АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 216/4496/14-ц 22-ц/774/768/К/15
Справа № 216/4496/14-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22ц/774/768/К/15 суддя Філатов К.Б.
Категорія - 30 ( ІV) Суддя-доповідач Зубакова В.П.
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Зубакової В.П.

суддів: Бондар Я.М., Соколан Н.О.

при секретарі: Булах К.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу від 03 березня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими або службовими особами.

Особи, які беруть участь у розгляді справи:
позивач ОСОБА_1 , -

ВСТАНОВИЛА:
У червні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими або службовими особами, посилаючись на те, що з 1999 року по 2006 рік він проходив військову службу у Збройних силах України у військовій частині НОМЕР_1 . 12.07.2006 року його виключено із списків особового складу із залишенням на квартирному обліку для позачергового одержання житла за рахунок житлового фонду Мінстерства оборони. Крім того, після звільнення військова частині повинна була видати йому речове майно в натуральному вигляді на суму 1 200,79 грн.

Оскільки, ані житла, ані речового майна, протягом трьох років після звільнення йому надано не було, військовий прокурор Криворізького районного гарнізону звернувся до суду в його інтересах та рішенням Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу на користь позивача було стягнуто з військової частини НОМЕР_2 речове майно в натуральному вигляді на суму 1 200,79 грн.

При цьому, рішення суду було виконано частково лише 13.08.2009 року, після численних скарг та звернень позивача, на які він був вимушений витрачати власні кошти (зокрема, на написання звернень до різних інстанцій, оплату проїзду, витратних матеріалів, тощо).

З часу звільнення позивача він неодноразово звертався до Житлової комісії військової частини НОМЕР_2 та інших інстанцій, у тому числі й до Міністерства оборони України, щодо отримання житла та повинен був витрачати кошти на проїзд та виготовлення необхідних довідок.

17.08.2009 року позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду про визнання протиправним порушення Житловою комісією військової частини НОМЕР_2 та Криворізькою квартирно-експлуатаційною частиною району Міністерства оборони України строку забезпечення його житлом.

При цьому, для зазначених звернень він був змушений придбати ноубтук, принтер, картридж та підключитися до мережі Інтернет, що теж потягло за собою певні матеріальні затрати.

Під час розгляду його позовної заяви Дніпропетровським окружним адміністративним судом він неодноразово витрачав власні кошти на проїзд до м.Дніпропетровська та навіть надавав власні кошти для направлення йому поштою постанови суду від 16.02.2010 року, однак отримав її лише 07.09.2010 року та дізнався про задоволення його позову.

Під час виконання постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.02.2010 року позивач неодноразово направляв звернення до різних інстанцій та витрачав кошти, а у листопаді 2010 року звернувся до суду із позовом щодо зобов`язання Криворізької квартирно-експлуатаційної частини району придбати йому із сім`єю квартиру.

Протягом тривалого часу суди відмовляли йому у відкритті провадження та лише після апеляційного оскарження, Центрально-Міський районний суд м.Кривого Рогу відкрив провадження у справі та ухвалив рішення від 28.03.2012 року про зобов`язання Криворізької квартирно-експлуатаційної частини району Міністерства оборони України надати або придбати для нього із сім`єю квартиру або інше житло в місті Кривому Розі, яке відповідає санітарним нормам з урахуванням встановлених законом норм жилої площі, про зобов`язання Житлової комісії військової частини НОМЕР_2 в межах її повноважень погодити рішення Криворізької квартирно-експлуатаційної частин району для надання житла.

Зазначене рішення суду протягом тривалого часу не виконується, у зв`язку з чим позивач неодноразово звертався із відповідним заявами та скаргами до різних інстанції, у тому числі до Центрально-Міського відділу ДВС, Прокуратури Центрально-Міського району м.Кривого Рогу, Центрально-Міського РВ КМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, Міністерства оборони України, Криворізької прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері та до Генеральної Прокуратури України.

У серпні 2013 року він у телефонному режимі від паспортиста Військової частини НОМЕР_2 дізнався, що йому розподілене житло за адресою: АДРЕСА_1 , а квартирна справа направлена до виконкому, у зв`язку з чим позивач неодноразово звертався до різних інстанцій щодо отримання інформації про те, чи введений в експлуатацію будинок АДРЕСА_2 та чи придатна для проживання квартира АДРЕСА_3 , яка розташовано у ньому. На ці звернення та на особисту явку до зазначених державних органів позивач витрачав власні кошти та час, а у період з 24.01.2014 року по 03.02.3014 року через нервове навантаження та погані умови проживання перебував на амбулаторному лікуванні у КУ ЦП МСД №4 м.Кривого Рогу із діагнозом гострий бронхіт.

У грудні 2013 року позивач звернувся із запитами про надання публічної інформації до Виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради та отримав відповідь, що за клопотанням Криворізької КЕЧ району направлені особові справи та прийняті рішення про оформлення і видачу ордерів на жилі приміщення у будинку АДРЕСА_2 та оформлено 48 ордерів.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.11.2013 року визнано протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо незабезпечення ОСОБА_1 житлом відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Закону України Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України. Зобов`язано Міністерство оборони України забезпечити житлом ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного бюджету України.

У лютому 2014 року позивач звернувся до Європейського суду з прав людини у зв`язку з порушенням Україною ст. 13 Конвенції щодо права особи на ефективний судовий захист та ст. І Першого Протоколу Конвенції щодо права особи мирно володіти своїм майном. Заява прийнята під номером досьє №20102/14 та перебуває на розгляді.

Вважає, що Держава повинна йому відшкодувати шкоду, заподіяну ненаданням житла згідно всіх судових рішень, При цьому, ним визначено вартість двокімнатної квартири у м.Кривому Розі у розмірі 176 813 грн.

Посилаючись на викладене, просив суд стягнути з відповідача на його користь шкоду завдану неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, у порядку ст. 1166 ЦК України, в розмірі 186 924 грн. за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання в безспірному порядку на його користь з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу від 03 березня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог, посилаючись на порушення судом цивільного процесуального права України та Європи. Так, суд не вивчив докази по справі, а саме: рішення суду від 11.10.2006 року, постанову суду від 16.02.2010 року, ухвалу суду від 21.04.2011 року, постанову суду від 13.11.2012 року, постанову суду від 03.10.2013 року, постанову суду від 19.11.2013 року та інші письмові докази (квитанції, квитки). Суд не врахував доводів викладених у позовній заяві та у судовому засіданні зазначив про те, що в Україні діє Закону Матеріального права, що не відповідає дійсності.

Висновок суду про те, що для того щоб зобов`язати Державну казначейську службу України сплатити шкоду, позивачу необхідно звернутися до суду з позовом про визнання її дій неправомірними, не ґрунтується на нормах закону.

Крім того, судом було порушено строки розгляду справи, основна частина судових засідань переносилась на іншу дату з незрозумілих для позивача причин та суддя Філатов К.Б. неефективно здійснював захист прав позивача (зокрема, безпідставно повернув позовну заяву та відкрив провадження по справі лише після апеляційного оскарження ухвали про повернення позову).

Відповідач Державна казначейська служба України, будучи завчасно належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи (а.с. 130,131), в судове засідання не з`явився і про причини своєї неявки суд не повідомив, що (у відповідності до ч.2 ст. 305 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 , який підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд її задовольнити, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд виходив з того, що Державна казначейська служба не має жодних зобов`язань перед ОСОБА_1 , а тому відсутні підстави для стягнення з неї завданої шкоди.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Так, вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції, у порушення ст.ст. 212-214 ЦПК України, не визначився з характером спірних правовідносин та, у порушення ст. 33 ЦПК України, не вирішив питання щодо залучення до участі у справі у якості співвідповідачів державних органів, щодо дій та бездіяльності яких заявлено позов про відшкодування шкоди.

Так, відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до вимог ст. ст. 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

У спорі, пов`язаному із вирішенням питання щодо відшкодування шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України підлягає доведенню, як факт завдання шкоди позивачу саме незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, так і розмір такої шкоди.

Згідно статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом х переконливості.

Отже, позивач належними та допустимими доказами має довести заподіяння йому шкоди та її розмір, а органи державної влади, органи влади Автономної Республіки Крим або органи місцевого самоврядування при даних правовідносинах, з урахуванням принципу змагальності сторін цивільного судочинства закріпленого ст. 10 ЦПК України, наділені правом заперечувати проти позовних вимог або ж визнавати їх у повному обсязі, з наданням доводів та доказів, на які вони посилаються.

Таким чином, при вирішенні спору про відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, суду, з урахуванням положень ст. 1173 ЦК України, слід виходити з того, що така шкода відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування, а тому зазначені орган мають бути відповідачами у такій справі, поряд із Державною казначейською службою України.

Однак, суд першої інстанції розглянув справу без залучення до участі у справі відповідного органу державної влади та органу місцевого самоврядування.

Відповідно до норм Цивільного процесуального кодексу України зі змінами, внесеними Законом України Про судоустрій і статус суддів від 07 липня 2010 року № 2453-VІ, виключено можливість апеляційного суду скасувати рішення у разі незалучення особи до участі у справі і вирішення судом першої інстанції питання про права та обов`язки такої особи, з направленням справи на новий розгляд.

При цьому, апеляційний суд законодавчо не наділено правом скасувати рішення, після чого, залучивши на стадії апеляційного провадження таку особу до участі у справі, вирішити спір відносно її прав, оскільки відповідно до норм процесуального закону така особа має права й обов`язки при розгляді справи в суді першої інстанції, які порушуються у разі відсутності участі її в цій інстанції.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 заявлено позовну вимогу щодо відшкодування шкоди, завданою діями та бездіяльністю державними органами, а саме: Військовою частиною НОМЕР_2 , Житловою комісією військової частини НОМЕР_2 , Криворізькою квартирно-експлуатаційною частиною району, Центрально-Міським районним судом м.Кривого Рогу, Прокуратурою Центрально-Міського району м.Кривого Рогу, Криворізькою прокуратурою з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері та Міністерством оборони України. В даному випадку справа може бути вирішена по суті лише за участю всіх зазначених осіб, тоді як у справі взагалі не зазначено відповідачів щодо заявленого спору, а лише зроблено посилання на права та обов`язки Державної казначейської служби України, на яку законодавцем покладено обов`язок з відшкодування шкоди, завданої органами державної влади.

Відповідно до ч.3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Отже, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими або службовими особами не може бути залишено без змін й підлягає скасуванню у відповідності до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог, що не позбавляє ОСОБА_1 права вирішити спір в установленому законом порядку (звернутися до суду з новою позовною заявою із залученням відповідних державних органів та органів місцевого самоврядування у якості відповідачів).

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.4 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу від 03 березня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими або службовими особами відмовити.

Судові витрати по справі віднести на рахунок держави.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: