РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.10.2015 року м. Житомир

Богунський районний суд міста Житомира у складі:

головуючого судді - Полонця С.М.,

при секретарі с/з ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Тодіні Коструціоні ОСОБА_3П.А.» про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути на його користь з відповідача оплату за надурочні роботи, виконані ним протягом роботи у відповідача в сумі 87770 грн, добові витрати за час перебування у відрядженні в розмірі 11520 грн, витрати на пальне в сумі 3360 грн, невиплачену заробітну плату за червень та липень 2014 року в розмірі 1345 грн. 20 коп, заробітну плату за фактично виконану роботу за сумісництвом в розмірі 36000 грн. та моральну шкоду в сумі 10000 грн. При цьому посилається на те, що у періоди з 21.11.2011 року по 15.12.2012 року, з 26.04.2013 року по 31.01.2014 року, з 22.04.2014 року по 30.08.2014 року він працював у Представництві «Тодіні Коструціоні ОСОБА_3П.А» в Україні за строковими трудовими договорами на посаді геодезиста та за сумісництвом на посаді водія-підсобного робітника, а відповідач протягом всього періоду роботи позивача порушував умови трудових договорів та норми діючого законодавства.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позові та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала повністю з підстав викладених в письмових запереченнях.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4 пояснив, що він працював разом із позивачем у бригаді на підприємстві відповідача близько шести місяців з зими 2011 року. Позивач працював на посаді геодезиста. На обєкті їм потрібно було бути з 07 години, де працювали до 18 години, добиралися на місце на автомобілі, яким керував позивач. У 2012 році восени вони працювали по 12-15 годин.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, покази свідка та дослідивши матеріали справи, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що позивач з 21.11.2011 року по 15.12.2012 року, з 26.04.2013 року по 31.01.2014 року та з 22.04.2014 року по 30.08.2014 року працював у Представництві «Тодіні Коструціоні ОСОБА_3П.А.» в Україні за строковими трудовими договорами на посаді геодезиста, що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці та наданими трудовими договорами №396 від 21.11.2011 року, № 232 від 26.04.2013 року та № 254 від 22.04.2014 року та був звільнений з роботи у зв'язку із закінченням строку дії трудового договору згідно ст.36 п.2 КЗпП України.

Також між позивачем та відповідачем було укладено цивільно-правові договори про надання послуг від 22.04.2013 року та 22.04.2014 року. Відпоаідно до вказаних договорів для забезпечення виробничих потреб замовника (Представництво «Тодіні Коструціоні ОСОБА_3П.А.» виконавець (ОСОБА_2М.) взяв на себе зобовязання надавати на свій власний ризик за власні кошти послуги з перевезення працівників представництва, вантажів та надавати інші, повязані з цим послуги власним автотранспортом на паливі замовника. Для забезпечення умов даних договорів виконавець використовував власний автомобіль. Загальна сума кожного договору складала 4831,50 грн. на місяць. Пунтом 1.4. вказаних договорів передбачено, що договір не носить характеру трудового договору і на нього, відповідно, не поширюється дія норм чинного в Україні трудового законодавства.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Згідно ч.1 ст.15 вказаного закону та ч.2 ст.97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Відповідно до ст.63 КЗпП україни надурочними вважаються роботи понад встановлену тривалість робочого дня (статті 52, 53 і 61).

Статтею 52 КЗпП України встановлено, що при шестиденному робочому тижні тривалість щоденної роботи не може перевищувати 7 годин при тижневій нормі 40 годин, крім того, ст.61 КЗпП України передбачено, що на безперервно діючих підприємствах, в установах, організаціях, а також в окремих виробництвах, цехах, дільницях, відділеннях і на деяких видах робіт, де за умовами виробництва (роботи) не може бути додержана встановлена для даної категорії працівників щоденна або щотижнева тривалість робочого часу, допускається за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації запровадження підсумованого обліку робочого часу з тим, щоб тривалість робочого часу за обліковий період не перевищувала нормального числа робочих годин (статті 50 і 51).

Законодавством не встановлено єдиної норми тривалості робочого часу на місяць та рік, тому ця норма може бути різною і на підприємствах визначається самостійно з дотриманням вимог статей 50-53, 67 і 73 КЗпП України, при цьому кожного року Міністерством соціальної політики визначено місячні та річні норми з урахуванням вказаних положень законодавства.

