Справа № 307/930/15-ц
Провадження № 2/307/769/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2015 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Розман М.М., при секретарі Цех Г.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Тячів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги мотивує тим, що 7 серпня 2013 року відповідач по справі ОСОБА_2 позичив у нього 14000 дол. США та 12000 гривень. Він також зобов'язувався сплачувати за користування коштами 2% щомісячно, від позиченої суми, про що написав власноручно розписку, яку скріпив печаткою приватного підприємця. Відповідач зобов'язувався повернути дані кошти на протязі року до 7 серпня 2014 року. Незважаючи на те, що строк повернення боргу минув в серпні 2014 року, відповідач ухиляється від повернення боргу.

Позивач вказує, що з урахуванням курсу НБУ вартість за 100 доларів США при їх купівлі складає 2 550 гривень і тому відповідач повинен повернути (14 000 доларів США виходячи з курсу купівлі за 100 доларів США 2550 гривень = 357000 гривень + 12000 гривень боргу гривнями = 369.000 гривень).

Крім того боржник взяв на себе зобов'язання сплачувати 2% за користування коштами щомісячно і тому він повинен сплатити за користування коштами за період з 07.08.2013 року по 07.03.2015 року, що складає 19 місяців х 2% з суми 369 000 гривень основний борг + 2% за користування коштами за 19 місяців 140 220 гривень, всього заборгованість складає 50 220 гривень.

Просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь 509 220 гривень боргу та судові витрати.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав повністю посилаючись на викладені в письмовій позовній заяві обставини і просить позов задоволити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов визнав частково і не заперечуючи існування основного боргу заперечив проти стягнення відсотків за користування коштами посилаючись на те, що стягнення відсотків за користування коштами діючим законодавством не передбачено.

Дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що 7 серпня 2013 року між позивачем ОСОБА_1 і відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики , за яким позивач ОСОБА_1 передав відповідачу ОСОБА_2 14000 дол. США і 12000 гривень під 2% річних, а відповідач зобов'язався повернути позику до 7 серпня 2014 року із сплатою відсотків, що стверджується письмовою розпискою відповідача ( а.с. 7).

Згідно ст.. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України, договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визнаних родовими ознаками.

Відповідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова розписка є належним доказом, що свідчить про укладення сторонами договору позики. Безгрошовість договору може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами.

За своєю юридичною природою договір позики є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі № 6-79 цс 14.

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Частиною 2 ст. 1048 ЦК України визначено коли договір позики вважається безпроцентним.

Відповідно до правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду України від 02.07.2014 у справах № 6-36цс14 та № 6-79 цс 14, у частині першій ст.. 1048 ЦК України, яка має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України і іншими законодавчими актами або конкретним договором. Статтями 536, 1048 ЦК України визначено, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу. У випадку, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні частини другої ст. 1048 ЦК України позичальник зобов'язаний сплатити винагороду (проценти за користування позикою) й у випадку, коли таким договором не передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики.

Договір, що був укладений між сторонами, не є безоплатним, а тому позивач має право вимагати сплати процентів.

Відповідно до ст. 11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб , поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб , які беруть участь у справі.

А згідно до ст.60 цього Кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. ст. 58 , 59 цього Кодексу докази повинні бути належними і допустимими. Обставини справи , які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування , не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З урахуванням наведеного , суд вважає, що позов є підставним і в судовому засідання доведений та з відповідача слід стягнути 369000 гривень основного боргу( 14000 дол. США*25.50 грн. + 12000 грн.), а 140220 гривень відсотків за користування коштами( 2% від 369000 за 19 місяців), всього 509220 гривень.

Відповідно до ст.. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати.

А тому судові витрати в частині сплати судового збору слід покласти на відповідача.

Керуючись ст.ст. 4 , 10 , 60 , 169 , 209 , 212-215 ЦПК України , ст.ст. 526, 520, 536, 1046 , 1047 , 1048 , 1049 , 1051 ЦК України , суд ,

Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 509220 (п'ятсот дев'ять тисяч двісті двадцять) гривень заборгованості за договором позики та 3654 гривні сплаченого судового збору.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області через Тячівський районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами , які брали участь у справі , але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення , протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: М.М.Розман