АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6291/15 Справа № 208/8341/14 Головуючий у 1 й інстанції - Тур І.В. Доповідач - Свистунова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Міхеєвої В.Ю., Ремеза В.А.

за участю секретаря Видюкової Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 19 травня 2015 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Заводський районний відділ в м. Дніпродзержинськ Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, Комунальне житлово-експлуатаційне підприємство «Оріон» про усунення перешкод в користуванні житлом, зняття з реєстрації та виселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2014 року позивач звернулась до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська з позовною заявою до ОСОБА_3, треті особи: Заводський районний відділ в м. Дніпродзержинськ Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, Комунальне житлово-експлуатаційне підприємство «Оріон» про усунення перешкод в користуванні житлом, зняття з реєстрації та виселення, сплативши судовий збір у відповідності до вимог чинного законодавства. Просила ухвалити рішення, яким усунути їй, як власнику, перешкоди з боку відповідача в користуванні спірною квартирою шляхом виселення його та зняття з реєстраційного обліку у вказаній квартирі.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 19 травня 2015 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

У апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, оскільки вважає, що рішення першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в межах заявлених вимог та на підставі тих доказів, що надані були сторонами під час розгляду справи по суті, у достатньо повному обсязі з'ясував права і обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що позивачу ОСОБА_2 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1. У вказаній квартирі проживає та значиться зареєстрованим відповідач ОСОБА_3, колишній чоловік позивача ОСОБА_2, шлюб розірвано 20 травня 2014 року.

В ході розгляду справи у суді апеляційної інстанції було встановлено, що відповідач у справі, у теперішній час за вказаною адресою не проживає.

Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що на теперішній час відповідач у справі не є членом її сім»ї, а його реєстрація створює неможливість їх спільного проживання у квартирі що належить позивачці, а тому, у відповідності до вимог ст.. 109, 116 ЖК України та ст.. 391 ЦК України просила задовольнити її вимоги.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно відмови у задоволені позовних вимог.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщення нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім'ї власника будинку належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме до членів сім'ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Право членів сім'ї власника житла на користування ним є особистим сервітутом, який встановлюється фактом визнання певних осіб членами сім'ї власника житла.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 ЖК України.

Доводи апеляційної скарги про не врахування судом вимог ст.ст.64,156,162 ЖК України, не враховання законних права позивачки як власника спірної квартири, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки, судом першої інстанції до спірних правовідносин вірно застосовані норми матеріального права.

Також не може прийняти до уваги колегія суддів доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано, що ОСОБА_3, відповідно до вимог ч.2 ст. 64 ЖК України, втратив статус члена сім'ї власника ОСОБА_2 і наміру проживати однією сім'єю із ОСОБА_3 в неї немає, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 64 ЖК України якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача (власника), але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач (власник) та члени його сім'ї, тобто припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) та небажання проживати з особою в одному приміщенні не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Крім того, як пояснив представник апелянта у теперішній час відповідач взагалі не проживає за спірною адресою, а тому взагалі спірними є вимоги позивача щодо усунення перешкод в користуванні житлом, тобто дійсності порушеного її права.

Згідно ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно ст. 47 Конституції України та ст. 9 Житлового кодексу Української РСР, ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням.

Відповідно до статті 157 Житлового кодексу України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно ч. 1 ст. 116 Житлового кодексу України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до п. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Не можуть бути підставою для скасування рішення доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано, що поведінка ОСОБА_3 є неналежною, він не сплачував комунальні послуги, робить її життя нестерпним, та вона зверталась до правоохоронних органів з приводу побиття її обранця позивачем, оскільки висновком про результати розгляду звернення ОСОБА_4 не встановлено ознак кримінального правопорушення, а інших належних доказів у підтвердження вказаним фактам, щодо наявності підстав для виселення відповідача а ні суду першої інстанції, а ні апеляційної не надано.

На підставі вище наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції стосовно відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом, знятті з реєстраційного обліку та виселення є законним та обґрунтованим. Вирішуючи спір в зазначених частинах суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків у рішенні суду першої інстанції, протирічать вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, матеріалам справи, зводяться до переоцінки доказів по справі.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що згідно до ст. 308 ЦПК України правових підстав для скасування рішення не має, а тому, доводи апеляційної скарги підлягають відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 19 травня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.В.Свистунова

Судді В.Ю.Міхеєва

В.А.Ремез