Робочий час позивача був у встановлених межах, що підтверджується табелями обліку робочого часу. Крім того, згідно п. 4.1 та 4.2 усіх трудових договорів заробітна плата позивачу визначається в залежності від його кваліфікації, кількості, якості та складності виконуваної роботи, а також умов праці та становить 5000 грн.

Із наданих довідок про доходи встановлено, що заробітна плата позивачу нараховувалася значно більше, ніж передбачена договорами.

Доводи позивача про тривалість його робочого часу щоденно в кількості 10 і більше годин, що підтверджується, на його думку, дорожніми листами за травень-серпень 2014 року та з яких вбачається лише вказаний особисто позивачем час виїзду автомобіля та час його повернення, не є належними та допустимим доказом.

Будь-які первинні та бухгалтерські документи, які оформлювалися не в процесі виконання позивачем трудових обовязків, а в процесі виконання цивільно-правових договорів про надання послуг (дорожні листи, відомості видачі пального, тощо), не можуть бути доказами виконання позивачем трудових функцій.

Суд не приймає до уваги покази допитаного свідка ОСОБА_4, оскільки вони є загальними, не конкретними, свідок виконував іншу роботу ніж позивач та в інші періоди в значно стислі строки.

Відповідачем були здійснені повні розрахунки з позивачем за надані ним за цивільно-правовими договорами послуги по перевезенню транспортним засобом та оплачено час протягом якого надавалися ці послуги.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вимога позивача щодо оплати йому надурочних робіт в сумі 87770 грн. є безпідставною та такою, що не відповідає дійсним обставинам справи.

Частиною 1 ст.121 КЗпП України встановлено, що працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв'язку з службовим відрядженням.

Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлених законодавством.

Відповідно до пункту 1 «Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон», затвердженої наказом Мінфіну №59 від 13.03.1998 року службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника органу державної влади, підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів, на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв'язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства).

Документами, що підтверджують зв'язок такого відрядження з основною діяльністю підприємства, є, зокрема (але не виключно): запрошення сторони, що приймає і діяльність якої збігається з діяльністю підприємства, що направляє у відрядження; укладений договір чи контракт; інші документи, які встановлюють або засвідчують бажання встановити цивільно-правові відносини; документи, що засвідчують участь відрядженої особи в переговорах, конференціях або симпозіумах, інших заходах, які проводяться за тематикою, що збігається з діяльністю підприємства, яке відряджає працівника.

Згідно ч. 2 зазначеної Інструкції службові поїздки працівників, постійна робота яких проходить у дорозі або має роз'їзний (пересувний) характер, не вважаються відрядженнями, якщо інше не передбачено законодавством, колективним договором, трудовим договором (контрактом) між працівником і власником (або уповноваженою ним особою/керівником).

Аналіз змісту трудових договорів №396 від 21.11.2011р., №232 від 26.04.2013р., №254 від 22.04.2014р. свідчить, що позивач працював у відповідача на посаді геодезиста на різних ділянках автодороги М06 Київ-Чоп та М-03 Київ-Харків-Довжанський, тобто безпосередньо і з трудових договорів, і з самої специфіки роботи геодезиста вбачається роз'їзний характер цієї роботи, адже геодезист відповідно до посадової інструкції здійснює вимірювання поверхні земельної ділянки і картографування, тобто до його обов'язків входить вимірювання відстаней, напрямків і кутів між різними точками та визначення координат, що неможливо здійснювати у приміщенні без виїзду на об'єкт будівництва.

Таким чином, суд вважає, необґрунтованими вимоги позивача щодо стягнення добових витрат за час перебування у відрядженнях в сумі 11520 грн, оскільки позивачем не надані докази про направлення позивача у відрядження, терміни цих відряджень, звітів про перебування у відрядженні. З урахуванням викладеного вимоги позивача в цій частині є безпідставними і задоволенню не підлягають.

Стосовно вимог позивача про стягнення невиплачепої заробітної плати за червень та липень 2014 року в розмірі 1345,20 грн., судом встановлено, що остання була нарахована та виплачена позивачу в повному обсязі у відповідності до відпрацьованого часу, що підтверджується довідкою та табелем обліку робочого часу за вказані періоди.

Згідно змісту довідки про доходи №340 від 26.11.2014 року позивачу за червень 2014 року було нараховано 5507,61грн., за липень 2014 року - 5054,75 грн., за серпень 2014 року - 8148,10 грн. Таким чином, нараховані суми заробітної плати позивачу повністю відповідають умовам трудового договору укладеному з ним, а відповідно вимога щодо стягнення начебто недоплаченої суми заробітної плати за цей період є безпідставною.

Умовами укладених між сторонами цивільно-правових договорів про надання послуг передбачено, що виконавець взяв на себе зобовязання надавати послуги з перевезення власним автотранспортом на паливі замовника. Вказані правові відносини виникли не у звязку з виконанням позивачем своїх трудових обовязків.

Безпідставним є посилання позивача в обґрунтування своїх вимог на наказ від 01.01.2014 року про встановлення на представництві норм витрат пального для орендованих автомашин, оскільки зазначені в ньому норми витрат пального є максимальними на підприємстві, а не фіксованими і встановлені норми пального стосуються орендованих транспортних засобів, тоді як відповідно до укладених між сторонами договорів про надання послуг, автомобіль позивача не був орендованим відповідачем. Будь-яких доказів придбання позивачем пального на суму 3360 грн. не міститься в матеріалах справи.

Вимога позивача щодо відшкодування вартості використаного пального повинна ґрунтуватися на тому, що таке пальне справді було ним використане під час надання послуг на відповідні заявки відповідача на надання послуг по перевезенню на відповідні об'єкти по відстані на більший кілометраж, ніж на який було видано пальне, а також на тому, що ним своєчасно надавалося для відповідача відповідні звіти по використаному пальному і такі звіти були прийняті та погоджені останнім, а відтак вимога про стягнення витрат за пальне в сумі 3360 грн. є безпідставною.

Дослідженими текстами договорів повністю спростовуються доводи позивача про стягнення заробітної плати за фактично виконану роботу водія-підсобного робітника за сумісництвом в сумі 36000 грн. Крім того, встановлено, що позивач не був прийнятий на роботу у відповідача за сумісництвом. Прийняття особи на роботу за сумісництвом здійснюється в тому ж порядку, що і прийняття на основну роботу, а саме шляхом надання особою заяви (тобто волевиявлення працівника) та видання роботодавцем відповідного наказу. Жодної з вказаних дій сторонами не здійснювалося, що не заперечується і позивачем, не додано жодних документів, які б підтверджували факт прийняття позивача на роботу у відповідача за сумісництвом. Доводи позивача про те, що ним здійснювалося фактичне суміщення двох посад, а саме геодезиста та водія-підсобного робітника не підтверджується жодним доказом.

Відповідно до умов укладених трудових договорів, зокрема п. 4.6. зазначено, що у разі виконання роботи за суміщенням професій (посад) (при наявності вакансії) або виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника здійснюється доплата за домовленістю Сторін, тобто в будь-якому випадку має бути згода обох сторін на те, щоб працівником виконувалися роботи по суміщенню професій (посад). Докази про надання згоди на виконання позивачем інших робіт в тому числі на виконання ним трудових функцій водія-підсобного робітника по трудових договорах, відсутні, а з пояснень представника відповідача вбачається, що ніхто її не давав.

З огляду на викладене, є також безпідставною вимога про стягнення заробітної плати за роботу за сумісництвом в розмірі 36000грн.

Оскільки позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від вимог про стягнення оплати за надурочні роботи та інших виплат, щодо яких суд відмовив в повному обсязі, тому також є безпідставними та задоволенню не підлягають вимоги про стягнення моральної шкоди в сумі 10000 грн.

У випадку порушення прав чи інтересів позивача, останній не позбавлений права на звернення у порядку, встановленому законом, до суду із позовом про стягнення заборгованості за цивільно-правовими договорами, укладеними з відповідачем.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Тодіні Коструціоні ОСОБА_3П.А.» про стягнення коштів, відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через Богунський районний суд м. Житомира шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення суду.

Суддя: С.М. Полонець