Номер провадження: 22-ц/785/2294/15
Головуючий у першій інстанції Балан М.В.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.04.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гайворонського С.П.,

Кононенко Н.А.,

за участю секретаря Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Кілійського районного суду Одеської області від 05 вересня 2013 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства "Кілійський виноробний завод" про стягнення середнього заробітку з час вимушеного прогулу, затримку розрахунку при звільненні та моральної шкоди,

встановила:

09 лютого 2004 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовною заявою до ЗАТ "Кілійський виноробний завод", яке у подальшому перейменовано у ПрАТ "Кілійський виноробний завод", та просила суд поновити її на роботі, стягнути компенсацію за вимушений прогул та 5 000 грн. моральної шкоди.

Справа неодноразово розглядалась судами різних інстанцій.

Під час розгляду справи позивачка уточнила свої позовні вимоги та в остаточній редакції просила суд визнати дії керівництва відповідача про її відсторонення від роботи з 26.08.2003 року по 23.03.2005 року незаконними, поновити її у вказаний період на попередньому місці роботи на посаді робочої будівельної бригади, стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 26.08.2003 року по 23.03.2005 року у сумі 11 050,36 грн., стягнути середній заробіток за час затримки виплати остаточного розрахунку при звільненні з 24.03.2005 року по день винесення рішення суду, виходячи із середньої заробітної плати 588,82 грн. та стягнути 10 000 грн. моральної шкоди (а. с. 165).

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що згідно з наказом № 296 від 15.11.1972 року ОСОБА_3 була прийнята на роботу до Орендного підприємства "Кілійський виноробний завод" на посаду робочої будівельної бригади Кілійського ЗУ. Після реорганізації Орендного підприємства "Кілійський виноробний завод" у ЗАТ "Кілійський виноробний завод" ОСОБА_3 продовжила свою трудову діяльність на попередній посаді, що підтверджується записом у трудовій книжці.

Також ОСОБА_3 заявляла суду, що з 26.08.2003 року. була незаконно відсторонена відповідачем від роботи, без пояснення підстав відсторонення та за відсутності для цього підстав, а 24.03.2005 року вона була звільнена з роботи у зв'язку з виходом на пенсію, за ст. 38 КЗпП України.

Посилаючись на те, що, являючись працівником ЗАТ "Кілійський виноробний завод", з 26.08.2003 року по 23.03.2005 року знаходилась у вимушеному прогулі з вини відповідача, у зв'язку з відстороненням її від роботи, відповідач не виплатив їй усі належні до сплати суми, а саме середній заробіток за час вимушеного прогулу, чим допустив затримку повного розрахунку при звільненні, просила її вимоги задовольнити.

Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 05 вересня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18 лютого 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 було відмовлено.

Однак, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ (далі - ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ) від 10 грудня 2014 року касаційну скаргу ОСОБА_3 було задоволено частково та було скасовано ухвалу апеляційного суду Одеської області, в частині залишення без змін рішення Кілійського районного суду Одеської області від 05 вересня 2013 року про відмову в позові ОСОБА_3 про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та справу в цій частині було направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (т.2, а.с.24-26).

Таким чином, предметом апеляційного оскарження в даному випадку є вимоги позивача щодо скасування рішення Кілійського районного суду Одеської області від 05 вересня 2013 року, в частині відмови в позові ОСОБА_3 про стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди.

До суду апеляційної інстанції всі особи, які беруть участь справі, не з'явились, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового засідання, у зв'язку з чим та на підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису в суді апеляційної інстанції не здійснюється.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, у відповідності до наказу № 296 від 15.11.1972 року ОСОБА_3 була прийнята на роботу до Орендного підприємства "Кілійський виноробний завод" на посаду робочої будівельної бригади Кілійського ЗУ. Після реорганізації Орендного підприємства "Кілійський виноробний завод" у ЗАТ "Кілійський виноробний завод" ОСОБА_3продовжила свою трудову діяльність на попередній посаді, що підтверджується записом у трудовій книжці (т.1, а.с.74).

З 26.08.2003 року ОСОБА_3 була відсторонена відповідачем від роботи, а 24.03.2005 року вона була звільнена з роботи у зв'язку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України.

Як було зазначено вище, з приводу відсторонення ОСОБА_3 від роботи до 24 березня 2005 року було ухвалено судове рішення, яке набрало чинності та за яким у задоволенні вказаних позовних вимог ОСОБА_3 було відмовлено.

У відповідності до ухвали ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 10 грудня 2014 року, при новому розгляді справи суду апеляційної інстанції належить перевірити, чи нараховувалась заробітна плата позивачці за період з 01 вересня 2003 року по день звільнення - 24 березня 2005 року, чи були виплачені ОСОБА_3 при звільненні належні їй суми і чи були такі нараховані, чи проведено з нею повний розрахунок на день звільнення та чи зверталась вона із вимогою до відповідача про розрахунок.

