Справа № 461/3120/11 Головуючий у 1 інстанції: Городецька Л.М.
Провадження № 22-ц/783/1209/15 Доповідач в 2-й інстанції: Бермес І. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого: Бермеса І.В.

суддів: Мусіної Т.Г., Савуляка Р.В.

за участі секретаря: Ясиновської Я.М.

без участі сторін

розглянула у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ "УкрСиббанк" в особі Львівської філії АКІБ "УкрСиббанк" (нині - Публічне акціонерне товариство "Дельтабанк"), ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів, -

встановила:

Оскарженим рішенням Галицького районного суду м. Львова від 20 жовтня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ "УкрСиббанк" в особі Львівської філії АКІБ "УкрСиббанк" (нині - Публічне акціонерне товариство "Дельтабанк"), ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів - відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд ухвалюючи рішення по справі порушив норми процесуального та матеріального права. Вказує, що банком при підготовці та укладенні оскаржених правочинів не було дотримано чинного законодавства України, яке регулює режим кредитування та здійснення валютних операцій на території України. Внаслідок цього при наданні кредиту грошове зобов'язання було визначено у іноземній валюті. Крім того, відповідач не надав позивачу в письмовій формі повну інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту перед укладенням оспорюваних правочинів. Також, зазначає, що при розгляді справи районним судом було порушено порядок розгляду, а саме суд розглянув дану справу без участі позивача та ще й прийняв у ній рішення по суті заявлених вимог.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заявлений позов.

Сторони в судове засідання не з'явились, хоча належним чином були повідомлені про дату судового засідання, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштою судових повісток. Судова колегія відхиляє клопотання ОСОБА_2 щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з хворобою, оскільки жодних доказів про це він не представив. Ним також не представлено доказів по те, що представник ОСОБА_4 не може представляти його інтереси. Довіреність ОСОБА_4 на даний час є чинна до 15.07.2016 року (а.с.195). Доказів про те, що ОСОБА_2 відкликав вказану довіреність не представлено. Тому судова колегія відхиляє клопотання ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи у зв'язку з необхідністю скористатись правом на отримання юридичних послуг. З врахуванням цих обставин відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України колегія суддів вважає можливим розгляд справи проводити у відсутності сторін та без фіксування судового засідання технічними засобами згідно ч.2 ст. 197 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та пред'явлених позовних вимог, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Статтями 10, 60 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою та п'ятою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом, просив визнати недійсним у цілому договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу від 17 липня 2008 року № 0, укладений між ОСОБА_3 та ПАТ "УкрСиббанк"; визнати недійсним договір поруки, укладений 17 липня 2008 року №217886, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ "УкрСиббанк".

Судом встановлено, що 17 липня 2008 року між відповідачем ОСОБА_3 та АКІБ "УкрСиббанк" було укладено договір за № 0 про надання споживчого кредиту в сумі 69 800,00 доларів США строком по 17 липня 2015 року зі сплатою ануїтетних платежів у розмірі 1 290,00 доларів США у день сплати ануїтетних платежів.

З метою забезпечення виконання кредитного договору, відповідач передала у заставу транспортний засіб марки TOYOTA, модель PRADO, рік випуску 2008, колір чорний, шасі НОМЕР_2, державний номер НОМЕР_1.

Банк виконав свої зобов'язання щодо надання ОСОБА_3 кредитних коштів за договором про надання споживчого кредиту в розмірі 69 800 доларів США.

У зв'язку із не виконанням свого зобов'язання у ОСОБА_3 утворилася заборгованість.

Посилання позивача на відсутність права банку надавати кредит у іноземній валюті суд вірно не прийняв до уваги, вказавши, що відповідно до ч. 3 ст.533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів у іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом, укладення між сторонами договору про надання кредиту в іноземній валюті не суперечить законодавству, чинному на час укладення цього договору.

На момент укладення кредитного договору Закон України "Про захист прав споживачів" не забороняв надання та отримання споживчих кредитів в іноземній валюті на території України.

Також з тексту умов договору, укладеного між сторонами, встановлено, що питання щодо правомірності підвищення банком процентної ставки між сторонами було вирішено. Сторони при укладенні договору самостійно дійшли згоди щодо підвищення процентної ставки.

Сторони також дійшли згоди щодо додаткової сплати пені банку в разі настання зазначених обставин, позичальник погодився з цими вимогами, що не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК України.

Крім того, з кредитного договору встановлено, що ОСОБА_3 були відомі всі умови договору, вона була належним чином проінформована про ризики та умови кредитування.

Матеріалами справи встановлено, що 08 грудня 2011 року між ПАТ "УкрСиббанк" та ПАТ "Дельта Банк" укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим № 2949, відповідно до умов якого ПАТ "УкрСиббанк" відступив, а ПАТ "Дельта Банк" набув права вимоги до боржників за кредитними та забезпечувальними договорами, серед яких і договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0 від 17 липня 2008 року.

16.03.2012 року між ПАТ "УкрСиббанк" та ПАТ "Дельта Банк" був складений Акт прийому-передачі документації за Договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 8 грудня 2011р за договором про надання споживчого кредиту №0.

Оскільки, виходячи із змісту ст.516 Цивільного кодексу України, згода боржника на заміну кредитора у зобов'язанні не потрібна, суд підставно прийшов до висновку, що ПАТ "Дельта Банк" став новим кредитором у зобов'язанні та набув право вимоги за Кредитним Договором №0, укладеним між АКІБ "Укрсиббанк" та ОСОБА_3 17 липня 2008 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що невиконання чи неналежне виконання угоди не може бути підставою для визнання її недійсною.

Крім того, суд вказав, що позивачем всупереч вимогам ст.ст. 10,60 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів порушення відповідачем при укладенні договорів вимог Цивільного кодексу України, Закону України "Про захист прав споживачів".

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача - враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.(ст.627 ЦК України).

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Законодавством України чітко врегульовані питання щодо недійсності угод (ст.ст. 215-216 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частини 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти, сплата яких передбачена ст.1048 ЦК України.

Сторони, підписавши оспорюваний договір, підтвердили факт досягнення згоди між собою щодо усіх істотних умов.

Наявність підписаного обома сторонами кредитного договору свідчить про те, що обидва його учасники бажали укласти договір, його укладення відповідало внутрішній волі сторін, жодна з них не була примушена до укладення такого договору, а відтак, волевиявлення позивача було вільним і відповідало його внутрішній волі. При укладенні договору позивачу були відомі всі умови договору та не існувало ніяких інших обставин, які б примусили його прийняти умови договору на вкрай невигідних для себе умовах.

Як роз"яснив Пленум Верховного Суду України у п.20 постанови №9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до п.3.8 Правил надання банками України інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168, у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач.

При підписанні кредитного договору відповідачем всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення кредитного договору були дотримані, договір містить всі передбачені законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми його укладення, а ОСОБА_3 були відомі всі умови договору, вона була належним чином проінформована про ризики та умови кредитування.

Не здобуто доказів про визнання недійсними наступних договорів, позовні вимоги щодо яких є похідними від визнання недійсним кредитного договору.

Таким чином, судом першої інстанції повно та всебічно з"ясовано обставини справи, надано правову оцінку зібраних по справі доказів, а відтак колегія суддів не знаходить підстав для скасування рішення суду.

При цьому судова колегія враховує те, що апелянтом не представлено доказів про підставність позовних вимог відповідно до ст.ст.4,192,193,227,228,230,524,533 ЦК України, на які він посилався у позовній заяві та в уточнених позовних вимогах (а.с.74-77, 108-109,150-151).

Також встановлено, що не заслуговують на увагу посилання апелянта на те, що суд порушив його права при розгляді справи у його відсутності.

Суд вказав, що представник позивача та позивач у судове засідання не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про судове засідання, тому суд вважав за можливим розглядати справу у їх відсутності згідно ст.169 ЦПК України на підставі наявних у справі даних та доказів.

При цьому, суд враховував те, що позивачем неодноразово подавалися письмові клопотання про відкладення розгляду справи, однак доказів поважності неприбуття в судове засідання не подавали, що свідчить про умисне затягування розгляду справи з метою уникнення виконання умов договорів. Крім того, суд врахував те, що по даній справі вже було прийнято ухвалу про залишення позову без розгляду, яка в подальшому була скасована, а також пояснення представника відповідача, який наполягав на розгляді справи по суті.

Судовою колегією встановлено, що про час та місце судового засідання позивач та його представник були належно повідомлені про що свідчать розписки про вручення їм повісток (а.с.211,213,215).

На клопотання представника позивача справа неодноразово відкладалась.

При таких обставинах суд вправі був закінчити розгляд справи у відсутності представника позивача та позивача.

Інші доводи апеляційної скарги щодо неповного з"ясування обставин, що мають значення для справи та про недоведеність обставин, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Тому даючи оцінку рішенню суду першої інстанції в порядку апеляційного провадження, в межах доводів скарги, колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість рішення. Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляції не ставлять під сумнів його законність.

Таким чином, на підставі ст.308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308, п.1ч.1ст. 314, ст.315, ст.317 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 жовтня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвали законної сили.

Головуючий: Бермес І.В.

Судді: Мусіна Т.Г.

Савуляк Р.В.