Справа 206/1639/15-ц
Провадження 2/206/599/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"13" травня 2015 р. Самарський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Сухоруков А.О.,

при секретарі Кудрявцеві Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори, третя особа, яка не заявляє самостійних позовних вимог на стороні відповідача: Дніпропетровське міське управління юстиції, про визнання незаконною відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зобов'язання видати свідоцтво про право власності на спадщину за законом,

В С Т А Н О В И В:

30 березня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори, про визнання постанови незаконною та про зобов'язання до вчинення дій.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що його батькові - ОСОБА_3 на підставі рішення Ігренської міської ради депутатів трудящих № 4 від 02.06.1959 року була відведена земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1, для будівництва будинку площею 600кв.м., яка була відведена в натурі актом від 18 квітня 1959 року. На підставі зазначеного рішення був укладений договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на праві особистої власності, посвідченого 27.11.1959 року Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 2-13213.

ОСОБА_3 побудував на зазначеній земельній ділянці житловий будинок з надвірними побудовами в 1972 році, деякі надвірні побудови будувалися протягом 1972-1983 років. Його батько побудував на виділеній йому в користування земельній ділянці житловий будинок з надвірними будовами в 1972 році. З 1983 року будівництво на земельній ділянці АДРЕСА_2 та переобладнання в житловому будинку не проводилося. Його батько ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року. На момент смерті батька він проживав разом з ним, тому є таким, що прийняв спадщину. Він є єдиним спадкоємцем. Він звернувся в нотаріальну контору з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, але постановою від 11 червня 2013 року державного нотаріуса Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори Камендо О.М. йому було відмовлено у зв'язку з тим, що договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва, посвідчений нотаріальною конторою 27 листопада 1959 року за реєстровим № 2-13213, за життя батька не був зареєстрований в КП "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації". Вважає постанову нотаріуса незаконною, оскільки у відповідності до норм діючого на той час законодавства його батько ОСОБА_3 набув права власності на спірне домоволодіння, тому що виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації. Крім того, домоволодіння не є самочинним, так як воно збудоване до 05 серпня 1992 року. Немає потреби вводити в експлуатацію об'єкти нерухомого майна, які збудовані до 05.08.1992р. У зв'язку з неправомірними діями нотаріуса він був змушений звертатися до суду з позовом про визнання права власності на домоволодіння АДРЕСА_2, але рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 14 жовтня 2013 року йому було відмовлено з тих підстав, що його покійний батько не набув права власності на домоволодіння, так як не зареєстрував його. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2014 року за ним було визнано права та обов'язки забудовника домоволодіння АДРЕСА_2, після смерті батька. Але воно не дає йому права на реєстрацію права власності на домоволодіння.

На підставі викладеного позивач просить суд визнати незаконною постанову державного нотаріуса Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори Камендо О.М. від 11 червня 2013 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Зобов'язати Восьму дніпропетровську державну нотаріальну контору видати свідоцтво про право на спадщину за законом на домоволодіння АДРЕСА_2, після смерті ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3. (а.с.20-23).

Представник позивача ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, обґрунтовуючи їх з тих же підстав, що викладені у позовній заяві, просила суд задовольнити позов. Пояснила, що реєстраційна служба відмовила у реєстрації права власності.

Представник відповідача Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори Камендо О.М. в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог та просила відмовити. Зазначила, що постанова вірна. Надала заперечення на позовну заяву, які обґрунтовує тим, що після смерті ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року, у Восьмій дніпропетровській державній нотаріальній конторі було відкрито спадкову справу №730/2012. Спадкоємцем за законом є ОСОБА_1. 11 червня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його батька, ОСОБА_3, на спадкове майно, яке складається з житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. Постановою державного нотаріуса Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори Камендо О.М. від 11 червня 2013 року було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказане спадкове майно, виходячи з того, що наданий в якості правовстановлюючого документу щодо належності ОСОБА_3 житлового будинку договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, посвідчений 1ДДНК 27 листопада 1959р. В п. 15 цього договору вказано, що він під страхом недійсності повинен бути зареєстрований. Обов'язковість проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно передбачена як чинним Цивільним кодексом України, так і нормами законодавства, що діяло на час посвідчення договору. Таким чином, оскільки право власності ОСОБА_3 на вищевказане нерухоме майно не було оформлене в установленому законом порядку ні на час виникнення права власності, ні до часу відкриття спадщини, то свідоцтво про право на спадщину на це майно не може бути видане нотаріусом.

На підставі вищевикладеного, Восьма дніпропетровська державна нотаріальна контора вважає, що позовні вимоги є такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, а тому не підлягають задоволенню (а.с.39-40).

Третя особа Дніпропетровське міське управління юстиції в судове засідання не з'явилися, повідомлялися належним чином, причина неявки суду невідома.

Вислухавши доводи та пояснення позивача, дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, передбачених ст.61 цього Кодексу. Згідно п.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових правовідносин.

В судовому засіданні встановлено, що постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 11.06.2013 року державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку з тим, що Договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, за життя батька не був зареєстрований в КП «ДМБТІ» (а.с.6).

На підставі рішення виконкому Ігренської міської ради депутатів трудящих № 4 від 02.06.1959 року 22 червня 1959 року був укладений договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на праві особистої власності між виконкомом Ігренської міської ради та ОСОБА_3, посвідчений 27 листопада 1959 року Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 2-13213 (а.с.7-8).

Як вбачається з технічного паспорту станом на 21.11.2013 року, на земельній ділянці АДРЕСА_2 знаходяться житловий будинок А-1 з прибудовами а-1, а'-1, Б, В - сараї, Д - літня кухня, під Д - погріб, Е - альтанка, Ж - вхід в підвал, З - душ, И - вбиральня, К - навіс, № 1-6, І, ІІ - споруди. Житловий будинок складається з: 1-1 - коридор площею 4,4 кв.м., 1-2 - санвузол площею 4,1 кв.м., 1-3 - коридору площею 7,9 кв.м., житлових кімнат 1-4, 1-5, 1-6, 1-7 площею відповідно 6,8 кв.м., 7,3 кв.м., 10,8 кв.м., 21,0 кв.м., 1-8 - коридор площею 8,1 кв.м., 1-9 - кухні площею 9,0 кв.м., 1-10 - кладова площею 2,1 кв.м. Загальна площа будинку складає 81,5 кв.м., житлова - 45,9 кв.м. (а.с.9-12).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 14 жовтня 2013 року, яке набрало законної сили 02.12.2013 року в задоволенні позовних вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за законом відмовлено (а.с.24-26).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2014 року, яке набрало законної сили 28.04.2014 року визнано за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, права та обов'язки забудовника домоволодіння АДРЕСА_2, яке складається із житлового будинку А-1 з прибудовами житловою площею 45,9 кв. м загальною площею 81,5 кв. м, сараїв - Б, В, літньої кухні - Д, погрібу під Д, альтанки - Е, входу в підвал - Ж, душу - З, вбиральні - И, навісу - К, споруд №№ 1-6, І, ІІ, в порядку спадкування за законом після ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року (а.с.27-28).

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно № 15799624 від 15 вересня 2014 року відмовлено ОСОБА_1 у державній реєстрації права власності на домоволодіння АДРЕСА_2, оскільки рішенням суду за ним визнано права та обов'язки забудовника, а не безпосередньо право власності (а.с.35).

Суд вважає постанову державного нотаріуса Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори Камендо О.М. правомірною з наступних підстав.

Згідно з п. 30 Положення про житлово-будівельні колективи та індивідуальних забудовників у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 30 квітня 1958 року № 514, між забудовником, якому виділяється земельна ділянка для житлового будівництва, та виконкомом міської (районної) Ради депутатів трудящих укладається договір про надання земельної ділянки в безстрокове користування і будівництво жилого будинку.

Відповідно до п. 32 Постанови № 514 документом, що підтверджує право особистої власності на одноквартирний будинок, є нотаріально посвідчений договір, укладений між виконкомом міської (районної) Ради депутатів трудящих з індивідуальним забудовником (п.30), зареєстрований в органі технічної інвентаризації, а там, де такого органу немає, - у виконкомі місцевої Ради депутатів трудящих.

Відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56 Реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР проводили бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих. Об'єктами реєстрації є будинки та домоволодіння з окремим порядковим номером по вулиці, провулку, площі. Реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності. Будинки, що підлягають реєстрації, повинні бути закінчені будівництвом і прийняті в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих.

Згідно з п.7 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, реєстрація провадиться на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів), зокрема, нотаріально посвідчених договорів про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку та затверджений виконкомом місцевої Ради акт про прийняття будинку в експлуатацію (п. 14 додатку №1 до Інструкції від 31 січня 1966 року).

Пункт 4.15 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 та зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за № 282/20595, передбачає, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві.

Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 16.01.2003 р., щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно ч. 1 ст. 182 Цивільного кодексу України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Таким чином, обов'язковість проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно передбачена як чинним Цивільним кодексом України, так і нормами законодавства, що діяло на час завершення будівництва житлового будинку по АДРЕСА_2.

Стаття 47 Закону України «Про нотаріат» встановлює, що «для вчинення нотаріальних дій не приймаються документи, які не відповідають вимогам законодавства».

Відповідно до вимог п.2, ст. 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.

Відповідно п. 4.12, глави 10. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 22.02.2012р. N 296/5 свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008р., свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Враховуючи, те що державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 за життя спадкодавця проведено не було, і вказані обставини позивач не заперечував в ході розгляду справи, а тому суд вважає, що нотаріус відмовляючи у вчиненні нотаріальних дій обґрунтовано виніс постанову про відмову у видачі свідоцтва про прийняття спадщини на ім'я позивача, роз'яснивши позивачу його право на звернення до суду з такими вимогами, і такі дії нотаріуса ґрунтуються на вимогах Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012р. №296/5.

Статтею 7 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій.

Відповідно до пункту 1 глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.

Таким чином, відсутні підстави для визнання незаконною постанови державного нотаріуса Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори Камендо О.М. від 11 червня 2013 року про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його батька, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року та на день смерті був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2, на спадкове майно, яке складається з житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_2.

Керуючись ст. 182 Цивільного кодексу України, ст. 47 Закону України «Про нотаріат», ст.ст. 4-8, 10, 11, 18, 57-61, 88, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.О. Сухоруков