22-ц/775/351/2015(м)
Головуючий у 1 інстанції Матвєєва Ю.О.
Категорія 42 Доповідач Баркова Л.Л.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Баркової Л.Л.

Гаврилової Г.Л., Сорока Г.П.

при секретарі Бєльченко Б.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про примусове виселення та зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Никоненко Т.В. про визнання договору купівлі-продажу удаваним правочином, недійсним з моменту укладення та скасування реєстраційного запису у державному реєстрі правочинів за апеляційною скаргою ОСОБА_5 і ОСОБА_4 на рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року позивачка ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до відповідачів про примусове виселення із належної їй на праві власності квартири АДРЕСА_1. Зазначала, що після набуття за договором купівлі-продажу від 27 березня 2012року права власності на цю квартиру, відповідачі квартиру не звільнили, з реєстраційного обліку не знялись та на її вимоги про звільнення квартири не реагують, чим порушують права власника.

У грудні 2014 року відповідачі ОСОБА_4 і ОСОБА_5 звернулись до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу удаваним правочином, визнання його недійсним з моменту укладення та скасування реєстраційного запису у державному реєстрі правочинів, посилаючись на те, що на підставі договору купівлі продажу вони мали намір отримати позику, оскільки виникла потреба у грошах, але позбавляти себе житла не збирались, з реєстрації не знімались, продовжують користуватись квартирою та сплачувати комунальні послуги до цього часу, вважають себе власниками. До повернення ОСОБА_3 у визначений ними строк отриманого боргу, остання не зверталась з вимогами про їх виселення, а тому вважають договір купівлі-продажу удаваним правочином, який був укладений для приховання іншого правочину, та є недійсним.

Ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 10 грудня 2014 року вказані цивільні справи об'єднані в одне провадження.

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04 лютого 2015 року та додатковим рішенням цього ж суду від 16 березня 2015 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про примусове виселення задоволено. Виселено ОСОБА_4 та ОСОБА_5 із квартири АДРЕСА_1, без надання їм іншого жилого приміщення. Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 243,60 грн. в дольовому порядку, тобто по 121,80 грн. з кожного. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі продажу удаваним правочином, недійсним з моменту укладення, скасування реєстраційного запису у державному реєстрі правочинів, відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідачі просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачці у задоволенні позову, а їх позов задовольнити, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального закону і неправильне застосування положень матеріального права.

У відповідності з положеннями ч.2 статті 305 ЦПК України апеляційний суд розглядає справу у відсутності позивачки ОСОБА_3 та приватного нотаріуса Никоненко Т.В., які належними чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи, про що свідчать поштові повідомлення.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5, їх представника ОСОБА_8, які підтримали доводи скарги та просили її задовольнити, представника позивача ОСОБА_9, який просив скаргу відхилити, дослідивши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції повно, всебічно і об'єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, правильно встановив правовідносини, що виникли між сторонами і закон, який їх регулює та дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачка, як власник квартири, має право на свій розсуд розпоряджатися та користуватися спірною квартирою, і оскільки відповідачі перешкоджають їй у реалізації права власності та не довели удаваність та недійсність договору купівлі продажу, вони підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення.

В рішенні суду з цього приводу приведені відповідні мотиви які є переконливими.

Згідно з положеннями ст.386 ЦК України власник може звернутися до суду з вимогою про здійснення певних дій для запобігання порушенню свого права власності іншою особою.

За положеннями ст. 319 ЦК України позивачка вправі володіти, користуватися, розпоряджатися своєю квартирою на власний розсуд і має право за ст.391 ЦК України вимагати від відповідачів усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно із положеннями статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно з положеннями статті 655 ЦК України, за договором купівлі продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно(товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності із положеннями статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин справи, які мають значення для справи.

В судовому засіданні встановлено, що позивачці на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 27 березня 2012 року, зареєстрованого в реєстрі за НОМЕР_1, витягу з Державного реєстру правочинів від 27.03.2012року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.10.2014року на праві приватної власності належить двокімнатна квартира АДРЕСА_1.

Спірна квартира була придбана у відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які відповідно до пункту 8 вказаного договору купівлі-продажу зобов'язалися передати та звільнити її приміщення. (а.с. 7,174)

Проте відповідачі після укладеного договору купівлі-продажу та припинення права власності із займаної квартири не виселилися, продовжують в ній проживати, що останніми визнається.

У зв'язку із проживанням відповідачів у квартирі, що належить позивачці, без будь-яких правових підстав, остання не може в повному обсязі здійснювати своє право власності щодо цього майна.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність примусового виселення відповідачів на підставі положень статей 317,319, 386, 391 ЦК України оскільки вони добровільно не звільняють на вимоги нового власника квартири жиле приміщення, та перешкоджають позивачці у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном .

Згідно п. 25 роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Відповідачі не надали ані суду першої інстанції, ані апеляційному суду доказів про існування між сторонами договору позики, які б свідчили про такі правовідносини.

Графік виплати суми позики не є доказом існування між сторонами договору позики, оскільки він складений самою відповідачкою без узгодження і підписів представника позивача ОСОБА_9 щодо його погодження, а також щодо отримання від них щомісячних платежів в рахунок погашення боргу, що ОСОБА_4 і ОСОБА_5 не заперечується.

Більш того, як зазначено у п.14 договору купівлі-продажу, при укладенні його як продавець так і покупець однаково розуміли значення і умови цієї угоди та її правові наслідки, підтверджували її дійсність на момент укладення, а також те, що вона не носить характеру мнимого та удаваного правочину і не є угодою зловмисного характеру.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і ОСОБА_3 насправді було укладено договір купівлі-продажу, який був підписаний сторонами 27 березня 2012 року після узгодження всіх істотних умов договору, які знайшли своє відображення в його змісті, і не містить в собі жодних ознак договору позики.

Нових обставин чи доказів, які б не досліджувались в суді першої інстанції і вплинули на правильність висновків суду в апеляційній скарзі не наведено.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення процесуального закону, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Оскаржуване рішення відповідає положеннями статей 3,10,60,61,212,213 ЦПК України, нормам матеріального закону ст.ст. 203,209,215,231,391 ЦК України, роз»ясненням, викладених у п.21 постанови №9 від 6.11.2009 року Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», а тому підстав для задоволення апеляційної скарги не має.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04 лютого 2015 року залишити без зміни.

Ухвала суду набирає законної сили з дня проголошення, може бути оскаржена протягом двадцяти днів до касаційної інстанції.

Судді