АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц /796/ 2019 /2015р. Головуючий у І інстанції Фролов М.О.
Доповідач Котула Л.Г.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 травня 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - судді Котули Л.Г.

Суддів: Волошиної В.М., Слюсар Т.А.

За участю секретаря Круглика В.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 ОСОБА_8 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 листопада 2014 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно за заповітом, припинення права власності, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа , Друга Київська державна нотаріальна контора про визнання права власності на Ѕ частину спадкового майна та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину , зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю та знесення самовільно збудованої прибудови,-

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2013 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа , Головне управління юстиції в м. Києві про визнання права власності на спадкове майно за заповітом , припинення права власності , визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом.

Позивач зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його дід , ОСОБА_7. Після його смерті залишилася спадщина : приватний будинок , що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,06 га , гараж на два автомобілі і господарська будівля.

ОСОБА_7 склав заповіт на випадок смерті і заповів все належне йому майно позивачу .

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23 січня 2013 року йому встановлений додатковий строк для прийняття спадщини.

В установлений судом строк він звернувся до Другої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_7

Проте у видачі свідоцтва йому було відмовлено, оскільки 18 жовтня 1996 року Другою Київською державною нотаріальною конторою на ім'я сина померлого ОСОБА_5 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок АДРЕСА_1 , а 15 липня 2010 року ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва визнана мирова угода укладена між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання за ОСОБА_4 права власності на Ѕ частину спадкового майна після смерті ОСОБА_7 та припинення в цій частині права власності права власності за ОСОБА_5.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив задовольнити його вимоги.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12 листопада 2014 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно за

заповітом, припинення права власності, визнання недійсним свідоцтва про право на

спадщину за законом задоволено частково.

Визнано ОСОБА_1 (індивідуальний ідентифікаційний номер, РНОКПП: НОМЕР_1, паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 виданий Харківським РУГУ МВС України у м. Києві від 19.07.2000р.) таким, що прийняв спадщину за заповітом після померлого ОСОБА_7.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 18 жовтня 1996 року, зареєстроване в реєстрі за № 5-4376, яке видане Другою Київською державною нотаріальною конторою ОСОБА_5 (індивідуальний ідентифікаційний номер, РНОКПП: НОМЕР_4, паспорт громадянина України серії НОМЕР_5, виданий Московським РУГУ МВС України в місті Києві 24.02.1996р.).

Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_6 від 30 червня 1998 року, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 79-2-00056, виданий ОСОБА_5 (індивідуальний ідентифікаційний номер, РНОКПП: НОМЕР_4, паспорт громадянина України серії НОМЕР_5, виданий Московським РУГУ МВС України в місті Києві 24.02.1996р.).

Припинено право власності ОСОБА_5 (індивідуальний ідентифікаційний номер, РНОКПП: НОМЕР_4, паспорт громадянина України серії НОМЕР_5, виданий Московським РУГУ МВС України в місті Києві 24.02.1996р.) на 1/2 частину спадкового майна, а саме: на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1

Припинено право власності ОСОБА_4 (індивідуальний ідентифікаційний номер, РНОКПП: НОМЕР_2, паспорт громадянина України серії НОМЕР_7, виданий Голосіївським РУГУ МВС України в місті Києві 07.05.2008р.) на 1/2 частину спадкового майна, а саме: на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1

Визнано право приватної власності ОСОБА_1 (індивідуальний ідентифікаційний номер, РНОКПП: НОМЕР_1, паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 виданий Харківським РУГУ МВС України ум. Києві від 19.07.2000р.) на садибу із житловим будинком АДРЕСА_1.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 (індивідуальний ідентифікаційний номер, РНОКПП: НОМЕР_1, паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 виданий Харківським РУГУ МВС України у м. Києві від 19.07.2000р.) солідарно із ОСОБА_5 (індивідуальний ідентифікаційний номер, РНОКПП: НОМЕР_4, паспорт громадянина України серії НОМЕР_5, виданий Московським РУГУ МВС України в місті Києві 24.02.1996р.) та ОСОБА_4 (індивідуальний ідентифікаційний номер, РНОКПП: НОМЕР_2, паспорт громадянина України серії НОМЕР_8, виданий Голосіївським РУГУ МВС України в місті Києві 07.05.2008р.) кошти витрат на оплату судового збору у сумі 3441,0 грн.

Відмовлено у задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно за заповітом, припинення права власності, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом.

У задоволені позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа, Друга Київська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на 1/2 частину спадкового майна та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину відмовлено повністю.

У задоволені позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні власністю та знесення самовільно збудованої прибудови відмовлено повністю.

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_5 ОСОБА_8 просить рішення суду скасувати, а справу направити до суду 1 інстанції, оскільки судом порушені вимоги матеріального та процесуального права.

ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_9 належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду , у судове засідання не з'явилися.

Представник ОСОБА_4 ОСОБА_9 подала до суду заяву про відкладення розгляду справи , оскільки вона не може з'явитися у судове засідання , так як буде приймати участь у слідчих діях в Обухівському РВ ГУ МВС України в Київській області.

Колегія суддів заслухавши думку осіб , які з'явилися у судове засідання вважала , що зазначене клопотання не підлягає задоволенню, оскільки у справі уже оголошувалася перерва за клопотання цього представника.

Справа тривалий час знаходиться у провадженні суду, незважаючи на те, що судом вживалися заходи до повідомлення ОСОБА_4 за вказаною у апеляційній скарзі адресою, проте судові повістки направлені на адресу ОСОБА_4 повертаються до суд з поміткою " за закінченням терміну зберігання".

Заслухавши доповідача, пояснення представника ОСОБА_5 ОСОБА_8, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити з підстав, викладених у ній, представника позивача ОСОБА_10., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги , вказуючи на те, що суд обґрунтовано задовольнив вимоги позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги , колегія суддів дійшла висновку , що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Частиною п'ятою Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року передбачено, що правила книги шостої цього Кодексу застосовуються до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Оскільки ОСОБА_5 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_7 шляхом подання до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини , то до спірних правовідносин необхідно застосувати норми Цивільного кодексу УРСР( 1963 року).

Згідно ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави.

Відповідно до ст. 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом.

В силу ст. 560 ЦК УРСР спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 на підставі договору на право забудови від 07.06.1950 року належав будинок АДРЕСА_1, сарай , гараж і споруди( т.1 а.с. 104-106 ).

21 вересня 1985 року ОСОБА_7, який мешкає в АДРЕСА_1 на випадок своєї смерті зробив розпорядження : належний йому жилий будинок з прилеглими до нього надвірними будівлями , що знаходиться в АДРЕСА_1 заповів своєму онукові ОСОБА_1 ( т.1 а.с. 127).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер.( т.1 а.с. 126)

Після смерті ОСОБА_7 його спадкоємцями по закону були ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

18 жовтня 1996 року ОСОБА_5 звернувся до Другої Київської державної нотаріальної контори з заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину по закону, вказуючи на те , що інших спадкоємців за законом та за заповітом не має ( т.1 а.с.102).

В цей же день Другою Київською державною нотаріальною конторою ОСОБА_5 видано свідоцтво про право на спадщину по закону на спадкове майно , яке складається із жилого будинку , який знаходиться на АДРЕСА_1 , який належав померлому на підставі договору на право забудови будинку і безстрокового користування земельною ділянкою, посвідченого Другою Київською державною нотаріальною конторою 08 червня 1950 року ( т.1 а.с. 115).

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 27 червня 1997 року № 903 ОСОБА_5 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0896 га , що розташована на території м. Києва у Московському районі на АДРЕСА_1, а 30 червня 1998 року йому видано Державний акт на право приватної власності на землю (т.1 а.с. 87).

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 8 липня 2008 року позовну заяву ОСОБА_4 до Другої Київської державної нотаріальної контори про визначення додаткового строку для прийняття спадщини задоволено.

Визначено додатковий строк для прийняття спадщини ОСОБА_4 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 терміном в один місяць з моменту набрання рішення законної сили ( т.1 а.с. 119).

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 15 липня 2010 року визнано мирову угоду в цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа , Друга Київська державна нотаріальна контора про визнання права власності на Ѕ частину спадкового майна та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні власністю та знесення самовільно збудованої прибудови.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11 червня 2014 року ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 15 липня 2010 року про визнання мирової угоди у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа , Друга Київська державна нотаріальна контора про визнання права власності на Ѕ частину спадкового майна та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні власністю та знесення самовільно збудованої прибудови скасовано , а справу передано для продовження розгляду до суду першої інстанції ( т.2 а.с.174,175).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23 січня 2013 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Другої Київської державної нотаріальної контори про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини задоволено.

Визначено ОСОБА_1 додатковий строк протягом одного місяця з дня набрання рішення законної сили для подання заяви про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 ( т.1 а.с.12-14).

06 лютого 2013 року ОСОБА_1 звернувся з заявою до Другої Київської державної нотаріальної контори про відкриття спадкової справи за його заявою про прийняття спадщини за заповітом. ( т.1 а.с. 123).

06 лютого 2013 року Другою Київською державною нотаріальною конторою йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_7, оскільки 18 жовтня 1996 року цією нотаріальною конторою видано на ім'я ОСОБА_5 свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок під номером АДРЕСА_1 , а 15 липня 2010 року ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва визнано мирову угоду в цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа, Друга Київська державна нотаріальна контора про визнання права власності на Ѕ частину спадкового майна та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. ( т. а.с.15).

Виходячи з того , що ОСОБА_7 на випадок своєї смерті заповів належний йому жилий будинок з прилеглими до нього надвірними будівлями , що знаходиться в АДРЕСА_1 ОСОБА_1, а відтак має місце спадкування за заповітом, а не законом, оскільки ч.1 ст. 524 ЦК УРСР(1963 року) передбачено, що спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Позивач в установленому законом порядку прийняв спадщину після смерті ОСОБА_7, оскільки після продовження строку для прийняття спадщини в установлений судом строк звернувся до Другої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.

Однак, 18 жовтня 1996 року Другої Київської державної нотаріальної контори за заявою ОСОБА_5 йому було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, оскільки він вказав у заяві, що інших спадкоємців , передбачених законом та по заповіту немає, чим було порушено вимоги ст. 524, 534 ЦК УРСР ( 1963 року), а тому в силу ст. 48 ЦК УРСР ( 1963 року) таке свідоцтво підлягало визнанню недійсним, а відтак суд обґрунтовано задовольнив вимоги позивача та визнав недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 18 жовтня 1996 року видане Другою Київською державною нотаріальною конторою на ім'я ОСОБА_5.

У зв'язку з визнанням недійсним свідоцтва про право на спадщину на ім'я ОСОБА_5 відповідно підлягало припиненню право власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 з прилеглими до нього надвірними будівлями, що знаходяться за цією адресою.

У відповідності до ч. 1 ст. 30 ЗК України в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення, якщо інше не передбачено в договорі відчуження.

Оскільки перехід права власності на спірний будинок до ОСОБА_5 відбувся, у зв'язку з отриманням ОСОБА_5 свідоцтва про право на спадщину за законом , яке у встановленому законом порядку визнано недійсним , то відповідно підлягало визнанню недійсним і державний акт на право власності на землю серії НОМЕР_6 від 30 червня 1998 року.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 17 ЗК України передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу.

Положенням ч.1 ст. 30 ЗК України ( який діяв на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

У зв'язку з тим, що визнано недійсний свідоцтво про право на спадщину за законом від 18 жовтня 1996 року на ім'я ОСОБА_5, що було підставою до передачі йому у власність земельної ділянки 0,0896 га на території АДРЕСА_1 та отримання державного акту на право приватної власності на землю, то відповідно і зазначений акт з цих підстав визнається недійсним.

