АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 545/3913/14-ц Номер провадження 22-ц/786/931/15Головуючий у 1-й інстанції Цибізова С. А. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Дряниці Ю.В., Карнауха П.М.,

при секретарі - Філоненко О.В.

за участю: представника позивача - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача: Рунівщанської сільської ради - Бровченко В.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2

на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 05 лютого 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_5 до Рунівщинської сільської ради Полтавського району, ОСОБА_3 про визнання незаконним рішення сільської ради та його скасування, визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду із вказаним позовом до Рунівщинської сільської ради Полтавського району, ОСОБА_3, в обґрунтування якого посилався на те, що є єдиним спадкоємцем за заповітом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 р. матері ОСОБА_6, яка, в свою чергу, є спадкоємцем за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 року чоловіка та його батька ОСОБА_7, як така, що на момент смерті спадкодавця постійно проживала та була зареєстрована за адресою АДРЕСА_1, та прийняла спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. Після смерті батька ОСОБА_7, окрім іншого рухомого та нерухомого спадкового майна, залишилася земельна ділянка площею 1,07 га , з яких 0.78 га спадкодавцю було передано у приватну власність згідно рішення виконавчого комітету Рунівщинськоїсільської ради №21 від 20.03.1997 року, у т.ч. 0,25 га - для обслуговування житлового будинку, а 0,53 га - для ведення підсобного господарства в с. Сягайли Полтавського району Полтавської області.

Зазначає, що його мати прийняла спадщину, однак свідоцтво про право на спадщину не встигла отримати, хоча один рік після смерті батька користувалася вищевказаною земельною ділянкою до дня своєї смерті, а після смерті матері він деякий час користувався спадковою земельною ділянкою, однак у зв'язку з переїздом на постійне проживання в м. Полтаву не міг її обробляти.

Вказує, що влітку 2013 року він помітив, що належною його матері земельною ділянкою, яка була оброблена та засіяна зерновими, користуються невідомі особи у зв'язку з чим неможливо було визначити точне місце її розташування. Рунівщинськасільська рада повідомила його про те, що зазначена земельна ділянка залишилась у складі земель запасу Рунівщинської сільської ради, оскільки право власності на неї не було посвідчено, а рішенням виконкому Рунівщинської сільської ради "Про надання у приватну власність земельних ділянок" від 14 квітня 2005 року була передана у приватну власність ОСОБА_3, в якої вона перебуває в користуванні і на даний час.

З урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Рунівщинської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 14 квітня 2005 року № 22 в частині передачі ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки площею 0,50 га для ведення особистого селянського господарства в с. Сягайли, Полтавського району, Полтавської області;

визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0.25 га, цільове призначення якої - для обслуговування житлового будинку, що знаходиться в с. Сягайли Полтавського району, Полтавської області, яка була передана у приватну власність на підставі рішення виконавчого комітету Рунівщинської сільської ради Полтавського району Полтавської області № 21 від 20 березня 1997 року, в порядку спадкування за заповітом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 року матері - ОСОБА_6 ;

визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,53 га, цільове призначення якої - для ведення підсобного господарства, що знаходиться в с. Сягайли Полтавського району, Полтавської області, яка була передана у приватну власність на підставі рішення виконавчого комітету Рунівщинської сільської ради Полтавського району Полтавської області № 21 від 20 березня 1997 року, в порядку спадкування за заповітом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 року матері - ОСОБА_6

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 05 лютого 2015 року

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5до Рунівщанської сільської ради Полтавського району, ОСОБА_3 про визнання незаконним рішення сільської ради та його скасування та визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування відмовлено в повному обсязі.

У поданій апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Зазначає, що суд невірно застосував до даних правовідносин п.1 Розділу Х «Перехідних положень» Земельного кодексу України та не врахував, що дана норма доповнена абзацом другим згідно із ЗУ від 16.09.2008 року №509-УІ, а його батько ОСОБА_7 помер у 2003 році.

Вказує, що рішення виконавчого комітету Рунівщинськоїсільської ради № 21 від 20 березня 1997 року про передачу ОСОБА_7 безкоштовно у приватну власність земельних ділянок приймалося на виконання Декрету КМУ «Про приватизацію земельних ділянок» від 25.12.1992 року №15-92, а земельна ділянка була передана у приватну власність ОСОБА_7 в період чинності ЗК України 1990 року.

Посилається на постанову ВСУ від 30.05.2012р. у справі №6-31цс12, в якій роз'яснено, що документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені ст.23 ЗКУ 1990 р. Проте дію ст.23 зупинено відносно власників земельних ділянок, визначених Декретом, пунктом 3 якого встановлено, що документом, що посвідчує право на земельну ділянку може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Вважає, що документом, який посвідчує право власності ОСОБА_7 на спірні земельні ділянки, які підлягають спадкуванню у відповідності до ст.1218 ЦКУ є рішення виконавчого комітету Рунівщинськоїсільської ради №21 від 20.03.1997 року, прийняте на виконання Декрету КМУ №15-92 від 26.12.1992р., що узгоджується з викладеними у рішенні ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ висновками по справі № 6-10228 св11 та п. 7 Перехідних Положень ЗКУ № 2768-ІІІ від 25.10.2001 р.

У запереченнях на апеляційну скаргу сільський голова Рунівщинської сільської ради просить судове рішення від 05 лютого 2015 року залишити без змін, посилаючись на те, що передана рішенням виконкому від 14.04.2005р. №22 у приватну власність ОСОБА_3 земельна ділянка площею 0,50га не входила до складу спадщини після померлого ОСОБА_7, який користувався нею на підставі рішення виконкому сільської ради від 24.03.1992р. №8, однак, відповідно до ч.4 ст.78 ЗК України, який набрав чинності 15.05.1992р., особам, які мали на цей час у власності земельні ділянки, останні не повертаються, а тому вказана стаття юридично скасовувала зазначене рішення виконкому.

Вважають заяву позивача про те, що після смерті батька спадщину, у т.ч. і спірні земельні ділянки, право власності на які не було посвідчено в установленому законом порядку, прийняла його мати, ОСОБА_6, такою, що не відповідає дійсності, оскільки земельні ділянки, які були у користуванні ОСОБА_7 без правовстановлюючих документів, залишилися у державній власності.

Зазначають, що після смерті ОСОБА_6 її спадкоємці земельними ділянками не користувалися, обов»язки землекористувачів не виконували, з заявами щодо права користування вказаними ділянками до сільської ради не зверталися, а тому 04.03.2005 року земельні ділянки загальною площею 1,07га, які були у користуванні без правовстановлюючих документів у ОСОБА_7, а потім-у ОСОБА_6, були приєднані до земель запасу сільської ради на підставі рішення виконкому №9 та рішенням виконкому №22 від 14.04.2005р. земельна ділянка площею 0,50га для ведення особистого селянського господарства із земель запасу була надана ОСОБА_3

Вказують, що позивач у скарзі неправомірно посилається на нормативно-правові акти, які набрали чинності після вказаного рішення виконкому, що суперечить ст..58 Конституції України, а у суді першої інстанції не надав жодного документу, який міг би на законній підставі обгрунтовувати його позовні вимоги.

У судовому засіданні представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав та прохав її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_8 та представник Рунівщинської сільської ради апеляційну скаргу не визнали та прохали її відхилити.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення учасників процесу, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, рішенням № 8 виконавчого комітету Рунівщинської сільської ради від 24.03.1992 року розглянуто зави громадян та вирішено виділити для ведення підсобного господарства землю громадянам, зокрема ОСОБА_7 розміром 1 га (а.с.97-98).

Рішенням виконкому Рунівщинської сільської ради № 21 від 20.03.1997 року на виконання Декрету КМУ «Про приватизацію земельних ділянок» від 25.12.1992 року №15-92 ОСОБА_7 було передано безкоштовно у приватну власність 0,25 га для обслуговування житлового будинку, а 0,53 га - для ведення підсобного господарства в с. Сягайли, Полтавського району, Полтавської області (а.с.11).

ІНФОРМАЦІЯ_4 року помер батько позивача - ОСОБА_7, про що в книзі реєстрації актів про смерть 21.05.2003 року зроблено запис за №16 виконкомом Рунівщинської сільської ради Полтавського району Полтавської області відповідно до копії Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с.9).

ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла мати позивача - ОСОБА_6, про що в книзі реєстрації актів про смерть 25.11.2005 року зроблено запис за №10 виконкомом Рунівщинської сільської ради Полтавського району Полтавської області відповідно до копії Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 (а.с.9).

За життя ОСОБА_6 склала заповіт, посвідчений 10.04.2000 року секретарем Рунівщинської сільської ради та зареєстрований в реєстрі за № 34, згідно якого все належне їй майно де б воно не було і з чого б не складалося, і взагалі все те, на що по закону матиме право, заповідає ОСОБА_5 (а.с.28).

Як убачається з довідки Полтавської районної державної нотаріальної контори, за заявою про прийняття спадщини ОСОБА_5 на майно померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 р. ОСОБА_6 заведена спадкова справа №326/2005, інших заяв про прийняття спадщини або відмови від її прийняття не надходило. Свідоцтво про право на спадщину не видавалося. За даними спадкового реєстру та алфавітних книг спадкова справа після померлого ІНФОРМАЦІЯ_4. ОСОБА_7 не заводилась (а.с.24).

Згідно довідок Рунівщинської сільської ради від 24.03.2011р. №0233/159 та №0233/158, батьки позивача ОСОБА_7 та ОСОБА_6 до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 року та ІНФОРМАЦІЯ_6 року відповідно постійно проживали та були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.26).

Згідно Виписки із земельно-кадастрової книги Рунівщинської сільської ради від 24.03.2014 р. № 02-46/130, ОСОБА_7 передано у власність земельну ділянку розміром 1,07 га в с. Сягайли (а.с.13).

Згідно Виписки із земельно-кадастрової книги від 13.04.2011р. за №158, ОСОБА_6 передано у приватну власність земельну ділянку розміром 0,57 га в с. Сягайли (а.с.50).

Згідно листа виконавчого комітету Рунівщинської сільської ради від 05.03.2014 р. за № 02-45/110 та викопіювання із земельно-кадастрового плану земельна ділянка для ведення особистого підсобного господарства пл. 0,53 га, передана у власність ОСОБА_7 згідно рішення виконкому № 21 від 20.03.1997 року земельна ділянка площею 0,53 га для ведення особистого підсобного господарства межує з земельними ділянками ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 та з землями запасу Рунівщинської сільської ради. Встановити власників суміжних земельних ділянок виконком Рунівщинської сільської ради не має можливості, оскільки ОСОБА_5 не має копії державного акта на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,05 га для обслуговування жилого будинку та на земельну ділянку площею 0,33 га для ведення особистого підсобного господарства. ОСОБА_7 не посвідчив право власності на земельну ділянку площею 0,53 га для ведення особистого підсобного господарства у відповідності до ст..ст. 125, 126 ЗК України, яка після його смерті залишилася у складі земель запасу Рунівщинської сільської ради та рішенням від 14.04.2005 року була передана у приватну власність гр. ОСОБА_3 (а.с.17-18).

Згідно довідки Рунівщинської сільської ради від 17.02.99 р. № 30 ОСОБА_7, житель с. Сагайли Полтавського району Полтавської області має земельну ділянку 1,07 га (а.с.25).

За інформацією Рунівщинської сільської ради, позивач ОСОБА_5 постійно проживав та вів спільне господарство разом зі своєю матір'ю ОСОБА_6 АДРЕСА_1, Полтавського району Полтавської області по день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 р. та продовжує користуватися вказаним домоволодінням і присадибною ділянкою 0,57 га по даний час (а.с.27).

Рішенням виконавчого комітету Рунівщинської сільської ради від 04.03.2005р. №9, яке затверджено рішенням п'ятнадцятої сесії Рунівщинської сільської 4-го скликання від 24.03.2005р., приєднано до земель запасу сільської ради земельні ділянки громадян, що померли, зокрема ОСОБА_6, розміром 1,07 га с. Сягайли (а.с.72,73).

Рішенням виконавчого комітету Рунівщинської сільської ради №22 від 14.04.2005 року вирішено надати в приватну власність земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства зокрема ОСОБА_3 у розмірі 0,50 га в с. Сягайли, дозволити в установленому порядку виготовити технічну документацію та одержати Державний акт на землю (а.с.12).

