УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., Леванчука А.О., Червинської М.Є.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_5, до ОСОБА_6, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Соловйової Марини В'ячеславівни про оскарження дій приватного нотаріуса, стягнення неустойки за аліментним договором, відшкодування моральної шкоди,

за касаційною скаргою ОСОБА_6 на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 26 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У червні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила:

- визнати неправомірною та скасувати постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, винесену 30 листопада 2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соловйовою М.В. при розгляді її заяви про вчинення виконавчого напису на аліментному договорі про утримання дитини та про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів;

- стягнути з ОСОБА_6 на її користь на утримання сина ОСОБА_5 неустойку за аліментним договором у розмірі 34 380 грн та моральну шкоду, заподіяну ОСОБА_5, у розмірі 10 000 грн;

- стягнути з Соловйової М.В. на її користь моральну шкоду у розмірі 34 380 грн.

На обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 19 червня 2010 року між нею та ОСОБА_6 було укладено аліментний договір про утримання їхнього сина ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соловйовою М.В, відповідно до умов якого ОСОБА_6 зобов'язувався сплачувати аліменти на утримання сина у розмірі 8 000 грн щомісячно, починаючи з 01 липня 2010 року по 01 липня 2013 року.

Позивач вказала, що відповідач неналежним чином виконував свої зобов'язання, у зв'язку із чим вона звернулася до приватного нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису на аліментному договорі про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів за період з 15 червня 2011 року по 21 листопада 2011 року в сумі 34 380 грн, втім їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії.

З огляду на вказане та посилаючись на неправомірність дій нотаріуса, ОСОБА_4 просила задовольнити позовні вимоги.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 неустойку за аліментним договором у розмірі 34 380 грн та 1 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26 березня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково. Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог; в частині позовних вимог про стягнення пені рішення місцевого суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення першої та апеляційної інстанцій частково змінити та відмовити повністю у задоволенні позовних вимог.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди та визнання неправомірною постанови приватного нотаріуса не оскаржується, а тому на предмет законності і обґрунтованості судом касаційної інстанції не переглядається.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення представника ОСОБА_4 - ОСОБА_8 на неї, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з ч. 1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до п. 8 аліментного договору при виникненні у ОСОБА_6 заборгованості за аліментами з його вини або в разі несвоєчасного виконання умов цього договору він сплачує ОСОБА_4 неустойку в розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення (а. с. 13).

Суд апеляційної інстанції, погоджуючись з висновком суду першої інстанції в частині вирішення позову про стягнення неустойки за аліментним договором, правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми сімейного права, які їх регулюють, та на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України) дійшов обґрунтованого висновку про обізнаність ОСОБА_6 наявної у нього заборгованості за аліментним договором у період з 15 червня 2011 року по 21 листопада 2011 року та недоведеності ним відсутності його вини по несплаті аліментів відповідно до умов вказаного договору про утримання дитини; при цьому суд правильно керувався положеннями ст. 20 СК України, оскільки до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених ч. 2 ст. 72, ч. 2 ст. 129, ч. 3 ст. 138, ч. 3 ст. 139 цього Кодексу, а враховуючи, що право одержувача аліментів на стягнення неустойки за прострочення їх виплати передбачено п. 8 аліментного договору про утримання дитини, позовна давність у цьому випадку не підлягає застосуванню.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року в частині, яка не скасована апеляційним судом, та рішення Апеляційного суду м. Києва від 26 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

А.О. Леванчук

М.Є. Червинська