Відсутні підстави і до визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_4, як спадкоємцем першої черги , оскільки спадкоємство в даному випадку здійснюється за заповітом, а не законом.

Відмовляючи у задоволені позовів ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа, Друга Київська державна нотаріальна контора про визнання права власності на Ѕ частину спадкового майна та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину і ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні власністю та знесенні самовільно збудованої прибудови, суд правильно виходив з відсутності підстав до їх задоволення , навівши відповідні мотиви такого рішення.

Посилання на те , що суд не взяв до уваги , що спадщина не відкрилася післясмерті ОСОБА_7, оскільки 15 березня 1990 року ОСОБА_7 подарував належний йому будинок ОСОБА_11 , не заслуговують на увагу, оскільки доказів в підтвердження цього суду першої інстанції не було надано.

Згідно з ч.1,2 ст. 243 ЦК УРСР ( 1963 року ) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність.

Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК УРСР ( 1963 року )( у редакції чинній на час укладення договору дарування) до договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу.

Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів( ч.2 ст. 227 ЦК УРСР (1963 року).

Суд апеляційної інстанції роз'яснив представникам відповідача вимоги ч.4 ст. 10 ЦПК України та їх право надати докази в підтвердження наведених доводів і оголосив перерву, проте такі докази суду апеляційної інстанції не були надані, як і не було надано доказів , що обдарованій було передане це майно.

Доводи апеляційної скарги про те , що будинок АДРЕСА_1 не є тим будинком , який належав ОСОБА_7, оскільки декілька раз виникала в ньому пожежа та було знищено дах , конструктивні елементи будинку та перекриття, не можуть бути взяті до уваги, оскільки доказів в підтвердження того, що цей будинок знищений, знесений суду не було надано.

Та обставина, що у 2008 році в будинку виникла пожежа і вогнем знищено та пошкоджено перекриття , дах , конструктивні елементи будинку, не свідчить , що будинок знищений , оскільки суду не надано доказів , що будинок знищений або що це є інший об'єкт, ніж той, який заповів позивачу ОСОБА_7.

З технічного паспорту на садибний ( індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 станом на 05.07.2013 року випливає, що будинок, який побудований у 1954 та гараж з оглядовою ямою , 1996 року , навіс , споруди №1-3 існують. Самовільні прибудови, які побудовані у 2012 році не є предметом спадщини і спору і суд правильно не взяв їх до уваги ( т.1 а.с. 82).

Відповідно до вимог ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

З огляду на те , що ОСОБА_5 не надав суду першої інстанції доказів в підтвердження того , що будинок , який є предметом заповіту знищений , а також , що цей будинок не зберігся , у суду відсутні підстави до задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині вирішення питання про розподіл судових витрат необхідно змінити, оскільки законом не передбачено відшкодування з відповідачів на користь позивача судових витрат в солідарному порядку, а тому колегія суддів вважає, що з кожного із відповідачів на користь позивача підлягає стягненню по 1720,50 грн. сплаченого ним судового збору.

Керуючись ст.ст.303,304,307,309, 316 ЦПК України , колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 листопада 2014 року в частині відшкодування судового збору змінити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (індивідуальний ідентифікаційний номер, РНОКПП: НОМЕР_1, паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 виданий Харківським РУГУ МВС України у м. Києві від 19.07.2000 р.) із ОСОБА_5 (індивідуальний ідентифікаційний номер, РНОКПП: НОМЕР_4, паспорт громадянина України серії НОМЕР_5, виданий Московським РУГУ МВС України в місті Києві 24.02.1996 р.) та ОСОБА_4 (індивідуальний ідентифікаційний номер, РНОКПП: НОМЕР_2, паспорт громадянина України серії НОМЕР_8, виданий Голосіївським РУГУ МВС України в місті Києві 07.05.2008 р.) на відшкодування витрат по оплаті судового збору по 1720,50 грн. з кожного.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді: