У Х В А Л А

24 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

суддів:Сімоненко В.М.,
Григор'євої Л.І.,
Гуменюка В.І., -
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України судових рішень в справі за позовом Харківського національного університету внутрішніх справ до ОСОБА_4 про відшкодування витрат, пов'язаних з утриманням під час навчання,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2012 року Харківський національний університет внутрішніх справ (далі - Харківський НУВС) звернувся до Ленінського районного суду м. Кіровограда з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування витрат, пов'язаних з утриманням під час навчання.

В обґрунтування позовних вимог Харківський НУВС зазначав, що 20 вересня 2002 року між ним та відповідачем була укладена угода про підготовку фахівців за державним замовленням з числа осіб цивільної молоді, рядового і молодшого начальницького складу органів внутрішніх справ України та їх працевлаштування.

Після закінчення Харківського НУВС ОСОБА_4 був відрахований зі складу курсантів університету та відряджений до управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області для подальшого проходження служби.

Наказом управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області від 9 липня 2009 року № 279 о/с відповідача було звільнено з органів внутрішніх справ за власним бажанням.

Посилаючись на те, що ОСОБА_4 не відпрацював трирічного терміну по закінченню навчання, чим порушив пункти 2.5 та 3 укладеної ними 20 вересня 2002 року угоди, просив стягнути з відповідача витрати, понесені Міністерством внутрішніх справ України (далі - МВС України) на його утримання під час навчання, у розмірі 16 349 грн 42 коп.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 6 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 24 грудня 2014 року, позов задоволено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 січня 2015 року відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі на підставі пункту 5 частини четвертої статті 328 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

У поданій до Верховного Суду України заяві про перегляд рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 6 листопада 2014 року, ухвали апеляційного суду Кіровоградської області від 24 грудня 2014 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 січня 2015 року ОСОБА_4 порушує питання про скасування ухвалених у справі судових рішень, закриття провадження у справі та поворот виконання рішення суду, з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України, - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме: статті 53 Конституції України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, пункту 2.2 Порядку розрахунку витрат, пов'язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах, затвердженого наказом Міністерства оборони України, Міністерства фінансів України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства транспорту та зв'язку України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Управління державної охорони України, Служби безпеки України від 16 липня 2007 року № 419/831/240/605/537/219/534, абзацу 1 пункту 5 Порядку відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 березня 2007 року № 313, частини першої статті 23 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов'язок і військову службу», пункту 11 Порядку формування та розміщення державних замовлень на поставку продукції для державних потреб і контролю за їх виконанням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 лютого 1996 року № 226, пункту «ж» статті 63 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114.

Для прикладу наявності зазначених підстав подання заяви про перегляд судових рішень ОСОБА_4 посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2015 року та 30 квітня 2014 року, постанову Верховного Суду України від 11 листопада 2014 року та ухвалу Вищого адміністративного суду України від 11 листопада 2014 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до пунктів 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовим рішенням у подібних правовідносинах слід розуміти таке, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У справі, заяву про перегляд рішень в якій подано ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновками якого погодились апеляційний та касаційний суди, приймаючи рішення про задоволення позовних вимог Харківського НУВС, виходив з того, що відповідача було звільнено з органів внутрішніх справ за власним бажанням, без поважних на те причин, до спливу встановленого трирічного терміну, що згідно з умовами укладеної сторонами спору угоди тягне за собою покладення на відповідача обов'язку з відшкодування витрат, понесених МВС України за період його навчання.

Разом з тим, в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 квітня 2014 року касаційний суд, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позовних вимог навчального закладу щодо відшкодування фактичних витрат, пов'язаних з утриманням відповідача під час навчання, виходив з того, що у договорі про підготовку фахівців у вищому начальному закладі МВС України відсутня умова щодо відшкодування таких витрат у разі звільнення з органів внутрішніх справ за порушення трудової дисципліни (що стало підставою для звільнення відповідача). Отже, встановлені судами фактичні обставини справи відмінні від тих, що встановлені у справі, рішення в якій переглядається.

Надана ОСОБА_4 ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2015 року також не свідчить про неоднакове застосування касаційним судом норм матеріального права, оскільки нею скасовано рішення апеляційного суду та направлено справу на новий розгляд у зв'язку з тим, що прийняте судом рішення не відповідає вимогам статті 316 ЦПК України.

Не може бути підтвердженням неоднакового застосування норм матеріального права й ухвала Вищого адміністративного суду України від 11 листопада 2014 року, на яку посилається ОСОБА_4 у заяві, оскільки нею відкрито провадження у справі, а не винесено рішення за результатами її перегляд у касаційному порядку.

Правова позиція Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 11 листопада 2014 року, не може бути підставою для допуску справи до провадження Верховного Суду України відповідно до пункту 4 частини першої статті 355 ЦПК України, оскільки в зазначеному судовому рішенні правова позиція висловлена стосовно правовідносин з оренди земельної ділянки, які не є подібними до спірних правовідносин.

За таких обставин, наведені заявником судові рішення не є прикладами неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, як і не свідчать про невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а тому вважати заяву обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску справи за позовом Харківського національного університету внутрішніх справ до ОСОБА_4 про відшкодування витрат, пов'язаних з утриманням під час навчання до провадження Верховного Суду України відмовити.

Ухвала Верховного Суду України є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 3 частини першої статті 355 ЦПК України.

Судді:В.М. Сімоненко
Л.І. Григор'єва
В.І. Гуменюк