна.

В судовому засіданні встановлено, що в матеріалах справи мається довідка голови квартального комітету №75 ОСОБА_9В, згідно якої ОСОБА_3 разом з чоловіком ОСОБА_4 та двома синами ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 мешкають за адресою: м. Мелітополь, вул. Гризодубової 27 з 2005 року і до цього часу. Також згідно довідки з реєстру речових прав на нерухоме майно, у відповідачів іншого майна, крім житлового будинку загальною площею 92,4 кв.м., розташованого за адресою: м. Мелітополь вул. Грибоєдова б.27, не має.

Враховуючи вищевикладене, той факт, що даний житловий будинок є єдиним нерухомим майном та місцем проживання відповідачів, кредитний договір діє до 19.02.2018 року, іпотека зберігається до виконання іпотекодавцем зобовязань за кредитним договором, позивач не позбавлений права стягнути з відповідача існуючу заборгованість, так як питання про достроково розірвання договору позивачем не порушувалось, тому суд вважає, що права позивача не порушуються а позовні вимоги є необґрунтованими. Враховуючи відмову в задоволенні позову щодо звернення стягнення, вимоги про виселення мешканців також не підлягають задоволенню.

Також суд вважає за необхідне відмовити ОСОБА_3 у задоволенні зустрічного позову, оскільки при укладені Кредитного договору сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Так, сторони при укладанні кредитного договору досягли згоди про те, що за користування кредитом у період з дати списання коштів з позичкового рахунку до дати погашення кредиту згідно п.п. 1.3, 2.2.3. 2.3.2, 2.3.3, 2.3.6, 2.3.9, 2.4.1, 4.11 договору, а також Графіку погашення кредиту, відсотків і винагороди, який наведений в Додатку № 1 до даного договору, Позичальник сплачує відсотки в розмірі 12 (дванадцять) % річних (п. 4.1 Кредитного договору). Згідно п.4.2 Кредитного договору, сплата відсотків за користування кредитом здійснюється в дату сплати відсотків (кожного поточного місяця), відповідно до Графіку погашення кредиту. При несплаті відсотків у зазначений термін, вони вважаються простроченими.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до п. 4.3. Кредитного договору, сторони досягли згоди про те, що при порушенні Позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, передбачених п.п.1.3., 2.2.3., 2.3.3., 2.4.1., 4.11 даного договору, Позичальник сплачує Банку відсотки за користування кредитом у розмірі 32 (тридцять два) % річних від суми залишку непогашеної заборгованості.

Як вбачається з п. 4.9 Кредитного договору, при непогашенні кредиту в термін, встановлений Графіком погашення кредиту, відсотків і винагороди, а також п.п. 2.3.3, 4.12 цього Договору, заборгованість у частині вчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою, на залишок заборгованості по простроченій сумі кредиту розрахунок відсотків здійснюється відповідно до п.4.3 даного Договору з дня виникнення простроченої заборгованості.

Таким чином, судом встановлено, що розмір відсоткової ставки за Кредитним договором не підвищувався в односторонньому порядку, а був узгоджений сторонами при укладенні Кредитного договору №21М від 18.02.2008 року.

Керуючись ст.ст. 79, 88, 212, 213, 214, 215, 224-226 ЦПК України, ст. ст. 11, 509, 526, 530, 610, 611, 625,631, 1054 ЦК України, ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства КБ «Приватбанк», в інтересах якого діє ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення відмовити в повному обсязі.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства КБ «Приватбанк», за участю третьої особи: ОСОБА_4 про захист прав споживача та визнання незаконними дії банку щодо підвищення відсоткової ставки відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Мелітопольського

міськрайонного суду ОСОБА_10