АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2015 року м. Київ

колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ

Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого Болотова Є.В.,

суддів: Білич І.М., Поліщук Н.В.,

при секретарі Прохоровій В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу запозовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» про визнання кредитного договору недійсним,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 грудня2014 року,

встановила:

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вищеназваним позовом.

Обґрунтовуючи позов, зазначала, що кредитний договір №66/П/82/2008-840 від 22.07.2008 року, укладений між нею та банком, є недійсним, оскільки у відповідача не було відповідної ліцензії для надання кредиту в іноземній валюті.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 грудня2014 року у задоволенні названого позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить постановлене у справі судове рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник вимоги апеляційної скарги підтримали.

Представник публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» в судове засідання не з'явився, про його час і місце повідомлений належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог по суті, суд першої інстанції також зазначив як підставу для відмови в позові - пропуск позивачем строків позовної давності.

Проте повністю з такими висновками суду погодитись не можна.

Встановлено, що між ПАТ «Комерційний Банк «Надра» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір №66/П/82/2008-840 від 22.07.2008 року про надання кредитних коштів в розмірі 105 715, 66 доларів США на строк до 21 липня 2028 року зі сплатою 14,49 % річних.

Відповідно до ст.1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Отже, підставою недійсності правочину за ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України є суперечність саме змісту правочину нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства з огляду на те, що змістом правочину є відповідні його виду умови.

Згідно п. 10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Крім того, в п. 11 даної Постанови вказано, що у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» п. 4 ст. 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу IIЗакону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Відповідно до ст.ст. 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Разом з тим, будь-яких доказів, які б підтверджували недодержання на час укладення спірних договорів вищенаведених вимог закону та відповідних роз'яснень, позивачем не надано.

Правильно встановивши фактичні обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Разом з тим, відмовивши у задоволенні позовних вимог по суті, суд першої інстанції, на підставі поданої банком заяви, застосував наслідки спливу строків позовної давності звернення позивача з даним позовом.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 11 Постанови Верховного суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення в цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про застосування строку позовної давності підлягають виключенню з мотивувальної частини оскаржуваного рішення.

В іншій частині рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, відтак підстав для його скасування задоводами апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. 303, п. 1 ч. 1 ст. 307, п. 2 ч. 1 ст. 307 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року в частині відмови в задоволенні позову з підстав застосування строку позовної давності скасувати.

Виключити з мотивувальної частини рішення суду висновки про застосування строку позовної давності.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Болотов Є.В.

Судді: Білич І.М.

Поліщук Н.В.