Заводський районний суд м. Миколаєва
Справа № 2/487/864/15
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

29.04.2015 Заводський районний суд м. Миколаєва в складі

головуючого судді Разумовської О. Г.,

при секретарі Кожину В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1, яка також представляє свої та інтереси неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3, третя особа Служба у справах дітей адміністрації Заводського району м. Миколаєва, про виселення,

зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк», третя особа Служба у справах дітей адміністрації Заводського району м. Миколаєва, про встановлення факту постійного проживання та сервітуту у користуванні житловим приміщенням неповнолітніх дітей, -

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, яка також представляє свої та інтереси неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Служба у справах дітей адміністрації Заводського району м. Миколаєва, про виселення вказаних осіб з квартири АДРЕСА_1, яка є предметом іпотеки за іпотечним договором від 16. 08. 2005 № NKA0GF04440289, укладеним між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 у якості забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором від 02. 08. 2005 № NKA0GF04440289.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідач не виконала умови кредитного договору, через що виникла заборгованість. 14. 03. 2013 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» було ухвалено рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 14. 03. 2013 у справі № 2/487/194/13 про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1. З часу ухвалення вказаного рішення відповідач та члені її сімї не звільняють приміщення спірної квартири, чим порушують права позивача як заставодержателя та перешкоджають виконанню вказаного вище рішення суду.

Відповідно до реєстру відправки кореспонденції № 6210 на адресу відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було направлено вимогу від 01. 09. 2014 № 30.1.0.0/2-782 про добровільне звільнення приміщення квартири, що є предметом іпотеки. Та до теперішнього часу вказана вимога позивача як заставодержателя виконана не була, що стало підставою для звернення позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» до суду з позовом.

Ухвалою суду від 18. 02. 2015 прийнято та обєднано з первісним зустрічний позов ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк», третя особа Служба у справах дітей адміністрації Заводського району м. Миколаєва, про встановлення факту постійного проживання та сервітуту у користуванні житловим приміщенням неповнолітніх дітей. Зустрічний позов мотивовано тим, що іпотечний договір було укладено без врахування інтересів неповнолітньої дитини ОСОБА_1 ОСОБА_2. На зазначене, на думку ОСОБА_1, вказує той факт, що договір було укладено без дозволу органу опіки та піклування. Вказані ж обставини на думку ОСОБА_1 є підставою для встановлення для неповнолітніх (малолітніх) ОСОБА_2 та ОСОБА_3 сервітуту щодо спірної квартири на період до досягнення ними повноліття.

Ухвалою суду від 29. 04. 2015 провадження в частині вимог до ОСОБА_4 закрито у звязку зі смертю останнього.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, обставини, викладені в позові підтвердив, просив суд позов задовольнити. У задоволенні вимог зустрічного позову просив суд відмовити через його безпідставність та необґрунтованість.

Представник відповідача ОСОБА_1 позовні вимоги первісного позову не визнав, проти задоволення позову заперечував. Факт укладання кредитного та іпотечного договорів підтвердив, наявність заборгованості визнав. Проти задоволення вимог позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки заперечував. У задоволенні позову просив суд відмовити. Вимоги зустрічного позову підтримав, просив його задовольнити.

Представник служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради до судового засідання не зявився, суду надав заяву в якій проти задоволення позову не заперечував, рішення просив ухвалити з урахування інтересів дітей.

Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що вимоги первісного позову підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, від 02. 08. 2005 між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є позивач) та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № NKA0GF04440289, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 28160, 00 дол. США на придбання квартири з кінцевим терміном повернення 01. 08. 2025, зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом та інших платежів відповідно до умов договору. Саме придбана на вказані кошти квартира ( квартира АДРЕСА_1) в подальшому стала предметом іпотеки (п. 1. 3 кредитного договору).

У якості забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором ОСОБА_1 передала банку в іпотеку за договором іпотеки від 16. 08. 2005 № NKA0GF04440289 належну їй на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_5 від 02. 08. 2005 за р. № 606, зареєстрованому в державному реєстрі правочинів за р. № 746281, номер в ЄРПВНМ 11507643, трикімнатну квартиру № 25, загальною площею 57, 1 кв. м., житловою площею 40, 5 кв. м., що знаходиться за адресою: Миколаївська обл., м. Миколаїв, вул. Генерала Карпенка, 45.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Позивачем зазначене зобовязання виконано в повному обсязі, однак позичальник ОСОБА_1 порушила зобов'язання за договором по поверненню кредиту, кредитне зобовязання не виконала, що призвело до виникнення заборгованості.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Крім того, статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися сторонами належним чином відповідно до умов договору.

У пункті 2 ст. 1050 ЦК України зазначено, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до частини 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

14. 03. 2013 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» було ухвалено рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 14. 03. 2013 у справі № 2/487/194/13 про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, яке набрало законної сили.

Відповідно до реєстру відправки кореспонденції № 6210 на адресу відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було направлено вимогу від 01. 09. 2014 № 30.1.0.0/2-782 про добровільне звільнення приміщення квартири, що є предметом іпотеки.

