Номер провадження: 22-ц/785/4337/15
Головуючий у першій інстанції Семенюк Л. А.
Доповідач Комлева О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.05.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

суддів Журавльова О.Г., Ісаєвої Н.В.

при секретарі Сілукової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 03 березня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, який згодом уточнила та остаточно подала позов до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя, посилаючись на те, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем по справі з 07 червня 1997 року. В період шлюбу у них народились діти: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, дочка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. Сина позивачки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 відповідач усиновив згідно рішення Саратського районного суду Одеської області від 11 вересня 2001 року.

Рішенням Саратського районного суду Одеської області від 03 червня 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 липня 2011 року шлюб між сторонами по справі було розірвано.

ОСОБА_2 зазначила, що за період шлюбу ними було придбане майно, а саме: житловий будинок з господарськими та іншими спорудами, загальною площею 84,1 кв.м, житловою площею 44,9 кв.м. розташований в АДРЕСА_1, який згідно договору купівлі-продажу від 26.08.2003 року зареєстрований на ім'я відповідача; земельні ділянки: площею 0,1015 га, для ведення особистого селянського господарства та площею 0,2500 га присадибну ділянку, які розташовані по АДРЕСА_1, власником яких є також відповідач, бензопила марки МахСut МС 3816 вартістю 150 доларів США, що в еквіваленті на 2004 рік складає 800 грн., бензопилу марки Нusqvarna 14215, придбана в 2007 році, вартістю 1584 грн., які знаходяться в користуванні відповідача; причеп вантажний "Путник", модель 814000, вартістю 5250 грн., який знаходиться в користуванні відповідача; сінокосарку до трактора виробництва Польщі, вартістю 5000 грн., придбану в 2006 році та пістолет марки "Рінг" з гумовими кулями вартістю 800 грн.

Крім того, придбано в період з 2003 по 2010 роки живність, а саме - вівцематки дорослі у кількості 9 істот, вартістю 800 грн. за одну на суму 7200 грн. та ягнята у кількості 10 істот, вартістю 600 грн. за одну на суму 6000 грн. Вказана живність також знаходиться у відповідача.

Оскільки сторони у добровільному порядку не домовилися про порядок поділу майна, що є їх спільною сумісною власністю, позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила поділити спільне сумісне майно подружжя, визнавши за нею права власності на 2/3 частини житлового будинку та 2/3 частини земельних ділянок, пістолет залишити у відповідача, а на її користь стягнути ? частину його вартості, живність залишити у відповідача, стягнувши на її користь компенсацію вартістю 2/3 частини та іншого зазначеного рухомого майна.

В судовому засіданні позивачка позов підтримала.

Відповідач та його представники позов визнали частково.

Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 03 березня 2015 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя задоволений частково.

Проведений поділ спільного сумісного майна подружжя, визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності на житловий будинок з господарськими та іншими спорудами, загальною площею 84,1 кв.м., житловою площею 44,9 кв.м., розташований по АДРЕСА_1 по 1/2 частині в ідеальній частці кожному.

Залишив на праві власності ОСОБА_3 рухоме майно, а саме: бензопилу марки MaxCut МС 3816 вартістю 800 грн.; бензопилу марки Husqvarna 14215 вартістю 1584 грн.; причеп вантажний "Путник" вартістю 5250 грн.; пістолет марки "Рінг" вартістю 800 грн., а також живність - вівцематки в кількості 9 істот вартістю 2925 грн.; ягнята в кількості 10 істот вартістю 1900 грн., а всього на загальну суму 13259 грн.

Стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 компенсацію половини вартості рухомого майна: бензопили марки MaxCut МС 3816; бензопили марки Husqvarna 14215; причепа вантажного "Путник"; пістолета марки "Рінг", а також половину вартості живності: вівцематок в кількості 9 істот та ягнят в кількості 10 істот, що в загальній сумі складає 6629 грн. 50 коп., а також судовий збір.

В іншій частині позову відмовлено.

На рішення суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду змінити в частині стягнення компенсації рухомого майна та постановити нове рішення в цій частині, яким з врахуванням наданих доказів, змінити загальну суму стягнення компенсації, посилаючись на те, що судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, не доведені обставини, які суд вважав встановленими, а також, що судом порушені норми матеріального та процесуального права, в інший частині рішення суду апелянт не оскаржує.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно п. 3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 ЦПК України, розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив матеріали справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 07.06.1997 року по 20.07.2011 року, що підтверджується рішенням Саратського районного суду Одеської області від 03 червня 2011 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 липня 2011 року.

В період шлюбу у них народилось двоє дітей:син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується копіями свідоцтв про народження. Сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, відповідач усиновив, відповідно до рішення Саратського районного суду від 11.09.2001 року.

Після розірвання шлюбу, рішенням Саратського районного суду Одеської області від 16.11.2012 року визначено місце проживання дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5 за місцем проживання матері ОСОБА_2; місце проживання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6 за місцем проживання батька ОСОБА_3 На утримання вказаних дітей сторони сплачують аліменти відповідно до рішень:Татарбунарського районного суду Одеської області від 23.08.2013 року, ухвали Саратського районного суду Одеської області про роз'яснення рішення від 17.03.2014 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 27.06.2014 року.

Також судом встановлено, що ОСОБА_3 в період шлюбу придбав житловий будинок з господарськими та іншими спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 26.08.2003 року, на підставі чого значиться власником вказаної нерухомості, відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Також в період шлюбу сторонами була придбана живність.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до пункту 1 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст. 58 Конституції України та згідно з п. 4 Прикінцевих та перехідних положень) норми ЦК України 2003 року застосовуються до цивільних відносин, які виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України 2003 року, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

У зв'язку із чим, для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин, суд застосував положення Конституції України, Кодексу України про шлюб сім'ю, Цивільного кодексу України в редакції 2004 року, Сімейного кодексу України, судову практику Верховного Суду України.

Так, згідно ст.41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права.

Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ст. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Як передбачено ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хворобою, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Однією з підстав набуття права спільної сумісної власності виступає факт укладення (реєстрації) шлюбу. Стаття 60 Сімейного кодексу України поширює правовий режим спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу, що є продовженням загальної норми ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України.

Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням.

Статтею 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або шлюбним договором.

Оскільки спільна сумісна власність не передбачає визначення часток учасників, а поширюється на усе майно, при здійсненні поділу такого майна слід виходити з презумпції рівності часток.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Пунктом 23 цієї ж постанови визначено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Суд обґрунтовано прийшов до висновку, що позивачка, відповідно до вимог ст.ст. 60, 69, 70 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України має право на отримання частки від вищезазначеного спільно нажитого майна подружжям, в тому числі житлового будинку, придбаного сторонами в період шлюбу.

Також суд обґрунтовано прийшов до висновку, що вимоги позивачки в частині поділу житлового будинку підлягають частковому задоволенню з визнанням за позивачкою та відповідачем права власності по 1/2 частині в ідеальній частці житлового будинку з будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_1, оскільки відсутні підстави для визнання за позивачкою права власності на 2/3 частки житлового будинку, враховуючи засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні.

Також вимоги позову щодо поділу земельних ділянок площею 0,1015 га та 0,2500га, розташованих по АДРЕСА_1 згідно Державних актів від 12.12.2009 року, виданих на ім'я відповідача на підставі рішень сесій Світлодолинської сільської ради Саратського району від 22.03.1996 року б/н та від 13.10.2009 року №265, суд обґрунтовано вважає безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997року №475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускаючи позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно п.18-2 постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 16 квітня 2004 року "Про практику застосування судами Земельного законодавства при розгляді цивільних справ", відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України, окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Законом України №47 66-УІ від 17.05.2012 року "Про внесення зміни до статті 57 Сімейного кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя", статтю 57 СК України доповнено пунктом п'ятим частини першої, яким визначено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Згідно із ч. 1 та 2 ст.5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання чинності відповідними актами; акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність.

Враховуючи, що загальні положення СК України не передбачають врегулювання питання дії норм СК у часі, а зміни, внесені до ст.57 Сімейного Кодексу України не стосуються питань цивільної відповідальності, тому підстав для поширення цієї дії на правові відносини 2009 року відсутні.

Така позиція була викладена у Постанові судової палати у цивільних справах Верховного суду України у справі №б-175цс12 від 6 лютого 2013 року, яка є обов'язковою для судів першої інстанції.

Оскільки, спірні земельні ділянки, які одержані відповідачем шляхом приватизації у грудні 2009 року, та зареєстровані в ДП "Центр ДЗК" 19.01.2010 року, відповідно до Державних актів на право приватної власності на землю, не є спільною сумісною власністю подружжя, суд в цій частині обґрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_2, оскільки ці правовідносини виникли до набрання чинності вказаного вище Закону.

Внесені Законом України від 11.01.2011 року №2913-У1 зміни до статті 61 СК України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя набули чинності 08.02.2011 року, зворотної сили не мають, застосовуються до правовідносин, які виникли після набуття цим законом чинності.

У відповідності до положень ст.120 Земельного Кодексу України та ст.377 ЦК України до позивачки може перейти право власності на частину земельної ділянки у випадку набуття нею права власності на конкретну частину, розташованого на ній жилого будинку.

Разом з тим, рухоме майно, яке є предметом позову, а саме: бензопили марки МахСut МС 3816 та марки Husqvarna 14215, причеп вантажний "Путник" синього кольору модель 814000, сінокосарку до трактора виробництва Польщі, пістолет марки "Рінг", вівцематки дорослі у кількості 9 істот та ягнята у кількості 10 істот, суд обґрунтовано визнав спільною сумісною власністю подружжя, оскільки вони придбані в період шлюбу, що частково не заперечував відповідач по справі.

При вирішенні питання щодо поділу живності, суд прийшов до вірного висновку, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи, а тому при вирішенні питання щодо дійсної вартості живності на час розгляду справи, суд прийняв до уваги довідку ДП "Ринок Саратської райспоживспілки" №2 від 15.01.2015 року, надану відповідачем по справі, згідно якої вартість однієї вівці живою вагою складає 300-350 грн., одного ягня - 180-200 грн. в залежності від ваги.

Тому, на користь позивачки була стягнута компенсація за половину середньої вартості вказаної нею живності, а саме: вівцематок по 325 грн. за одну та 10 ягнят по 190 грн. за одне на загальну суму 2412, 50 грн., враховуючи, те, що вказана живність залишилась у власності відповідача.

За встановленими обставини, які були підтверджені дослідженими судом належними та допустимими доказами, суд також обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивачки компенсацію за половину вартості бензопили марки МахСut МС 3816 в сумі 400 грн.; бензопили марки Нusqvarna 14215 в сумі 792 грн.; причепа вантажного "Путник" в сумі 2625 грн.; пістолета марки "Рінг" в сумі 400 грн., а всього - 4217 грн. та 2412 грн. 50 коп. за половину вказаної в позові живності, що в загальній сумі складає 6629 грн. 50 коп., визнавши за відповідачем право власності на вказане майно, таким чином частково задовольнивши вимоги позову в цій частині.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що висновки суду стосовно розміру стягнення з відповідача компенсації за залишені йому вівці та ягнята не відповідають дійсної вартості, яка була надана відповідачем, оскільки дійсною довідкою є довідка інтернет-магазину, щодо вартості живності, яка була надана позивачкою до суду, не приймаються до уваги, оскільки спростовуються матеріалами справи, а саме тим, що відповідно до довідки інтернет-магазину, яка була надана до суду вбачається вартість певної породи ягнят, а саме романівської породи та овець певного віку, а саме 8 місяців, інших доказів суду позивачкою надано не було, на підставі чого при вирішенні питання щодо дійсної вартості живності, судом була прийнята до уваги тільки довідка ДП "Ринок Саратської райспоживспілки" №2 від 15.01.2015 року, в якій зазначена реальна вартість спірної живності, яка підлягала поділу.

Інші доводи апеляційної скарги також не приймаються до уваги, оскільки вони також спростовуються матеріалами справи, а письмових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду надано не було.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційної скарги доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги на увагу не заслуговують, та задоволенню не підлягають, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв'язку з чим апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 03 березня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку на протязі двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ О.Г. Журавльов

______________________________________ Н.В. Ісаєва