Справа №480/232/15-ц 23.07.2015 23.07.2015 23.07.2015
Провадження №22-ц/784/1793/15
Головуючий у першій інстанції-Войнарівський М.М.
Категорія 54 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Данилової О.О.,

суддів - Лівінського І.В., Шаманської Н.О.,

при секретарі - Свіщуку О.В.,

за участю представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Негрута І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_3

на рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 26 червня 2015 року у цивільній справі за позовом

ОСОБА_3

до публічного акціонерного товариства «ЮГцемент»

про захист трудових прав

У С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ПАТ «ЮГцемент» про захист трудових прав.

Позивач зазначав, що працював водієм автомобіля БелАЗ-7540 автотранспортного відділення виробництва № 1 ПАТ «ЮГцемент». Наказом № 481-к від 17 листопада 2014 року його звільнили з роботи за пунктом 7 статті 40 КЗпП України за появу на роботі у нетверезому стані.

Посилаючись на відсутність згоди профспілкового комітету на звільнення, що встановлено судовим рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 5 лютого 2015 року, ОСОБА_3 просив поновити його на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Представник ПАТ «ЮГцемент» позов не визнав, посилаючись на те, що звільнення з роботи водія ОСОБА_3 за появу на роботі в нетверезому стані 27-28 жовтня 2014 року здійснено з дотриманням вимог трудового законодавства. Рішення профспілкового комітету з розгляду подання адміністрації про звільнення не є обґрунтованою відмовою у звільненні, а містить клопотання про визначення інших підстав припинення з позивачем трудового договору, що не перешкоджало адміністрації звільнити ОСОБА_3

Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 26 червня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просив рішення скасувати та задовольнити позов, посилаючись на невірну оцінку судом змісту рішення профспілкового органу, показань свідків, а тому і невірне застосування правил статті 43 КЗпП.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Так, відповідно до пункту 7 статті 40 КЗпП поява працівника на роботі в нетверезому стані є підставою для розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

За правилами статті 43 КЗпП розірвання трудового договору з підстав, в тому числі і передбачених пунктом 7 статті 40 КЗпП, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник (частина 1). Виборний орган первинної профспілкової організації повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття (частина 5). Рішення виборного органу первинної профспілкової організації про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (частина 7) .

Аналогічну вимогу щодо необхідності обґрунтування відмови у дачі згоди на звільнення, а також право власника на звільнення працівника у разі необґрунтованої відмови, передбачено і частиною 6 статті 39 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" (далі - Закон).

Проте зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває.

Верховний Суд України у правових висновках, які відповідно до вимог статті 360-7 ЦПК є обов'язковими для судів при застосуванні норм права, неодноразово підкреслював, що така обґрунтованість повинна оцінюватись судом, виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України, статті 1, 213 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова "обґрунтований", яке означає "бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами" (справи № 6 - 119цс15, № 6-703цс15).

Отже рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 працював водієм 1 класу на автомобілі БелАЗ-7540 автотранспортного відділення виробництва № 1 ПАТ «ЮГцемент» (а.с. 6-7).

Наказом № 481-к від 17 листопада 2014 року ОСОБА_3 звільнено з роботи за пунктом 7 статті 40 КЗпП за появу на роботі в нетверезому стані (а.с. 68).

Нетверезий стан ОСОБА_3 підтверджено актами від 28 жовтня 2014 року, службовою запискою начальника виробництва №1 та поясненнями позивача (а.с. 60, 61, 65).

31 жовтня 2014 року генеральний директор звернувся до профспілкового комітету з поданням про дачу згоди на звільнення ОСОБА_3 за пунктом 7 статті 40 КЗоТ (а.с.66).

11 листопада 2014 року профспілковим комітетом ПАТ «ЮГцемент» в присутності ОСОБА_3 розглянуто питання щодо його звільнення та прийнято рішення - враховуючи повне каяття, відсутність стягнень, перебування на утриманні двох дітей, клопотати перед адміністрацією про звільнення ОСОБА_3 за власним бажанням (а.с. 8, 50-54).

Аналіз змісту резолютивної частини рішення профспілкового комітету (а.с.8) свідчить про те, що, хоча профспілка і вбачала підстави для розірвання трудового договору з ОСОБА_3, але чіткої та однозначної відповіді на порушене керівництвом питання щодо згоди на звільнення за пунктом 7 статті 40 КЗпП не надала.

Водночас, не містить це рішення і будь-якої обґрунтованої відмови (якщо вважати рішення профспілки відмовою), а саме достатньо, добре аргументованого посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав, як то зазначено в вищевикладених правових позиціях Верховного Суду України.

Посиланням на каяття, відсутність стягнень та наявність утриманців профспілка обумовила прохання звільнити порушника з інших підстав, які б не перешкоджали йому у подальшому працевлаштуванні.

Допитані судом першої інстанції голова та секретар профспілкового комітету підприємства ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтвердили, що члени профспілки не вбачали підстав для відмови керівництву у звільненні ОСОБА_3 з зазначених у поданні підстав, а лише клопотали про інші підстави звільнення (а.с. 108-110).

Ці пояснення підтверджені і протоколом засідання профспілки від 11 листопада 2014 року.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що виходячи з правил частини 7 статті 43 КЗпП та статті 39 Закону рішення профспілки від 11 листопада 2014 року не позбавляло власника права на звільнення ОСОБА_3 за пунктом 7 статті 40 КЗпП.

Отже, доводи апелянта про невірне застосування судом першої інстанції правил статті 43 КЗпП суперечать встановленим судом обставинам.

Не можна погодитись і з твердженням апелянта про те, що незаконність звільнення ОСОБА_3 встановлена судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Так, рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 5 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 25 березня 2015 року, ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні позову до ПАТ «ЮГцемент» про зміну формулювання звільнення (а.с. 38-46, 47-49).

Підставою відмови у задоволенні цього позову стала недоведеність ОСОБА_3 факту досягнення з роботодавцем домовленості про припинення трудового договору за статтею 36 КЗпП. Питання щодо законності звільнення за пунктом 7 статті 40 КЗпП виходило за межі підстав його позову та предмету доказування. Оцінка обґрунтованості чи необґрунтованості такої відмови судом не надавалась.

Тому зазначення в тексті рішення (а.с. 43) про відсутність згоди профспілки на звільнення, саме по собі, не може вважатись преюдиційним фактом, якій за статтею 61 ЦПК не підлягає доказуванню, та бути достатньою підставою для поновлення позивача на роботі.

Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 26 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді