Справа №490/3059/15-ц 12.05.2015 12.05.2015 12.05.2015
Провадження №22-ц/784/1256/15 Суддя у 1 інстанції - Мамаєва О.В.
Доповідач апеляційного суду - Шолох З.Л.
Ухвала

Іменем України

12 травня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Шолох З.Л.,

суддів - Коломієць В.В., Ямкової О.О.,

при секретарі судового засідання - Богуславській О.М.,

за участю:

- заявника - державного виконавця Відділу - Сазонова Д.К.,

- представника боржника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

представника боржника ОСОБА_2

на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 квітня 2015 року у справі

за поданням

державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Миколаївській області про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України,

встановила:

10 квітня 2015 року державний виконавець відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Миколаївській області (далі - Відділ) звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2, без вилучення паспорта.

Державний виконавець зазначав, що ОСОБА_2 є боржником у виконавчому провадженні № 44756345 з виконання виконавчого листа № 2/478/2261/13, виданого 8 листопада 2013 року Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_4, ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором від 8 вересня 2011 року в розмірі 1 390 274,11 грн., а також заборгованості за кредитним договором від 13 вересня 2011 року в розмірі 3 683 473,80 грн.

Посилаючись на те, що станом на 10 квітня 2014 року рішення суду не виконано, оскільки ОСОБА_2 ухиляється від виконання свого обов'язку, тому виникла необхідність у тимчасовому обмеженні її у праві виїзду за межі України, без вилучення паспорту.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 квітня 2015 року подання задоволено. ОСОБА_2 тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України до моменту фактичного виконання зобов'язань за виконавчими документами.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2, посилаючись на незаконність ухвали суду, просив її скасувати.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб. які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи подання державного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що боржник умисно ухиляється від виконання судового рішення.

Між тим, колегія не погоджується з таким висновком суду, оскільки він не відповідає матеріалам справи.

Вирішення судами питання обмеження у виїзді за межі України можливе тільки у порядку, визначеному ст. 377-1 ЦПК України та за поданням державного виконавця на підставі п. 18 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку з ухиленням боржника від виконання судового рішення чи рішення іншого органу, що перебуває на виконанні (п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України»).

Стаття 377-1 ЦПК України є спеціальною нормою, яка застосовується на стадії виконання судових рішень, ухвалених незалежно від виду судочинства та рішень інших органів (посадових осіб), тобто за будь-якими виконавчими документами, передбаченими ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання яких здійснюється державною виконавчою службою.

Відповідно до ст. 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника -фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 377-1 ЦПК України таке подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування факту ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань.

Отже, факт ухилення боржника від виконання зобов'язання, покладеного на нього судовим рішенням, має бути доведеним та підтверджуватися матеріалами виконавчого провадження.

Як вбачається із матеріалів справи, на примусовому виконанні у Відділі з 16 вересня 2014 року знаходиться виконавчий лист № 2/478/2261/13, виданий 8 листопада 2013 року Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором від 8 вересня 2011 року в розмірі 1 390 274,11 грн., а також 3 683 473,80 грн. заборгованості за кредитним договором від 13 вересня 2011 року.

16 вересня 2014 року відкрите виконавче провадження № 44756345, а визначена судом заборгованість не погашена станом на 10 квітня 2015 року.

Доводи подання зводяться до того, що у боржника відсутнє майно, на яке можна звернути стягнення, а боржник на виклик до нього не з'являється й примусовий її привід - не виконано. Зазначене, на його думку державного виконавця, свідчить про умисне ухилення боржника від виконання зобов'язання, покладеного на неї судовим рішенням.

Проте, умисне ухилення боржника від виконання свого обов'язку має місце тоді, коли у нього є всі реальні можливості його виконання, але він ухиляється від цього, що має підтверджуватися матеріалами виконавчого провадження.

Отже, доказів свідомого ухилення ОСОБА_2 від виконання свого обов'язку, за наявності у неї такої можливості, матеріали справи не містять.

Крім того, 28 жовтня 2014 року ОСОБА_2 звернулася до державного виконавця із заявою, в якій зазначила своє фактичне місце проживання й реєстрацію, місце роботи та намір сприяти виконанню рішення суду шляхом стягнення заборгованості із заробітної плати, оскільки іншого майна вона не має (а.с. 8).

Інших доказів у справі немає, як і доказів свідомого ухилення боржника від виконання свого обов'язку за наявності у нього такої можливості, тому сам факт наявності у боржника заборгованості та відсутність у нього майна, на яке можна звернути стягнення в рахунок її погашення, не є підставою для задоволення вказаного подання.

До того ж, ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 2 квітня 2015 року скасовано заочне рішення того ж суду від 6 вересня 2013 року, ухвалене за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості, на підставі якого видано виконавчий документ та відкрите ВП № 44756345 (а.с. 39).

За змістом п. 4 ч. 1 та ч.2 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» скасування рішення суду, на підставі якого видано виконавчий документ, є підставою для закінчення виконавчого провадження з поверненням виконавчого документу до суду, який його видав.

Враховуючи викладене та на підставі п. 2 ч. 1 ст. 312 ЦПК України, колегія вважає, що оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про відмову у задоволенні подання державного виконавця.

Керуючись ст. ст. 303, 312, 315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 квітня 2015 року скасувати та постановити нову.

Відмовити у задоволенні подання державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Миколаївській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: