Справа № 712/5423/15-ц
Провадження № 2/712/1869/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2015 року м. Черкаси

Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого /судді - Троян Т.Є.

при секретарі - Шмагайло Н.В.

за участю адвокатів - ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Соснівського районного суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 14.05.2015 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування, посилаючись на те, що 11.01.2012 року ОСОБА_4 подарував ОСОБА_6 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, який посвідчений державним нотаріусом Третьої Черкаської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 Вважає вказаний договір недійсним з наступних обставин:

Вироком Соснівського районного суду м. Черкаси від 07 листопада 2012 року ОСОБА_4 був засуджений за ч.2 ст. 286 КК України до 4 років позбавлення волі з іспитовим строком на 2 роки. Вказаний вирок залишений без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 29.01.2013 року, однак був скасований в частині вирішення цивільного позову.

Зазначив, що рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 15.10.2013 року з ОСОБА_4 на його користь було стягнуто 133 306,29 грн. матеріальних збитків та 3 000 грн. моральної шкоди, а всього 136 306,29 грн.

Вказував, що на момент скоєння злочину, ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане Соснівським райвиконкомом м. Черкаси від 27.09.07 року належала 1/3 частина квартири АДРЕСА_2, яку він в період досудового слідства, з метою уникнення цивільно-правової відповідальності подарував своїй матері ОСОБА_5, що підтверджується договором дарування від 11.01.2012 року.

Вважає вищевказаний договір фіктивним, так як він був укладений без наміру створення відповідних правових наслідків з метою уникнення матеріальної відповідальності. ОСОБА_4 не міг фактично подарувати вказане майно, так як воно не було виділено в натурі, відповідач з даної квартири не виселявся та продовжує в ній проживати.

Крім того, про фіктивність вищевказаного договору дарування свідчить і той факт, що 07 лютого 2012 року в рамках досудового розслідування кримінальної справи, слідчий виніс постанову про накладення арешту на 1/3 частину квартири АДРЕСА_3. ОСОБА_4 був ознайомлений з цією постановою, але він приховав від слідчого та потерпілих той факт, що на той момент він вже подарував цю частину квартири своїй матері.

Просив суд визнати недійсним договір дарування від 11 січня 2012 року, посвідчений державним нотаріусом Третьої Черкаської державної нотаріальної контори ОСОБА_7, згідно якого ОСОБА_4 подарував ОСОБА_5 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 та стягнути понесені судові витрати.

Позивач та його адвокат ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просила суд позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 та адвокат ОСОБА_5 - Ткачук ОСОБА_8 в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог. Свої заперечення мотивували тим, що позивач жодного належного доказу про визнання договору дарування недійсним в силу його фіктивності до суду не надав. Позиція позивача про те, що договір дарування є фіктивним є тільки його субєктивним припущенням. Зазначили, що станом на 11 січня 2012 року в провадженні слідчого відділу ВР ДТП СУ УМВС України в Черкаській області дійсно перебувало кримінальне провадження по факту ДТП, але дарувальник не був жодним чином обмежений та визнаний винним у скоєнні даного ДТП, жодної позовної заяви від позивача та постанови слідчого про накладення арешту він не бачив. Крім того, Обдарована не мала та не може мати в майбутньому жодного відношення до цивільно-правових відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а тому у неї також не могло бути наміру для вчинення фіктивного правочину.

Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) установив наступне.

Наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що ОСОБА_4 був власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_4 на підставі свідоцтва про право власності від 27.09.2007 року.

11.01.2012 року, належна на праві власності відповідачу ОСОБА_4 1/3 частина квартири АДРЕСА_5, житловою площею 56,5 кв.м., загальною площею 103,6 кв.м., яка складається із трьох кімнат, була безоплатно передана ним у власність відповідачу ОСОБА_5 Вячеславові, на підставі договору дарування, посвідченого 11.01.2012 року державним нотаріусом Черкаської державної нотаріальної контори ОСОБА_7

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Згідно з частиною третьою статті 10 ЦПК України на кожну сторону покладається обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що після укладення договору дарування усі умови правочину були виконані сторонами у повному обсязі.

ОСОБА_4 була передана 1/3 частина квартири АДРЕСА_6 Л.В. у власність, а ОСОБА_5 воно було прийнято.

Після нотаріального посвідчення договору дарування квартири, ОСОБА_5 у відповідності до вимог ст. 182 ЦК України, у встановлений законодавством строк було проведено державну реєстрацію прав на нерухомість, що підтверджено витягом про реєстрацію №32879928 від 10.12.2010 року, виданим КП «Черкаське обласне обєднане БТІ».

Також обдарована після реєстрації даного правочину уклала договір про надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території з ОСББ «Мрія 15/1».

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійним», для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалась досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Проте, ОСОБА_5 зареєструвала право власності та уклала договір з утримання будинку та прибудинкової території. Оформлення права власності відповідачкою на спірну частку квартири свідчить про реальність настання правових наслідків правочину.

Позивач також вважає, що даний договір дарування є недійсним та фіктивним, оскільки був укладений під час досудового слідства та без наміру створення відповідних правових наслідків з метою уникнення матеріальної відповідальності. ОСОБА_4 не міг фактично подарувати вказане майно, так як воно не було виділено в натурі, фактично з даної квартири не виселявся та продовжує в ній проживати.

Такі обґрунтування позову суд оцінює критично, оскільки на момент вчинення спірного договору дарування судом не встановлено порушення прав позивача ОСОБА_3

Так, постановою від 17 листопада 2011 року було порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_4 по факту порушення правил безпеки дорожнього руху за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України.

Постановою від 18 листопада 2011 року ОСОБА_3 визнано потерпілим по даній справі, про що йому оголошено під підпис.

06 лютого 2012 року ОСОБА_3 визнано цивільним позивачем та прийнято цивільний позов.

Після того, як 07 лютого 2012 року ОСОБА_4 в рамках кримінального провадження був притягнутий як обвинувачений, 07.02.2012 року в рамках досудового розслідування кримінальної справи, слідчий ВР ДТП СУ УМВС України в Черкаський обсласті ОСОБА_9 виніс постанову про накладення арешту на 1/3 частину квартири, що належить ОСОБА_4 Обтяження зареєстроване 17.02.2012 року в реєстрі прав власності на нерухоме майно.

Допитаний у судовому засіданні у якості свідка слідчий ВР ДТП СУ УМВС України в Черкаський області Гайдай С.Г. показав, що арешт на майно (1/3 частину квартири) ОСОБА_4 був накладений 07 лютого 2012 року після того, як йому було предявлено обвинувачення згідно норм ст.131, 132, 140, 142 КПК України (в редакції 1960 року) у вчиненні злочину передбаченому ч.2 ст.286 КК. До цього часу, ОСОБА_4 був притягнутий як підозрюваний, він ознайомлювався з експертизами та знав про розмір збитків, заподіяних ДТП. Разом з тим, накладення арешту на майно підозрюваного до предявлення обвинувачення обмежує його права та свободи, що гарантуються Конституцією та Законами України. Цивільний позов заявлений 06 лютого 2012 року, відповідно арешт на частину квартири накладений після притягнення ОСОБА_4 як обвинуваченого 07.02.2012 року.

Зазначені свідчення підтверджують відсутність на момент вчинення договору дарування обмежень щодо розпорядження відповідачем ОСОБА_4 своєю власністю.

Вироком Соснівського районного суду м. Черкаси від 07 листопада 2012 року ОСОБА_4 був засуджений за ч.2 ст. 286 КК України до 4 років позбавлення волі з іспитовим строком на 2 роки. Вказаний вирок залишений без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 29.01.2013 року, однак був скасований в частині вирішення цивільного позову.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 15.10.2013 року з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 було стягнуто 133 306,29 грн. матеріальних збитків, завданих йому в результаті вищезазначеного ДТП та 3 000 грн. моральної шкоди, а всього 136 306,29 грн.

Таким чином, на момент вчинення спірного правочину (11.01.2012 року) права позивача ОСОБА_3 не були порушені, оскільки вина ОСОБА_4 ще не була встановлена вироком суду, цивільний позов про стягнення збитків та шкоди заявлений 06.02.2012 року, остаточно вирішений 15.10.2013 року (рішення вступило в законну силу 28.10.2013 року).

Згідно з ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Стаття 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, визначає що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, суд приходить до висновку що позивачем не надано належних та припустимих доказів фіктивності укладеного між відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договору дарування 1/3 частини квартири АДРЕСА_7,посвідченого 11 січня 2012 року, державним нотаріусом Третьої Черкаської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 в реєстрі за №1-97, в зв'язку із чим підстави для задоволення позову відсутні.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 60, 88, 212, 213-215, Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 182, 202, 203, 215, 234, 317, 334, 717, 719, 722 Цивільного кодексу України суд, -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Черкаської області протягом десяти днів з моменту його проголошення.

Головуючий: Т.Є. Троян