СВАЛЯВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 306/737/15-ц
Провадження № 2/306/381/15
Рядок статзвіту № 26
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.05.2015 м. Свалява

Свалявський районний суд Закарпатської області в особі :

головуючого - судді : Вінер Е.А.

з секретарем : Фалес Л.І.

з участю позивача : ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Свалява цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу посилаючись на те, що 01 жовтня 2012 року він надав в позику відповідачу суму коштів в розмірі 2700 доларів США та 100 євро з строком повернення до 01 грудня 2014 року, що підтверджується розпискою. Відповідач в добровільному порядку кошти не повертає, станом на 20 березня 2015 року за офіційним курсом НБУ України заборгованість складає 65090,72 гривень. Крім того, позивач вважає, що згідно законодавства він має право на три відсотки річних від простроченої суми заборгованості, яка складає 604,54 гривень. В звязку з вищевикладеним просить стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 70695,26 гривень, з якої сума основного боргу 65090,72 гривень, три відсотки річних 604,54 гривень, витрати на правову допомогу в розмірі 5000,00 гривень та оплачений судовий збір.

Згідно поданих письмових заперечень відповідач заперечує проти заявлених позовних вимог в звязку з тим, що грошові кошти він отримав в національній валюті в розмірі 22650,00 гривень, які були призначені для реалізації спільної з позивачем мети. Крім того, 22 грудня 2014 року ним було повернуто ОСОБА_1 3200,00 гривень, а тому заборгованість по розписці складає 19450,00 гривень. Просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просить їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не зявився надав суду заяву про відкладення розгляду справи в звязку з його поїздкою до м.Ужгород (а.с. 20), проте жодних доказів суду не надав. А тому суд визнає повідомлені причини неявки відповідачем неповажними та розглядає справу у його відсутності.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до слідуючого висновку.

Судом встановлено, що між сторонами існують правовідносини, які повинні регулюватися статтями 1046, 1047, 1048, 1049 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Ч.ч. 1-3 ст.212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно положень ч. 1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Так, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Як вбачається з правової позиції, сформованої Верховним судом України у постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи №6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046,1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Судом встановлено, що 01 жовтня 2012 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 2700,00 доларів США та 100,00 Євро та зобовязався їх повернути в строк до 01 грудня 2014 року, що підтверджується відповідною розпискою, оригінал якої був досліджений в ході розгляду справи та долучений до матеріалів справи (а.с. 11).

Відповідно до вимог ч. 1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Разом з тим, як встановлено судом, відповідач у встановлений в договорі строк, а саме до 01 грудня 2014 року, і на час розгляду справи, грошових коштів позивачу не повернув, чим порушив умови укладеного між ними договору.

При цьому, статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, тощо.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми позики є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення в повному обсязі.

Крім того, ураховуючи те, що цивільно-правові відносини між сторонами виникли внаслідок договору, укладеного між позивачем та відповідачем, суд вважає, що цивільно-правову відповідальність за неналежне виконання взятих на себе зобов'язань повинен нести в повному об'ємі відповідач.

Так, за змістом частини другої статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, відповідно до положень статей 524 та 533 ЦК України грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Така правова позиція підтверджується й практикою Верховного Суду України (постанова від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12).

Відповідно до ч. 2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11).

За таких обставин, суд також приходить до висновку про обґрунтованість вимог ОСОБА_1 частині стягнення з відповідача 3 % річних від суми боргу, що складає 604,54 гривень.

У відповідності до вимог ч. 1,2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 Про судове рішення в цивільній справі згідно з частиною першою статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання.

У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга ст.192 ЦК України, частина третя ст.533, Декрет КМУ від 19.02.1993 року №15-93 Про систему валютного регулювання і валютного контролю).

За таких обставин, суд приходить до висновку, що сума заборгованості за договором позики підлягає стягненню відповідно до офіційного курсу НБУ на момент ухвалення рішення суду. Так, відповідно до офіційного курсу гривні відносно долара США, встановленого Національним Банком України станом на 20 березня 2015 року, 100 дол. США еквівалентно 2319,0613 грн., 100 Євро складає 2476,0618 грн.

Суд не може взяти до уваги, заперечення надані відповідачем про не визнання ним позову, оскільки ним не заперечується факт отримання позики.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики в сумі 2700,00 дол. США, 100,00 Євро що еквівалентно 65090,72 грн. Також підлягає стягненню 3% річних за період з 01.12.2014 року по 20.04.2015 року в розмірі 604,54 грн. (65090 х 3 х 113 (кількість днів)/365/100).

Що стосується стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 5000,00 гривень то такі також підлягають до стягнення, оскільки підтверджені документами, а саме квитанцією до прибуткового касового ордера №17 від 25 березня 2015 року (а.с.21).

Судові витрати необхідно стягнути за правилами статті 88 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 15, 30, 57, 58, 60, 62, 88, 212, 215 ЦПК України, ст.ст. 1046- 1049 ЦК України суд,

Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_4 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 суму боргу в розмірі 70695,26 ( сімдесят тисяч шістсот девяносто пять гривень 26 коп.), з якої суму основного боргу в розмірі 65090,72 ( шістдесят пять тисяч девяносто гривень 72 коп.), три відсотки річних в розмірі 604,54 ( шістсот чотири гривні 54 коп.), витрати на правову допомогу в розмірі 5000,00 ( пять тисяч гривень ) та оплачений судовий збір в розмірі 706,95 ( сімсот шість гривень 95 коп.).

Н а рішення може бути подано апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Закарпатської області через Свалявський районний суд Закарпатської області.

ГОЛОВУЮЧИЙ: Е. А. Вінер