Як убачається з довідки виконавчого комітету Рунівщинської сільської ради від 25.11.2014р. №02-33/714, згідно записів у земельно-кадастровій книзі за ОСОБА_3 рахується земельна ділянка площею 0,50 га для ведення особистого селянського господарства (а.с.49,50).

Згідно Акту узгоджувальної комісії із земельних питань Рунівщинської сільської ради обстеження земельної ділянки для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, Полтавського району Полтавської області від 19.12.2014 року, за висновками комісії загальна площа земельних ділянок становить 0,83 га, площа земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства становить 0,58га, земельна ділянка сільськогосподарського призначення (рілля) для ведення особистого селянського господарства за цільовим призначенням не використовується, вкрита багаторічними бур'янами) (а.с.95).

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд обґрунтовано виходив із того, що позивачем не доведено факт прийняття спадщини, до складу якої входили б спірні земельні ділянки як об'єкт нерухомого майна з визначеним на місцевості місцем розташування після померлого чоловіка та батька позивача ОСОБА_7 дружиною останнього ОСОБА_6, а тому до складу спадщини після померлої ОСОБА_6 земельні ділянки площею 0,25га для обслуговування жилого будинку та площею 0,53га для ведення підсобного господарства також не входили.

Такі висновки відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на законі, виходячи з наступного.

Пунктом п.1 Декрету КМУ «Про приватизацію земельних ділянок» від 26 грудня 1992 року N15-92 визначено щодо забезпечення передачі сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України.

Відповідно до ст.22 Земельного Кодексу України в редакції від 18.12.1990 року N 561-XII, який діяв на час безоплатної передачі земельних ділянок площею 0,25га та 0,53га ОСОБА_7 рішенням виконкому Рунівщинської сільської ради від 20.03.1997 року №21 право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Нормами ст.ст.125-126 Земельного Кодексу України від 25.10.2001 року N2768-III, який діяв на час смерті спадкодавців ОСОБА_7, його дружини ОСОБА_6, та на час прийняття спадщини їх сином-позивачем по справі ОСОБА_5 визначено щодовиникнення права власності та права користування земельною ділянкою, а також документів, що посвідчують право на земельну ділянку.

Так, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації (ч.1 ст.125 ЗК).

Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється (ч.2 ст.125 ЗК).

Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України (ч.1 ст.126 ЗК).

З метою належного забезпечення захисту права власності на нерухоме майно фізичних та юридичних осіб до запровадження єдиної системи державної реєстрації прав власності на нерухоме майно та введення в дію Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень наказом Міністерства юстиції N7/5 від 07.02.2002 р. було установлено, що до прийняття Верховною Радою України та набрання чинності законом України про державну реєстрацію прав на об'єкти нерухомого майна бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ) здійснюють реєстрацію прав власності на нерухоме майно та затверджено Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно.

Відповідно до п.1.4 Тимчасового положення державна реєстрація прав власності на нерухоме майно - це внесення запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно у зв'язку з виникненням, існуванням або припиненням права власності на нерухоме майно, що здійснюється БТІ за місцезнаходженням об'єктів нерухомого майна на підставі правовстановлювальних документів коштом особи, що звернулася до БТІ.

Обов'язковій реєстрації прав підлягає право власності на нерухоме майно фізичних та юридичних осіб (п.1.5).

У відповідності до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Як роз'яснено у п.10 Постанови N7 пленуму ВСУ від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до статті 1225 ЦК (435-15) право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Доказів того, що землевпорядними організаціями за час життя ОСОБА_7 та його дружини ОСОБА_6 було встановлено межі переданих ОСОБА_7 земельних ділянок в натурі (на місцевості), одержано документи, що посвідчують право на земельні ділянки та здійснено їх державну реєстрацію позивачем, який, у відповідності до вимог ст.60 ЦПК України, зобов»язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, не надано.

Судом першої інстанції вірно встановлено та не заперечується сторонами, що після ухвалення рішення Рунівщинської сільської ради №21 від 20.03.1997 року, яким ОСОБА_7 було передано безкоштовно у приватну власність 0,25 га для обслуговування житлового будинку, а 0,53 га - для ведення підсобного господарства в с. Сягайли, Полтавського району, Полтавської області, жодних дій щодо виділення спірних земельних ділянок в натурі та оформлення інших документів, що посвідчують право власності на вказані земельні ділянки ні ОСОБА_7, ні ОСОБА_6 вчинено не було. Доказів щодо місця розташування земельної ділянки 0,25 га для обслуговування житлового будинку, що було виділено ОСОБА_7 та успадковано ОСОБА_6 суду надано не було.

За інформацією Відділу Держземагенства у Полтавському районі Полтавської області від 09.12.2014р. за №0121/4356, станом на 01.01.2013р. у Книгах записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі, записи щодо зареєстрованих земельних ділянок на гр. ОСОБА_6 на території Полтавського району Полтавської області відсутні (а.с.99).

Посилання в апеляційній скарзі на те, що рішення виконкому Рунівщинської сільської ради № 21 від 20.03.1997 року, яким ОСОБА_7 було передано безкоштовно у приватну власність спірні земельні ділянки, є правовстановлюючим документом є неспроможним, оскільки Перелік правовстановлювальних документів, на підставі яких проводиться реєстрація прав власності на об'єкти нерухомого майна, наведений у Додатку №1 до Тимчасового положення, такого документу не містить.

Відтак, права власності на передані йому земельні ділянки площею 0,25га для обслуговування жилого будинку та площею 0,53га для ведення підсобного господарства у ОСОБА_7 не виникло, а тому вказані ділянки не увійшли до спадкової маси після смерті ОСОБА_7 та не могли бути успадковані його дружиною ОСОБА_6, у користуванні якої вони знаходилися до її смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

З огляду на наведене доводи апеляційної скарги стосовно того, що виникнення права власності на земельні ділянки, передані безоплатно у приватну власність органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26.12.1992 року N15-92 не можливо пов»язувати лише з отриманням державного акту на право власності на землю чи виділенням земельної ділянки в натурі до внесення змін до ЗК у 2008 році є неспроможними, оскільки норма статті 22 ЗКУ від 18.12.1990 року N 561-XII, рівно, як і норми ст.ст.125-126 ЗК України від 25.10.2001 року N2768-III, скасовані чи зупинені не були.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, з яким погоджується і колегія суддів, про те, що позивачем не доведено факт прийняття спадщини, до складу якої входили б спірні земельні ділянки як об'єкт нерухомого майна з визначеним на місцевості місцем розташування після померлого чоловіка та батька позивача ОСОБА_7 дружиною останнього ОСОБА_6, а тому до складу спадщини після померлої ОСОБА_6 земельні ділянки площею 0,25га для обслуговування жилого будинку та площею 0,53га для ведення підсобного господарства також не входили.

Як зазначено вище, після смерті ОСОБА_6, рішенням виконкому Рунівщинської сільської ради від 04.03.2005р. №9, затвердженим рішенням п'ятнадцятої сесії Рунівщинської сільської 4-го скликання від 24.03.2005р., приєднано до земель запасу сільської ради земельні ділянки громадян, що померли, зокрема ОСОБА_6, розміром 1,07 га с. Сягайли (а.с.72,73).

На даний час це рішення є чинним, як і рішення виконому Рунівщинської сільської ради №22 від 14.04.2005 року, яким вирішено надати у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку у розмірі 0,50 га в с. Сягайли для ведення особистого селянського господарства та дозволити в установленому порядку виготовити технічну документацію та одержати Державний акт на землю (а.с.12).

Разом із тим, як установлено у судовому засіданні земельна ділянка площею 0,25га для обслуговування жилого будинку, яка була виділена спадкодавцю ОСОБА_7, на даний час знаходиться у користуванні позивача який не позбавлений права її приватизувати в установленому законом порядку.

Таким чином, суд першої інстанції повно та об'єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

При цьому суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права відповідно до характеру правовідносин, що склалися між сторонами та в межах заявлених позовних вимог.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст.303,304,307,308,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2, - відхилити.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 05 лютого 2015 року, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

ГОЛОВУЮЧИЙ /підпис/ Т.О. Кривчун

СУДДІ /підпис/ Ю.В. Дряниця

/підпис/ П.М. Карнаух

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області Т.О. Кривчун