АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/5774/15 Головуючий 1 інст. Хайкін В.М.
Категорія: житлові Доповідач - Котелевець А.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів Кіпенка І.С., Шаповал Н.М.,

за участю секретаря Варюшичевої А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, за участю третіх осіб Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Вогник», Дзержинського районного відділу Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області, про усунення перешкод в користуванні житлом,

в с т а н о в и л а:

В жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_1, за участю третіх осіб Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Вогник», Дзержинського районного відділу Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області, про усунення перешкод в користуванні житлом.

На обґрунтування вказав, що є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2013 року.

В вказаному житлі зареєстрована та проживає ОСОБА_1

Посилаючись на те, що відповідачка добровільно звільнити квартиру та знятись з реєстрації за вказаною адресою не бажає, просив усунути перешкоди у здійсненні права власності та користування, виселити ОСОБА_1 та зняти з реєстраційного обліку за адресою квартири АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 лютого 2015 року позов задоволено.

Постановлено усунути перешкоди у здійсненні права власності та користування.

ОСОБА_1 виселена з квартири АДРЕСА_1 та знята з реєстраційного обліку за даною адресою.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 червня 2015 року заява ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 лютого 2015 року залишена без задоволення.

В апеляційній скарзі відповідачка, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції. Зокрема зазначає про неналежне дослідження доказів щодо її проживання в спірному житлі на протязі більше 10 років.

Позивач, треті особи рішення суду першої інстанції не оскаржили, своїх заперечень на апеляційну скаргу не надали.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сімї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.

Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сімї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сімї на користування цим будинком.

Таким чином, права членів сімї власника будинку на обєкт власності є похідними від прав самого власника.

Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих обєктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обовязків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сімї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) (на відміну від договору найму (оренди) житла статті 810, 814 ЦК України).

Частина ж 4 ст. 156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сімї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.

Зазначені висновки не суперечать нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України, ст. 311 ЦК України.

Спірною є квартира АДРЕСА_1, що належала на праві приватної власності ОСОБА_3.

30 квітня 1993 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб за актовим записом № 400.

Після смерті ОСОБА_3, померлої 21 січня 2009 року, відкрилась спадщина на вказане житло.

З заявами про прийняття спадщини в установлений законом строк до нотаріальної контори звернулися рідний брат ОСОБА_5 та чоловік ОСОБА_4, померлий 12 вересня 2011 року.

Право власності на квартира АДРЕСА_1 було оформлено на ОСОБА_5 згідно заповіту, посвідченого секретарем Плисівської сільської ради Лозівського району Харківської області за реєстровим № 09/219.

Однак рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2013 року заповіт, укладений від імені ОСОБА_3 на імя ОСОБА_5 26 грудня 2008 року, посвідчений секретарем Плисівської сільської ради Лозівського району Харківської області за реєстровим № 09/219, визнано недійсним.

Право власності на квартиру АДРЕСА_1 визнано за ОСОБА_2 сином ОСОБА_4, померлого 12 вересня 2011 року.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2013 року набуло чинності та в установленому законом порядку не скасовано.

Право власності ОСОБА_2 на вказану нерухомість належним чином зареєстровано Реєстраційною службою Харківського міського управління юстиції Харківської області (а. с. 5-12).

На даний час в спірній квартирі зареєстрована та проживає ОСОБА_1 - племінниця ОСОБА_3

Самостійного права на вказану квартиру на підставах, передбачених законом (найм, оренда, вселення наймачем чи на підставі ордера тощо ст. 810 ЦК України, статті 61, 64 ЖК України) відповідачка не набула.

З огляду на це, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про усунення перешкод у здійсненні права власності та права користування, виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 зі зняттям її з реєстраційного обліку за даною адресою.

Справа розглянута в межах заявлених вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка тривалий час проживає в спірному житлі, не можуть бути прийняті до уваги.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 червня 2015 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді