АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6626/15 Справа № 202/134/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Зосименко С. Г. Доповідач - Козлов С.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого: Козлова С.П.,

суддів: Тамакулової В.О., Болтунової Л.М.,

при секретарі: Безрукавому Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу та примусове виконання обовязку в натурі та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Обслуговуючий кооператив "Автогаражний кооператив "Лівобережний", про визнання договорів недійсними, стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 суми боргу та примусове виконання обов'язку в натурі, посилаючись на те, що 19.03.2008 року між ними було укладено договір № 2, за яким він зобов'язувався продати, а ОСОБА_2 - купити нежитлові приміщення за адресою: м. Дніпропетровськ, АДРЕСА_1, проте ОСОБА_2 виявила бажання користуватися зазначеними гаражами ще до їх відчуження, у зв'язку із чим 16 липня 2008 року між ними було укладено договір оренди нежитлового приміщення, за яким дані гаражі були передані їй в оренду з орендною платою 2000 грн. на місяць та додатковими угодами було змінено строк укладанні договору купівлі-продажу до 31 травня 2009 року. До теперішнього часу договір купівлі-продажу не укладений, але ОСОБА_2 продовжує користуватися гаражами і не сплачує орендну плату з січня 2011 року, тому він 23.11.2013 року направив їй повідомлення про відмову від договору оренди, яке отримано нею 30.11.2013 року. З таких підстав ОСОБА_3 просив стягнути з неї на його користь борг за оренду гаражів з урахуванням індексу інфляції з 06 січня 2011 року до 06 листопада 2013 року у розмірі 72870 грн., 3% річних у розмірі 5943,28 грн., зобов'язати ОСОБА_2 повернути за актом приймання-передачі гаражі АДРЕСА_1

ОСОБА_2 подала зустрічний позов, обґрунтовуючи його тим, що 19.03.2008 року між нею та ОСОБА_3 було укладено договір № 02, за яким ОСОБА_3 зобов'язується продати, а вона купити гаражі АДРЕСА_1, але ОСОБА_3 у встановлений договором строк не оформив всі необхідні для продажу документи, тому між ними 16.07.2008 року було укладено договір оренди вказаних гаражів, який мав діяти до оформлення договору купівлі-продажу. До 31.05.2009 року договір купівлі-продажу гаражів не був укладений, оскільки гаражі не були ведені в експлуатацію. До 01.01.2011 року ОСОБА_2 виконувала умови договору оренди та оплачувала орендну плату в розмірі 2000 грн.. Оскільки на день укладання договору оренди гаражі не були введені в експлуатацію, ОСОБА_3 не мав законного права укладати договір оренди, що є підставою для визнання його недійсним. Гаражі були введені до експлуатації з матеріалами, які ОСОБА_2 використала для ремонту гаражів та з роботами за її кошти. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.08.2011 року було стягнуто з ОСОБА_3 на її користь суму авансу у розмірі 22000 грн., після чого воно було скасоване частково рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.05.2012 року та стягнуто з ОСОБА_3 3% річних у розмірі 1076,07 грн. та інфляційні витрати у розмірі 3253,67 грн., а всього рішенням суду було стягнуто на її користь 26668,74 грн., але ОСОБА_3 умисно його не виконує і продовжує користуватися її грошима, не надає достовірні дані державному виконавцю Індустріального ВДВС де на виконанні перебуває виконавчий лист. У зв'язку з тим, що вона збиралася придбати гаражі та зробила там ремонт на суму 18550 грн., які ОСОБА_3 підтвердив намір повернути до 30.09.2013 року розпискою від 10.08.2012 року, просила визнати недійсними договір оренди № 02 від 19.03.2008 року і договір оренди № 2 від 16.07.2008 року, стягнути з ОСОБА_3 на її користь матеріальні збитки у вигляді інфляційних витрат за період з 17.03.2011 року по 01.06.2014 року у сумі 3134,23 грн., 3% річних у сумі 2148,16 грн. за користуватися її 22000 грн., витрачені на покращення гаражів кошти у розмір 18550 грн., інфляційні витрати за період з 01.10.2013 року по 01.06.2014 року за прострочення грошового зобов'язання від 10.08.2012 року у розмірі 2166,94 грн., 3% річних у розмірі 394,89 грн..

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2015 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму заборгованості по орендній платі зі договором оренди № 2 нежитлового приміщення від 16 липня 2008 року за період з січня 2011 року по листопад 2013 року з урахуванням індексу інфляції у розмірі 72870 грн. та 3% річних у розмірі 5943,28 грн., всього - 78813,28 грн.; зобов'язано ОСОБА_2 повернути ОСОБА_3 за актом приймання-передачі гаражі АДРЕСА_1 у м. Дніпропетровську; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрачені на покращення гаражів кошти у розмір 18550 грн., інфляційні витрати за період з 01.10.2013 року по 01.06.2014 року за прострочення грошового зобов'язання від 10.08.2012 року у розмірі 2166,94 грн., 3% річних у розмірі 394,89 грн., всього - 21111,83 грн., а в іншій частині позову ОСОБА_2 відмовлено. Вирішення питання про розподіл між сторонами судових витрат по справі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення по суті заявлених позовних вимог, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невірну та необ'єктивну оцінку доказів по справі у їх сукупності, порушення норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів скарги колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення та скасування рішення суду.

Як правильно встановлено судом, 16 липня 2008 року між сторонами було укладено договір оренди № 2 нежитлового приміщення, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передав в ОСОБА_2 строкове платне володіння та користування нежитлове приміщення - гаражі АДРЕСА_1, при цьому об'єкт оренди належить на праві володіння та користування орендодавцю згідно витягу із протоколу засідання правління АГК «Лівобережний» № 7 від 05.08.2002 року та паспортів на відповідні гаражі, договір діє до оформлення договору купівлі-продажу між сторонами цього договору, договір купівлі-продажу мав бути укладений в строк до 08 липня 2008 року, орендна палата за даним договором складає 2000 грн. та має сплачуватися готівкою у національній валюті щомісячно авансом в строк з 01-го по 05-те число кожного місяця, а додатковими угодами до даного договору від 04 червня 2008 року та 19 січня 2009 року строк було змінено та визначено дату укладання договору купівлі-продажу гаражів не пізніше 31 травня 2009 року, але до цього часу договір купівлі-продажу не укладено і ОСОБА_2 не сплачувала орендну плату з 06 січня 2011 року до 06 листопада 2013 року, у зв'язку з чим заборгованість по орендній платі склала 70000 грн. і ОСОБА_3 21.11.2013 року направив ОСОБА_2 повідомлення про припинення договору оренди № 2 нежитлового приміщення від 16 липня 2008 року, яке ОСОБА_2 отримала 30 листопада 2013 рок, що визнано сторонами у судовому засіданні.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.08.2011 року, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 12.2011 року та в цій частині залишено без змін рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.05.2012 року, встановлено, що ОСОБА_3 є членом Обслуговуючого кооперативу «Автогаражний кооператив «Лівобережний» з 2006 рокута має у користуванні гаражі АДРЕСА_1 які за укладеним між сторонами 19 березня 2008 року попереднім договором № 02 ОСОБА_3 зобов'язався продати, а ОСОБА_2 - купити, але зобов'язання за цим договором ОСОБА_3 не виконав, тому за рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.08.2011 року з нього було стягнуто на користь ОСОБА_2 суму авансу у розмірі 20000 грн. та суму штрафу у розмірі 2000 грн., а згідно рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.05.2012 року було також стягнуто 3% річних у розмірі 10754,07 грн. та інфляційні витрати у розмірі 3253,67 грн..

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3% річних від простроченої суми за весь час прострочки.

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно ч. 1 ст. 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

Відповідно до ст. 782 ЦК України наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

За статею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Оскільки ОСОБА_2, заявляючи вимоги на підставі ст. ст. 229, 230 ЦК України про визнання недійсних спірних договорів, як таких, при укладенні яких вона помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, та при цьому ОСОБА_3 навмисно вів її в оману щодо його членства в кооперативі та наявності у нього права на спірні гаражі, належних доказів в підтвердження цих обставин не надала, а вимагаючи стягнути з ОСОБА_3 матеріальні збитки у вигляді інфляційних витрат за період з 17.03.2011 року по 01.06.2014 року через невиконання ним рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.08.2011 року та рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.05.2012 року, не надала суду доказів про відкриття виконавчого провадження та про надання боржником державному виконавцю недостовірних даних або його ухилення від виконання рішення суду, суд обґрунтовано відмовив в задоволенітаких позовних вимог, а виходячи з того, що ОСОБА_2 не було сплачено орендодавцю орендну плату в повному обсязі за весь час користування гаражами і нею було зроблено ремонт орендованих гаражів на загальну суму 18550 грн., що підтверджується розпискою ОСОБА_3 від 10.08.2012 року, згідно якої він зобов'язувався повернути ОСОБА_2 цю суму у разі ненадання ним документів для оформлення гаражів у строк до 30.09.2013 року, суд стягнув з неї на користь ОСОБА_3 суму заборгованості по орендній платі за період з січня 2011 року по листопад 2013 року з урахуванням індексу інфляції у розмірі 72870 грн., 3% річних у розмірі 5943,28 грн. та зобов'язав ОСОБА_2 повернути ОСОБА_3 за актом приймання-передачі гаражі АДРЕСА_1 у м. Дніпропетровську, стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрачені на покращення гаражів кошти у розмір 18550 грн., інфляційні витрати за період з 01.10.2013 року по 01.06.2014 року за прострочення грошового зобов'язання від 10.08.2012 року у розмірі 2166,94 грн. та 3% річних у розмірі 394,89 грн., керуючись названими нормами закону.

Доводи ОСОБА_2 у скарзі про залишення судом без уваги всіх обставин та доказів в підтвердження її позову в повному обсязі не відповідають матеріалам справи і фактично зводяться до одностороннього тлумачення регулюючого спірні правовідносини законодавства лише на свою користь, повторного обґрунтування заявлених нею вимог з викладенням таких же самих обставин і доказів, яким суд дав належну оцінку у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України. При цьому посилання скаржниці на відсутність волевиявлення ОСОБА_3 на укладання з нею договору купівлі-продажу гаражів, закінчення строку дії договору оренди 01 червня 2009 року і безпідставне стягнення судом з неї орендної плати з січня 2011 року по листопад 2013 року, відмову в стягненні матеріальних збитків, 3% річних у розмірі 10754,07 грн. та інфляційних витрат у розмірі 3253,67 грн. за період з 17.03.2011 року до 01.06.2014 року з ОСОБА_3 у зв'язку з невиконанням ним відповідного рішення суду не ґрунтуються на дійсних обставинах справи, які свідчать про фактичне користування нею після 31 травня 2009 року спірними гаражами згідно умов договору, відсутність умисного введення її в оману зі сторони ОСОБА_3 щодо наміру продажу їй гаражів та його ухилення від виконання рішення суду про стягнення з нього зазначених сум, як не можуть бути прийняти до уваги і доводи скарги про відсутність у ОСОБА_3 права на передачу в оренду вказаних гаражів у 2008 році у зв'язку з прийняттям його в члени АГК «Лівобережний» тільки у 2011 році, оскільки вищенаведеним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.08.2011 року було встановлено членство ОСОБА_3 АГК «Лівобережний» з 2006 року.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: