УХВАЛА

іменем україни

6 травня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Кадєтової О.В.,

Наумчука М.І., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Іллічівський міський відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - Іллічівський міський відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про вселення за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником - ОСОБА_6, на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 22 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 1970 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, який 29 квітня 2009 року розірвано. У цьому шлюбі народились син ОСОБА_7 та дочка - ОСОБА_5 Сім'я проживала разом у АДРЕСА_1 у м Іллічівську Одеської області, належному йому на праві власності на підставі договору дарування від 23 березня 1991 року. Після розірвання шлюбу ОСОБА_4 разом з дочкою ОСОБА_5 (після реєстрації шлюбу - ОСОБА_5) з 2009 року у спірному будинку без поважних причин не проживають, не беруть участі в його утриманні.

Ураховуючи наведене, позивач просив визнати ОСОБА_4, ОСОБА_5 такими, що втратили право на користування вказаним житловим будинком.

У січні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з зустрічним позовом, посилаючись на те, що з 1991 року і до розірвання шлюбу, 29 квітня 2009 року, між нею та ОСОБА_3 вона постійно проживала у спірному будинку, брала участь в його утриманні. Також у будинку зберігаються речі, придбані ними як подружжям. Після розірвання шлюбу між ними склалися неприязні стосунки, вона змушена була змінити місце проживання. Зазначала, що відповідач змінив замки, чинить їй перешкоди у користуванні будинком.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_4 просила вселити її до спірного будинку.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 22 жовтня

2014 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано ОСОБА_4 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме - будинком АДРЕСА_1 Одеської області. Зобов'язано Іллічівський міський відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області зняти з реєстрації місця проживання ОСОБА_4 за вказаною адресою. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2014 року рішення міського суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме - будинком АДРЕСА_1 м. Іллічівську Одеської області скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано ОСОБА_5 такою, що втратила право на вказане жиле приміщення. Рішення суду є підставою для зняття ОСОБА_5 з реєстрації за зазначеною адресою. Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 22 жовтня 2014 року в частині зобов'язання Іллічівський міський відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області зняти ОСОБА_4 з реєстрації за спірною адресою змінено, викладено резолютивну частину рішення суду в цій частині у новій редакції: рішення суду є підставою для зняття ОСОБА_4 з реєстрації за адресою: Одеська область, м. Іллічівськ, АДРЕСА_1. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі представника - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення в частині визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування жилим приміщенням та відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Отже, судові рішення в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5 не оскаржуються, тому в цій частині не переглядаються (ч. 2 ст. 335 ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги до ОСОБА_4 та відмовляючи у задоволенні її зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 протягом п'яти років втратила зв'язок з спірним житловим будинком, тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України втратила право на користування цим будинком.

Апеляційний суд погодився з такими висновками. Також апеляційний суд вважав, що ОСОБА_4 не доведено, що вона несла витрати по утриманню будинку та що ОСОБА_3 на праві власності чинив їй перешкоди у користуванні спірним будинком.

Проте повністю погодитись з такими висновками апеляційного суду не можна.

Судами встановлено, що на підставі договору дарування від 28 березня 1991 року ОСОБА_3 на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1.

Також судами встановлено, що з 1970 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який 29 квітня 2009 року розірвано.

Вирішуючи спір, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_4 більш ніж п'ять років не проживає у спірному будинку без поважних причин, що є підставою для застосування ч. 2 ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Судами встановлено, що письмової угоди стосовно користування спірною квартирою між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не укладалось, тому відповідно до вимог цієї норми закону суд не визначився з тим, чи припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) позбавляє ОСОБА_4 права користування спірним житловим приміщенням.

Крім того, згідно із ч. 2 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обґрунтовуючи заперечення проти позову та зустрічний позов, ОСОБА_4 посилалась на те, що з моменту отримання ОСОБА_3 у власність спірного житлового будинку до моменту розірвання шлюбу вони проживали у ньому сумісно, проводили ремонтні роботи, утримували його. При цьому при розірванні шлюбу питання щодо поділу майна не виникло, оскільки вона не планувала виселятись з будинку, у якому знаходяться її особисті речі та майно, придбане під час шлюбу. Однак після розірвання шлюбу з ОСОБА_3, між ними виникли неприязні стосунки, що стало причиною для тимчасової зміни місця проживання. Крім того, ОСОБА_3 чинив їй перешкоди у користуванні будинком, тому вона змушена була звертатись з цього приводу до органів внутрішніх справ. Тобто посилалась на те, що зв'язок зі спірним житлом вона не втратила і відносилась до нього як до свого єдиного житла.

Проте апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України на зазначене уваги не звернув, не перевірив зазначених доводів відповідачки, не дав їм юридичної оцінки. Крім того, висновки апеляційного суду взагалі не містять причин (поважних/ неповажних) непроживання відповідачки у спірному приміщенні.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, рішення апеляційного суду в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та зустрічного позову ОСОБА_4 не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування в цій частині з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_6, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2014 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку та зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про вселення, скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Т.П. Дербенцева

О.В. Кадєтова

М.І. Наумчук

С.Ф. Хопта