У Х В А Л А

3 вересня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Лященко Н.П.,Охрімчук Л.І.,
розглянувши заяву публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 червня 2015 року в справі за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором кредитної лінії,

встановила:

Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 13 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 9 квітня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 червня 2015 року касаційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» відхилено, рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційної суду залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві ПАТ «Дельта Банк» просить скасувати ухвалу судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 червня 2015 року та направити справу на новий касаційний розгляд, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 526, 553, 554, 1050, 1054 ЦК України, а також процесуального права 212, 213, 215 ЦПК України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

У справі, про перегляд якої подано заяву, суд касаційної інстанції погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій виходив із того, що додатковим договором від 13 грудня 2013 року №14 до кредитного договору від 13 липня 2011 року збільшено обсяг відповідальності поручителя, без його згоди. Матеріали справи не містять доказів надання згоди відповідачем на такі зміни, а тому відсутні підстави для стягнення з ОСОБА_4, як поручителя, суми заборгованості за кредитним договором.

У наданих для порівняння:

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 квітня 2015 року суд касаційної інстанції виходив з того, що поручителі були повідомлені та надали свою згоду на підвищення процентної ставки.

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 лютого 2014 року суд касаційної інстанції виходив із того, що додатковою угодою не було збільшено обсягу відповідальності поручителя за зобов'язаннями щодо кредитного договору, а тому відсутні підстави для визнання договору поруки припиненим;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 грудня 2014 року суд касаційної інстанції виходив із того, що додатковими угодами було змінено процентну ставку за користування коштами у гривні, однак боржник не отримував кредитні кошти в гривні, тому в цій частині додаткові угоди не збільшують відповідальність поручителя;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 березня 2015 року суд касаційної інстанції виходив із того, що судом взагалі не встановлено чи було банком нараховано процентну ставку, встановлену договором, чи здійснено її підвищення, й відповідно не перевірив наявність правових підстав для припинення поруки;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 квітня 2015 року суд касаційної інстанції виходив із того, що у договорі поруки встановлено строк дії поруки у зв'язку з чим встановлене частиною четвертою статті 559 ЦПК України правило про припинення поруки у разі, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, не підлягало застосуванню;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2011 року суд касаційної інстанції виходив із того, що суд не встановив, чи вірно позивачами обрано спосіб захисту порушеного права та чи може позовна вимога про припинення договору поруки в судовому порядку вважатися визначеним статтею 16 ЦК України способом захисту порушених прав, чи передбачає такий спосіб припинення договору поруки укладений між сторонами договір;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 червня 2014 року суд касаційної інстанції виходив із того, що суд апеляційної інстанції не врахував та дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову до поручителів у зв'язку з припиненням договорів поруки в силу частини першої статті 559 ЦК України, оскільки належним чином не перевірив та не дав належної правової оцінки додатковим угодам до договорів поруки, зазначивши, що банк без згоди поручителів підвищив відсоткову ставку за кредитним договором, суд не вказав на підставі чого він дійшов такого висновку. Зокрема, зазначеними додатковими угодами до договору поруки, поручителі, кожен окремо, дав згоду на зміну кінцевого терміну виконання основного зобов'язання і на зміну процентної ставки, тобто погодились забезпечувати змінене зобов'язання.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором кредитної лінії про перегляд ухвали судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 червня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук