Справа № 363/3855/13 Головуючий у І інстанції Войнаренко Л.Ф.
Провадження № 22-ц/780/1186/15 Доповідач у 2 інстанції Волохов Л. А.
Категорія 1 07.05.2015
УХВАЛА

Іменем України

07 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого: Волохова Л.А.,

суддів: Івановій І.В., Олійника В.І.,

при секретарі Микитенко Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законодавства у природоохоронній сфері в Київській області в інтересах держави в особі Головного управління Держкомзему у Київській області до Вишгородської міської ради, управління Держкомзему у Вишгородському районі, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа Громадська організація садове товариство «Надія» про скасування рішення, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянкиза апеляційною скаргою Вишгородської міської ради на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 02 квітня 2014 року у справі,

встановила:

У травні 2012 року міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законодавства у природоохоронній сфері в Київській області в інтересах держави звернувся до суду з зазначеним позовом та просив скасувати рішення Вишгородської міської ради, визнати недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Вишгородської міської ради № 24/7 від 28 жовтня 2011 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на землю та передано у приватну власність ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_2 земельні ділянки НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, площами по 0,1050 га кожному для ведення садівництва по вул. Садовій в СТ «Надія» масиву «Дніпро» у м. Вишгороді Київської області. На підставі цього рішення 14 листопада 2011 року вказаним особам були видані державні акти на право власності на ці земельні ділянки.

Однак, 07.05.2012 року при здійсненні винесення меж земельних ділянок вказаних громадян в натурі на місцевість було виявлено, що вони накладаються на прибережну захисну смугу річки Дніпро та розташовані в прибережній захисній смузі цієї річки. Тому позивач вважає, що оспорюване рішення Вишгородської міської ради та державні акти на право власності на земельні ділянки, видані на підставі цього рішення, необхідно визнати недійсними.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 13 листопада 2012 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 23 січня 2013 року позов задоволено частково. Визнано недійсними рішення Вишгородської міської ради № 24/7 від 28 жовтня 2011 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складення документів, що посвідчують право на земельну ділянку та передачу земельних ділянок у приватну власність громадянам ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6» та державні акти на право власності на земельні ділянки, видані на ім`я цих громадян. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалою ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 1013 року рішення Вишгородського районного суду Київської області від 13 листопада 2012 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 23 січня 2013 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції з мотивів того, що висновки цих судів про задоволення позовних вимог про визнання недійсними рішення Вишгородської міської ради та державних актів на право власності на земельні ділянки з тих підстав, що спірні земельні ділянки віднесені до земель водного фонду, є безпідставними, оскільки віднесення спірних земельних ділянок до земель прибережної захисної суги та категорії земель водного фонду, без відповідних доказів, що підтверджували б існування таких обставин, є порушенням ст.60 ЦПК України.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 02 квітня 2014 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним рішення Вишгородської міської ради № 24/7 від 28 жовтня 2011 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складення документів, що посвідчують право на земельну ділянку та передачу земельних ділянок у приватну власність громадянам ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6». Визнано недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки, видані на ім`я: ОСОБА_3 серії НОМЕР_6; ОСОБА_2 серії НОМЕР_7; ОСОБА_6 серії НОМЕР_8; ОСОБА_5 серії НОМЕР_9; ОСОБА_4 серії НОМЕР_10. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 17 липня 2014 року апеляційну скаргу Вишгородської міської ради задоволено частково. Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 02 квітня 2014 року в частині визнання недійсним рішення Вишгородської міської ради № 24/7 від 28 жовтня 2011 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складення документів, що посвідчують право на земельні ділянки та передачу їх у приватну власність» та визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки, виданих на ім`я: ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_4 - скасовано та ухвалено в цій частині нове, яким у задоволенні цих позовних вимог - відмовлено.

Ухвалою ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 грудня 2014 року скасовано рішення апеляційного суду Київської області від 17 липня 2014 року, а справу направлено до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

В апеляційній скарзі представник Вишгородської міської ради просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, вважає за необхідне її відхилити з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. У пункті 2 постанови №14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року „Про судове рішення у цивільній справі" зазначено, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ч.4 ст.338 ЦПК України, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в Київській області, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 58 ЗК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Статтею 59 ЗК України передбачено, що землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Відповідно до п. «д» ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України до земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, зокрема, належать землі водного фонду.

Згідно зі статтями 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі житлової та громадської забудови й землі водного фонду, віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно їх повноважень. Подібний порядок встановлено й для зміни цільового призначення земель, що згідно із частиною 2 статті 20 ЗК України проводиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронних та історично-культурного призначення.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання, відповідно до статті 21 ЗК України, недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною, тощо.

Відповідно до частини першої статті 58 ЗК України та статті 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та ;навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча і не розташовані об'єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Як випливає зі змісту статті 59 ЗК України, чинним законодавством встановлено особливий правовий режим ;використання; земель водного фонду. Так, хоча й у частині 1 статті 59 ЗК України передбачено, що такі землі можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності, разом з тим стаття 59 ЗК України у частинах 2-4 закріплює обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно ж до частини 4 статті 84 ЗК України землі&nbsp;водного фонду взагалі ;не можуть передаватися у приватну власність, крімвипадків передбачених ;законодавством.

За положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60 - 62 ЗК України та статтями 1, 88 90 ВК України. Так, згідно зі статтею 61 ЗК України, статтею 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо. Об'єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Непридатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.

Відповідно до статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

Згідно із пунктом 2.9. Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження, шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року N 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них», з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час встановлення водоохоронної зони. Порядок та умови виготовлення проектів землеустрою, в тому числі й щодо прибережних смуг, визначаються статтями 50 54 Законом України «Про землеустрій».

Таким чином, землі зайняті поверхневими водами: природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами і іншими водними об'єктами та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на яких знаходиться водний фонд України та на який розповсюджується окремий порядок надання та використання.

Отже, прибережна захисна смуга це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим.

Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити із нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них». Тобто сама по собі відсутність землевпорядної документації не змінює правовий режим захисної смуги.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 5 листопада 2014 року у справі №6-171цс14, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що рішенням Вишгородської міської ради № 24/7 від 28.10.2011 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки та передачу у приватну власність земельних ділянок: НОМЕР_1 ОСОБА_3; НОМЕР_2 ОСОБА_6; НОМЕР_3 ОСОБА_5; НОМЕР_4 ОСОБА_4; НОМЕР_5 ОСОБА_2, площами по 0,1050 кожна з цільовим призначення для ведення садівництва, які розташовані по вул. Садовій в с/т «Надія» масиву «Дніпро» у м. Вишгород, Київської області (т.1,а.с. 13).

На підставі даного рішення було видано державні акти на право власність на земельні ділянки, а саме: ОСОБА_3 - серії НОМЕР_6 (кадастровий номер НОМЕР_11), зареєстрованого 14.11.2011 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 08231; ОСОБА_2 - серії НОМЕР_7 (кадастровий номер НОМЕР_12), зареєстрованого 14.11.2011 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 08229; ОСОБА_6 - серії НОМЕР_8 (кадастровий номер НОМЕР_13), зареєстрованого 14.11.2011 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 08232; ОСОБА_5 - серії НОМЕР_9 (кадастровий номер НОМЕР_14), зареєстрований 14.11.2011 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 08228; на ім'я ОСОБА_4 - серії НОМЕР_10 (кадастровий номер НОМЕР_15), зареєстрованого 14.11.2011 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №08230 (Т.1, а.с.15-19).

З урахуванням наведеного та зважаючи на ту обставину, що оспорюванні державні акти на право власності на земельні ділянки з цільовим призначення для ведення садівництва видані громадянам ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 у СТ «Надія» масиву «Дніпро» у м. Вишгороді, з порушенням порядку встановлення цільового призначення земельних ділянок.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскаржуване рішення Вишгородської міської ради та виданий на його підставі державні акти на право власності на земельні ділянки, є недійсними.

Таким чином рішення суду першої інстанції суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Інші докази та обставини, на які посилається Вишгородська міська рада Київської області в апеляційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив обставини справи, надані сторонами докази, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про задоволення позову та ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу Вишгородської міської радивідхилити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 02 квітня 2014 року залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Волохов Л.А.

Судді Іванова І.В.

Олійник В.І.