АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/2887/15 Головуючий 1 інстанції -
Справа № 646/7949/14 ОСОБА_1
Категорія: трудові Доповідач - Швецова Л.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого-судді: Швецової Л.А.,

суддів: Гальянової І.Г., Костенко Т.М.

за участі секретаря: Єрьоменко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 29 січня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Харківський електротехнічний завод «Трансзвязок» про поновлення на роботі, виплату середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі, виплату середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди, в обгрунтування якого зазначив, що він працював у відповідача з 2004 року, з 08.01.2009 року на посаді начальника автотранспотрної дільниці. Відповідно до наказу №101 від 22.04.2014 року головою правління було вирішено автотранспотрну дільницю як окремий структурний підрозділ ліквідувати, а працівників дільниці перевести у підпорядкування начальника матеріально-технічного забезпечення та зовнішньої кооперації ОСОБА_4 з 23.06.2014 року, в звязку з чим на підставі наказу № 63 від 01.07.2014 року його було звільнено з посади начальника автотранспотрної дільниці в звязку зі скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Своє звільнення вважав незаконним оскільки, скорочення чисельності та штату працівників було необрунтованим, мотивованих підстав для цього у підприємства не було; вважав, що підприємство не запропонувало йому іншу роботу згідно його спеціальності та кваліфікації, також зазначає, що відповідачем не було направлено до Державної служби зайнятості звіт про заплановане звільнення працівників. Вказуючи на дані обставини, на положення законодавства України, просив суд визнати незаконним та скасувати наказ від 15.04.2014 року №98 про скорочення посади начальника другої групи автотранспотрної дільниці; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду, не отриману надбавку та витрати на відрядження.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав та зазначив, що рішення про скорочення чисельності штату працівників ПАТ «Харківський електротехнічний завод «Трансзвязок» прийнято з урахуванням економічної ситуації, що склалася та з додержанням передбачених законодавством процедур.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 29.01.2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.

Не погодившись із вказаним вище рішенням суду першої інстанції представник позивача ОСОБА_6 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу. В якій просив скасувати рішення від 29.01.2015 року Червонозаводського районного суду м. Харкова, та прийняти рішення про повне задоволення позовних вимог. Свої апеляційні вимоги апелянт обґрунтував тим, що рішення суду є незаконним і необґрунтованим, при розгляді справи судом першої інстанції було допущене неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, суд порушив і неправильно застосував норми матеріального і процесуального права.

Вказує, що судом не враховано, що він відповідно до ст. 42 КЗпП України має переважне право на залишення на роботі, ніж інші представники, ротацію яких не провів відповідач, який також порушив вимоги 43-1 та 49-2 КЗпП України.

Вислухавши пояснення учасників процесу, перевіривши відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача з підстав передбачених п. 1ст. 40 КЗпП України було проведено з дотриманням процедури вивільнення працівників, передбаченої КЗпП України.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ст. 80 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Порушення зазначеного порядку є достатньою підставою для поновлення працівника на роботі.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи ОСОБА_6 перебував у трудових відносинах з відповідачем з 2004 року. З 08.011.2009 року займав посаду начальника автотранспортної дільниці.

Наказом № 63 від 01.07.2014 року ОСОБА_6 був звільнений з посади відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з скороченням чисельності працівників, і

у день звільнення з працівником був проведений остаточний розрахунок.

Як вбачається з матеріалів справи скорочення чисельності працівників було обумовлено змушеним зменшенням обсягів робіт на підприємстві та скрутною економічною ситуацією.

Згідно з протоколом № 1 від 31.03.2014 року засідання заводської комісії по визначенню працівників, що підлягають звільненню у звязку зі скороченням чисельності і штату працівників, комісією прийнято рішення, що у звязку з ліквідацією транспортної дільниці, як самостійного структурного підрозділу, виключається з штатного розкладу посада начальника другої групи, а тому начальник другої групи підлягає скороченню.

Відповідно до наказу № 102 від 22.04.2014 року було прийнято рішення щодо майбутнього звільнення позивача на підставі п. 1 ч.1. ст. 40 КЗпП України.

23.04.2014 року позивач був ознайомлений з наказом № 102 та від підпису відмовився.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі, якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Також позивачу були запропоновані вакантні на підприємстві посади, але він відмовився від ознайомлення з переліком вакантних посад.

Як в суді першої так і апеляційної інстанції ОСОБА_6 не заперечував факт скорочення чисельності працівників ПАТ «Харківський електротехнічний завод «Трансзвязок» та відсутності у новому штатному розкладі у відділі матеріально-технічного забезпечення та зовнішньої кооперації посади начальника другої групи автотранспортної дільниці, не оспорював позивач в судовому засіданні апеляційного суду і факт попередження його персонально 23.04.2014 року - у встановлений ст. 49-2 КЗпП України строк про наступне вивільнення.

Відповідно до вимог ст. 64 ГК України, підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників та штатний розклад.

У звязку з зазначеним судом першої інстанції обґрунтовано зроблений висновок про те, що суд не вправі при вирішенні трудового спору про поновлення на роботі працівника за підставами, передбаченими п.1 ст. 40 КЗпП України обговорювати доцільність зміни внутрішньої реорганізації юридичної особи (організаційної структури та скорочення штатної чисельності працівників), в тому числі доцільність ротації працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 i 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_6 не заперечував той факт, що йому при вирішенні питання про звільнення пропонувалися вакантні посади резчика на ножницях та пресах, а також терміста цеху № 5, що мали місце під час вирішення питання про вивільнення позивача, але він відмовився від них, оскільки вони не відповідали його кваліфікації.

Відповідно до вимог ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату

працівників у звязку із змінами в організації виробництва i праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією i продуктивністю праці.

При цьому до кола працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на poбoтi, i працівники, які не мають таких переваг, а тому підлягають звільненню, входять вci працівники, що займають таку ж посаду i виконують таку ж роботу на підприємстві.

Згідно протоколу засідання комiciї по скороченню від 31.03.2014 року посади, які відповідають кваліфікації ОСОБА_6 були відсутні і тому вимоги ст. 42 КЗпП України не застосовувалися.

У звязку з вищезазначеним колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 про те, що районним судом не враховано, що він відповідно до ст. 42 КЗпП України має переважне право на залишення на роботі, ніж інші представники, ротацію яких не провів відповідач, не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах трудового законодавства.

Відповідно до ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 1 ст. 40 КЗпП України може бути проведене лише за попередньою згодою первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Також судом першої інстанції були досліджені докази, відповідно до яких позивач не був членом профспілки, яка діє на підприємстві, тому погодження профспілкового органу на його звільнення не потрібно.

Той факт, що ОСОБА_6 було звільнено одразу після виходу його на роботу з лікарняного 01.07.2014 року не свідчить про незаконність звільнення, не є підставою для поновлення його на роботі.

Оскільки порушень трудових прав ОСОБА_6 при його звільненні не встановлено, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив позивачу і в задоволенні його вимог про стягнення моральної шкоди.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, рішення якого ухвалено з додержанням вимог матеріального та процесуального права, що відповідно до ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313 - 315, 317, 319, 324 ЦПК України, судова колегія

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 29 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цією ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: