Справа № 466/5791/14 Головуючий у 1 інстанції: Зима І.Є.
Провадження № 22-ц/783/2552/15 Доповідач в 2-й інстанції: Береза В. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого - судді: Берези В.І., суддів: Бойко С.М., Штефаніци Ю.Г., за участю секретаря судових засідань: Брикайло М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 20 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради про визначення місця проживання дитини,-

в с т а н о в и л а:

оскаржуваним рішенням у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа Шевченківська рай адміністрація Львівської міської ради про визначення місця проживання дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_3 Просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким визначити місце проживання дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з ним за адресою АДРЕСА_1.

Вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи, судом не враховано обставини, які мають значення для справи. Після народження дитини у 2007 році через два роки відповідачка почала нехтувати своїми батьківськими обов`язками, він вимушений був забрати до себе їх спільну доньку ОСОБА_5 та ще і сина відповідачки, з 2009 по 2014 р. донька проживала з ним та його матір`ю-бабусею у двокімнатній квартирі у АДРЕСА_1. Судом невірно зазначено про те, що відповідачка створила належні умови для проживання, фактично у такої одна кімната, та є недоцільним проживання у такій ще двох синів останньої. Відповідач вигадала історію про нібито розбещення дитини, однак в правоохоронних органах така не підтвердилась, бо спростована висновком експертизи. Судом не наведено доводів, чому висновок опікунської ради є недостатньо мотивованим. Дитина після розлучення з батьком частіше хворіє, її психікою маніпулює відповідач, налаштовує проти нього.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_3, його представника-ОСОБА_11, відповідача ОСОБА_4, її представника - ОСОБА_6, представника органу опіки та піклування Шевченківської РА Львівської міської ради - Синицького Б.П., перевіривши матеріали справи, межі та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що батьками малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, є позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4, що стверджується копією свідоцтва про народження ( а.с. 9). Шлюб між батьками дитини не реєструвався.

На даний час малолітня дитина постійно проживає з матір`ю, яка здійснює догляд, виховання, та забезпечує повне матеріальне її утримання.

Як видно з висновку Шевченківської райадміністрації Львівської міської ради від 28.07.2014 р. за № 36-1747 - орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_5 з батьком.

Позивач ОСОБА_3 проживає та зареєстрований з матір`ю у приватизованій квартирі АДРЕСА_1. Вказане житло складається з двох кімнат, кухні, комунальних вигод. Загальна площа складає 64,7 кв.м. Вказані обставини та стан житла відображені у довідці ЛКП « Сяйво» від 13.08.14 р. та акті обстеження житлових умов від 13.08.14 р. (а.с. 7-8).

З акту обстеження умов проживання сім`ї ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_2 ( а.с. 31) видно, що матір`ю створені належні умови для проживання ОСОБА_5

Відмовляючи у задоволенні позову про визначення місця проживання дитини з батьком -позивачем, суд першої інстанції зазначив про те, що висновок органу опіки та піклування є рекомендаційним , недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини. Оцінюючи пояснення свідків, судом з`ясовано обставини про постійний зв`язок матері з дитиною та спілкування з такою й участь у вихованні, як і те, що донька проживала з батьком, який її виховував та любить батька. Жодних обставин, які б вказували на протилежне щодо когось із батьків, допитані свідки з обох сторін не навели та не підтвердили. Окрім того, суд зазначив про відсутність мотивів, які б унеможливлювали проживання дитини з матір`ю та прийшов до висновку, що ні кількість дітей, які знаходяться на вихованні у відповідачки, ні те, що позивач є матеріально більш забезпеченим, не може бути підставою для задоволення позову.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів.

Так, статтею 141 СК України врегульовано, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою.

Згідно з вимогами ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Так, статтею 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Згідно вимог ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

За ч.2 ст. 161 СК України, орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Згідно ст.8, 12 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватись про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Згідно пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» роз'яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

В суді першої інстанції встановлено, що відповідач не є особою, яка не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями чи наркотичними засобами, може своєю аморальною поведінкою зашкодити розвиткові дитини. Така має житло у АДРЕСА_2, де, як пояснила в суді апеляційної інстанції, на даний час проживає її старший син, відповідач одружилась. З оглянутої відмітки у паспорті шлюб зареєстровано, та така проживає разом з донькою сторін по АДРЕСА_3 з новоствореною сім`єю, у квартирі свого чоловіка. Мати опікується здоров`ям дитини. Так, довідкою хірургічного відділення КЗ ЛОР ЛОДКЛ «Охматдит» підстверджено про проведену дитині 01.04.2015 р. операцію - правобічна пахова грижа. Мати здійснює належний післяопераційний догляд дитини. Відтак, жодних виняткових обставин для того, щоб розлучити матір з дитиною, немає. Не підтверджено про такі і в суді апеляційної інстанції, а отже доводи апеляційної скарги на увагу не заслуговують.

Суд першої інстанції, відмовивши у задоволенні позову, вірно зазначив і про те, що позивач не позбавлений можливості брати участь у вихованні та утриманні своєї малолітньої доньки, та за наявності перешкод у цьому, вправі звернутись до органу опіки та піклування та до суду за захистом своїх порушених прав.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 307, ч.1 ст.308, ст.ст. 314, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду Львівської області від 20 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу може бути оскарженою в касаційному порядку протягом двадцяти днів подачею касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Береза В.І.

Судді: Бойко С.М.

Штефаніца Ю.Г.