Справа № 755/7101/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" квітня 2015 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ЛАСТОВКИ Н.Д.

при секретарі Фузік Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення суми позики, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 суму боргу за договорами позики в розмірі 1 500,00 грн., з урахуванням індексу інфляції у розмірі 2 041,00 грн., 3% річних у розмірі 140,00 грн., а всього 2 181,00 грн. та витрат по сплаті судового збору, від яких він звільнений як учасник ЧАЕС 1 категорії, мотивуючи свої вимоги тим, що 11 квітня 2012 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики в сумі 1 500,00 грн., які він зобов'язався повернути до 28 квітня 2012 року, що підтверджується розпискою від 11.04.2012 року, яка написана власноручно відповідачем. На звернення з вимогою щодо повернення суми боргу відповідач не відповів, борг не повернув, що змусило його звернутися до суду з позовом. Крім того, зазначила, що оскільки відповідач добровільно не бажає повернути борг, то повинен сплатити йому 3 % річних за прострочення грошового зобов'язання, інфляційні втрати за користування чужими грошовими коштами.

28.04.2015 року в судовому засіданні позивач подав в кінцевому варіанті заяву про збільшення позовних вимог, відповідно яких, просив стягнути з ОСОБА_2 суму боргу за договорами позики в розмірі 1 500,00 грн., з урахуванням індексу інфляції у розмірі 2 261,00 грн., 3% річних у розмірі 135,00 грн., а всього 2 396,00 грн. та витрат по сплаті судового збору, від яких він звільнений як учасник ЧАЕС 1 категорії.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві та пояснень наданих під час судового розгляду справи.

В судовому засіданні відповідач проти задоволення позову заперечував, пояснивши тим, що кошти, які брав у ОСОБА_1 він передав третій особі, а саме: ОСОБА_3, про що свідчить розписка, як доказ, за таких обставин позов необхідно пред'являти не до нього, а до ОСОБА_3

Суд, вислухавши пояснення позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до наступного.

Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом встановлено, що 11.04.2012 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики на суму 1 500,00 грн., що підтверджується розпискою від 11.04.2012 року, яка написана власноручно відповідачем, і які відповідач зобов'язався повернути до 26.04.2012 року (а.с. 6).

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства.

В порядку ч.1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що на час звернення до суду, відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання за договором позики, грошові кошти позивачу не повернув, при цьому термін повернення коштів визначеного в розписці до 26.04.2012 року минув, а тому суд вважає за можливе стягнути з відповідача суму позики в розмірі 1 500,00 грн., оскільки судом встановлено наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту розписок, підписаних позичальником, на підставі яких доказується факт укладення договору позики і його умов, при цьому відповідач не заперечував факту укладення чи умов договору.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання.

Таким чином, оскільки в судовому засіданні знайшла своє підтвердження та обставина, що відповідач не виконав зобов'язання щодо повернення позивачу всієї суми грошових коштів, суд вважає за можливе стягнути з відповідача суму заборгованості в розмірі 1 500,00 грн. з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 26.04.2012 року по 28.04.2015 року в розмірі 761,00 грн. та 3 % річних в розмірі 135,00 грн.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Договір - це взаємна угода сторін, тому в ньому містяться окремі положення, умови, визначаються права та обов'язки сторін. Сукупність вищезгаданих, погоджених сторонами умов і становить зміст договору.

За змістом ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Для укладення договору основне значення мають істотні умови. За загальною нормою цивільного права, договір вважається укладеним в належній формі тільки якщо сторони домовилися з приводу всіх суттєвих умов договору (ч.1 ст. 638).

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Суд не приймає до уваги твердження відповідача про те, що грошовими коштами, які він брав у борг у ОСОБА_1 він не користувався, а передав третій особі ОСОБА_3, оскільки, як вбачається з розписки від 11.04.2012 року, між сторонами був укладений договір позики, передбачений ст. 1046 ЦК України, не договір на користь третьої особи, як це передбачено ст. 636 ЦК України.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики підлягає задоволенню, а саме підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 боргу в розмірі 1 500,00 грн., інфляційні втрати у розмірі 761,00 грн., 3% річних у розмірі 135,00 грн., а всього 2 396,00 грн.

Відповідно до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, суд присуджує з відповідача на користь держави судовий збір, якщо позивач, на користь якого ухвалено рішення, звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст. ст. 525, 526, 536, 552, 625, 627, 628, 638, 632, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 58, 84, 88, 208, 209, 212, 213, 214, 215, 218, 294 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу в розмірі 2 396,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва протягом 10 днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: