Справа № 449/791/13 Головуючий у 1 інстанції: Бррняк Р.О.
Провадження № 22-ц/783/3165/15 Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі: головуючого - судді Курій Н.М.,

суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.,

за секретаря Куцика І.Б.,

з участю представника апелянта - Качмарської І.А.,

представника ОСОБА_3 - адвоката Тимошика І.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Бібрської міської ради Перемишлянського району Львівської області та виконавчого комітету Бібрської міської ради Перемишлянського району Львівської області на заочне рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 15 травня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Бібрської міської ради та виконавчого комітету Бібрської міської ради Перемишлянського району Львівської області, треті особи - Реєстраційна служба Перемишлянського районного управління юстиції, Інспекція Державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області, ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИЛА:

Заочним рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 15 травня 2014 року вищезазначений позов задоволено.

Суд визнав за ОСОБА_3 право власності на об'єкт незавершеного будівництва, що знаходиться на АДРЕСА_1 в м. Бібрці з лівого боку будівлі готелю та кафе-бару і є його невід'ємною частиною, та земельну ділянку, площею 0,08 га, призначену для обслуговування будівель готелю, кафе-бару та незавершеного будівництва, що на АДРЕСА_1 в м. Бібрці Перемишлянського району Львівської області.

Ухвалою Перемишлянського районного суду Львівської області залишено без задоволення заяву Бібрської міської ради про перегляд заочного рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 15 травня 2014 року.

Бібрська міська рада та Виконавчий комітет Бібрської міської ради оскаржили заочне рішення суду в загальному порядку.

В апеляційній скарзі апелянти посилаються на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, на основі неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Апелянти зазначають, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги про визнання права власності на об'єкт незавершеного будівництва, оскільки будь-які дозволи на зазначене будівництво відсутні, а укладений договір щодо купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва не відповідає вимогам, які встановлені законодавством.

Апелянти також стверджують, що задоволення судом вимоги про визнання права власності на земельну ділянку, площею 0,08 га, призначену для обслуговування будівель готелю та кафе-бару, є безпідставним та необґрунтованим, оскільки Бібрська міська рада своїм рішенням вже надавала дозвіл на виготовлення технічної документації для передачі в оренду земельної ділянки, яка призначена для обслуговування будівлі готелю та кафе-бару (орієнтовна площа 0,01 га, а не 0,08 га), а площа, на яку визнано право власності є суттєво завищена та не відповідає генеральному плану забудови м. Бібрки.

Апелянти просять заочне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення судового рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правових відносин та інші. Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.57-66 ЦПК України.

Відповідно до ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Згідно з ч.1 ст.309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Таким чином суд, розглядаючи цивільну справу у порядку позовного провадження, повинен повно і всебічно з'ясувати фактичні обставини справи та вирішити спір у межах заявлених позовних вимог та зібраних у справі доказів.

Указаних вимог суд першої інстанції в повній мірі не дотримав, у зв'язку із чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог.

Перемишлянський районний суд Львівської області, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог посилався на положення ст. 328 ЦК України, яка передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Крім цього, районним судом зазначено, що за час розгляду справи в суді будь-які інші особи з приводу права власності на об'єкт незавершеного будівництва не зверталися та не подавали правовстановлюючих документів на вищезгаданий об'єкт.

Проте, з такими мотивами районного суду погодитися неможливо, виходячи з наступних обставин справи. Судом встановлено і це узгоджується з матеріалами справи, що позивачу ОСОБА_3 на підставі договору купівлі - продажу від 30 серпня 2005 року належить будівля готелю, загальною площею 198,1 кв.м. та кафе - бар, загальною площею 124,0 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1

Поданий до матеріалів справи позивачем договір купівлі - продажу об'єкта незавершеного будівництва від 30 серпня 2005 року та акт прийому - передачі майна до нього не може бути правовою підставою визнання права власності на об'єкт незавершеного будівництва.

У відповідності до положень ч. 3 ст. 331 ЦК України (в редакції від 26.07.2005 року), до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Як вбачається з матеріалів справи, у позивача відсутні будь-які документи дозвільного характеру для здійснення будівництва, а також не відведена земельна ділянку для цієї мети, що суперечить вимогам Закону України "Про планування і забудову територій" від 20.04.2000 року та нормам Цивільного кодексу України.

Частина 2 ст. 376 ЦК України передбачає, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч. 3 ст. 376 ЦК України).

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.-3.2012 року "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)", право власності у порядку, передбаченому частиною третьою статті 376 ЦК може бути визнано лише на новозбудоване нерухоме майно або нерухоме майно, яке створено у зв'язку зі знесенням попередньої будівлі та відповідно до будівельних норм і правил є завершеним будівництвом.

Визнання права власності на незавершений об'єкт самочинного будівництва не допускається, оскільки це суперечить змісту як частини третьої статті 376, так і статті 331 ЦК.

Перемишлянський районний суд Львівської області безпідставно визнав право власності на земельну ділянку, площею 0,08 га за позивачем ОСОБА_3, оскільки підстави та порядок набуття права власності на земельну ділянку регламентується нормами чинного законодавства України, яких позивачем дотримано не було. Рішення суду в цій частині не містить жодних обґрунтувань та мотивів з посиланням на норми права.

Як встановлено матеріалами справи, рішенням Бібрської міської ради Перемишлянського району, Львівської області ХХІ сесії IV-го демократичного скликання від 18 жовтня 2005 року ОСОБА_3 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою для передачі в оренду земельної ділянки, орієнтовною площею 0,01 га. для обслуговування будівлі готелю та кафе - бару, що знаходяться на АДРЕСА_1 в м. Бібрці, Перемишлянського району, Львівської області, однак ОСОБА_3 рішення міської ради не виконав, не звернувся до землевпорядної організації з метою виготовлення технічної документації із землеустрою для передачі в оренду земельної ділянки для обслуговування будівлі готелю та кафе - бару.

Окрім цього, згідно зі ст. 373 ЦК України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Стаття 81 ЗК України передбачає, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі:

а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами;

б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності;

в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування;

г) прийняття спадщини;

ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

У відповідності до вимог ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Частина 2 зазначеної норми передбачає, що набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Стаття 122 ЗК України передбачає повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування.

Так, ч. 1 даної норми визначає, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Отже, чинним законодавством України встановлена відповідна процедура, при дотриманні якої фізична особа має право отримати у власність або користування земельну ділянку для визначених потреб. Як встановлено з матеріалів цивільної справи, позивач ОСОБА_3 не провів відповідних заходів з метою отримання у власність чи користування земельної ділянки для обслуговування готелю та кафе - бару, що знаходяться на АДРЕСА_1 в м. Бібрці, Перемишлянського району, Львівської області, а відтак суд не вважає, що право позивача порушене та не знаходить правових підстав для залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Ураховуючи наведене вище, апеляційний суд доходить висновку, що рішення Перемишлянського районного суду Львівської області необхідно скасувати та ухвалити нове рішення у цій справі про відмову в позові.

Керуючись ст. 303, п. 2 ч.1 ст. 307, ст. 309, ч. 2 ст. 314, ст. 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Бібрської міської ради Перемишлянського району Львівської області та виконавчого комітету Бібрської міської ради Перемишлянського району Львівської області задовольнити.

Заочне рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 15 травня 2014 року скасувати.

В позові ОСОБА_3 до Бібрської міської ради та Виконавчого комітету Бібрської міської ради Перемишлянського району Львівської області, треті особи - Реєстраційна служба Перемишлянського районного управління юстиції, Інспекція Державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області, ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Курій Н.М.

Судді: Крайник Н.П.

Мельничук О.Я.