До теперішнього часу вказана вимога позивача як заставодержателя виконана не була. Таким чином, з часу ухвалення вказаного рішення суду про звернення на предмет іпотеки відповідач та члені її сімї не звільняють приміщення спірної квартири, чим порушують права позивача як заставодержателя та перешкоджають виконанню вказаного вище рішення суду.

Відповідач ОСОБА_1 зареєстрована і проживає в іпотечній квартирі разом зі своїми малолітніми дітьми дочкою ОСОБА_2 та ОСОБА_3, що підтверджується довідкою ТОВ «Ліски-М» від 30. 10. 2012 № 3026.

Позивачем направлялася відповідачеві та мешканцям квартири, що є предметом іпотеки, письмова вимога про звільнення вказаного житлового приміщення від від 01. 09. 2014 № 30.1.0.0/2-782, яку відповідач ОСОБА_1 (та ОСОБА_4М.) особисто отримали 11. 09. 2014, про що свідчать зворотні поштові повідомлення, однак добровільно мешканці квартири до теперішнього часу її не звільнили, про що в судовому засіданні сторона відповідача не заперечувала.

Згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 3940 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення

При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Як встановлено судом, умови, передбачені вказаними нормами, настали, що підтверджується: 1) на теперішній час існує таке, що вступило в законну силу, рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки; 2) відповідач ОСОБА_1 з членами сімї добровільно не звільнили житлове приміщення квартири, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги від 01. 09. 2014 № 30.1.0.0/2-782 іпотекодержателя ПАТ КБ «ПриватБанк».

За такого, у суду є підстави для задоволення вимог позивача про виселення відповідача та її дітей з предмету іпотеки.

При цьому слід зазначити й таке.

Згідно зі ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до абзацу 6 ч. 1 ст. 3 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, реєстрація це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою.

Статтею 7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні встановлено, що виписка з квартири здійснюється протягом семі днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Крім того, відповідно до ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Таким чином, виходячи зі змісту зазначених норм закону, прийняте рішення суду про виселення особи є підставою для виписки з квартири.

Щодо вимог зустрічного позову, то слід зазначити наступне.

ОСОБА_1 в зустрічному позові посилається на те, що неповнолітній ОСОБА_6 постійно проживав у предметі іпотеки разом з позивачем і просить встановити факт його постійного проживання у спірній квартирі на момент укладення договору іпотеки - 16. 08. 2005.

Проте, як вже було встановлено вище, обставини, викладені як на підставу задоволення вимог зустрічного позову про встановлення факту постійного проживання дитини в заставній квартирі, не відповідають дійсності, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, позивач придбала спірну квартиру за кредитні кошти, уклавши 02. 08. 2015 з ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір.

Тобто прибанню квартири передувало отримання кредитних коштів в установі позивача на її придбання, а вже потім придбання квартири та передача її у якості забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором. А, відтак, дозволу органу опіки та піклування на укладення договору іпотеки не потребувалось.

На момент придбання квартири за кредитні кошти ані відповідач ОСОБА_1, ані її члени сімї не проживали (не були зареєстровані) в спірній квартирі, на підтвердження цього вказують такі факти: 1) в укладених з ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредитному договорі від 02. 08. 2005 та договорі іпотеки від 16. 08. 2005, місцем проживання останньої зазначено іншу адресу (м. Миколаїв, вул. Крилова, 8 кв, 134); 2) з зазначеної вище довідки, виданої ТОВ «Ліски-М» від 30. 10. 2012 № 3026, вбачається, що відповідач ОСОБА_1 та її син ОСОБА_2 зареєстровані в спірній квартири з 20. 10. 2005, чоловік ОСОБА_4 з 01. 11. 2005, син ОСОБА_1 з 17. 08. 2009, тобто після укладення вказаних договорів, що вказує, що на момент їх укладення відповідач та члени її сімї не проживали в квартирі, що є предметом іпотеки.

За такого вказані вимоги зустрічного позову задоволенню не підлягають.

Щодо вимоги зустрічного позову про встановлення сервітуту щодо квартири, який би надавав право неповнолітнім ОСОБА_2 та ОСОБА_1 користуватися спірною квартирою до досягнення повноліття, то такі вимоги задоволенню не підлягають з підстав, що слугували для задоволення вимог первісного позову, оскільки звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення всіх його мешканців, і законних підстав, які б встановлювали виключення з такого правила не встановлено.

Тому у задоволенні вимог зустрічного позову слід відмовити повністю.

Також підставі ст. ст. 86, 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню понесений судовий збір у розмірі 243, 60 грн.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1, яка також представляє свої та інтереси неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3, третя особа Служба у справах дітей адміністрації Заводського району м. Миколаєва, про виселення задовольнити.

Виселити ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк», третя особа Служба у справах дітей адміністрації Заводського району м. Миколаєва, про встановлення факту постійного проживання та сервітуту у користуванні житловим приміщенням неповнолітніх дітей відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» судовий збір у розмірі 243, 60 грн.

Рішення набуває законної сили через 10 днів після його проголошення.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області в порядку, встановленному ст. ст. 294, 296 ЦПК України.

Суддя О.Г. Разумовська