Так, колегією суддів в ході нового розгляду справи встановлено, що ОСОБА_3 працювала у серпні 2003 року, що підтверджується табелем обліку (т.1, а.с.96).

Однак матеріали справи не містять жодних доказів про виплату відповідачем на користь позивача заробітної плати за вказаний період часу.

У зв'язку з цим, з метою встановлення факту виплати заробітної плати при звільненні позивачки, ухвалою колегії суддів від 17.02.2015 року від ЗАТ "Кілійський виноробний завод" була витребувана довідка про табелювання робочого часу, нарахування та виплату заробітної плати позивачці ОСОБА_3 за серпень 2003 року; довідка про табелювання, нарахування та виплату заробітної плати ОСОБА_3 за період з 26 серпня 2003 року по 23 березня 2005 року; довідка про те, чи здійснювався повний розрахунок по заробітній платі ОСОБА_3 в день її звільнення - 24.03.2005 року, якщо здійснювався, то вказати коли та в якій сумі.

Також була витребувана належним чином завірена копія наказу про звільнення ОСОБА_3 з роботи у зв'язку з виходом на пенсію (т.2, а.с.38-40).

Однак, незважаючи на те, що вказану ухвалу суду ЗАТ "Кілійський виноробний завод" отримало 03.02.2015 року (т.2, а.с. 43), вона до теперішнього часу не виконана і колегії суддів не направлено жодної витребуваної інформації.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Враховуючи, що ЗАТ "Кілійський виноробний завод" не надав суду жодних доказів здійснення ОСОБА_3 повного розрахунку при звільненні 24 березня 2005 року за роботу у серпні 2003 року, то колегія суддів дійшла висновку про те, що такого розрахунку не було здійснено.

У зв'язку з тим, що встановити суму заборгованості по заробітній платі відповідача перед позивачем, колегії суддів не представилось можливим, а також враховуючи те, що позивач не ставила питання про стягнення на її користь з відповідача заборгованості по заробітній платі, колегія суддів дійшла висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Так, у відповідності до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно із ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести із звільненим працівником повний розрахунок виплатити всі суми, що належать йому; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що ЗАТ "Кілійський виноробний завод" в день звільнення не розрахувався з позивачкою ОСОБА_3 по заборгованості по заробітній платі, у зв'язку з чим починаючи з дня звільнення - 24 березня 2005 року по день ухвалення цього рішення, у відповідності до ст.117 КЗпП України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

При цьому, колегія суддів не бере до уваги посилання апелянта ОСОБА_3 на те, що її середня заробітна плата складає 588,82 грн., оскільки вони є безпідставними і спростовуються наявними у справі доказами.

Так, як було вказано вище, зазначеною ухвалою ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 10 грудня 2014 року встановлено, що середньомісячна заробітна плата ОСОБА_3 за червень-липень 2003 року становила 942 грн. 31 коп., що також підтверджується відповідною довідкою відповідача № 543 від 15 грудня 2006 року (т.1, а.с.53).

Період з дня звільнення позивача з роботи і до дня ухвалення цього рішення склав 10 років і 1 місяць, тобто 121 місяць.

За змістом ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів з питань грошових вимог, крім вимог про виплату працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці у заробітній платі за час виконання нижчеоплачуваної роботи, орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівнику належних сум без обмеження будь-яким строком.

У зв'язку з цим, розмір заборгованості відповідача за весь час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_3 склав 114 019, 51 грн. (121 місяць х 942,31 грн.), які підлягають стягненню із ЗАТ "Кілійський виноробний завод" на користь позивача ОСОБА_3

Крім того, у відповідності до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

З цих підстав колегія суддів зазначає, що порушення трудових прав позивача ОСОБА_3 з боку відповідача ЗАТ "Кілійський виноробний завод" полягало у тому, що були порушені нормальні умови її життя, у зв'язку з чим вона значно довгий час змушена докладати додаткових зусиль для відновлення порушених прав, що супроводжувалось моральними переживаннями і душевними стражданнями.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 щодо стягнення моральної шкоди підлягають задоволенню частково, в сумі 2 000 грн., оскільки вона не довела суду, що їй було заподіяну моральну шкоду, яка має бути оцінена у більшому розмірі.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його частково спростовують, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення суду, в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, а також моральної шкоди, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Стягнути з ЗАТ "Кілійський виноробний завод" на користь ОСОБА_3 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у сумі 114 019,51 грн., а також моральну шкоду у сумі 2 000 грн.

Стягнути з ЗАТ "Кілійський виноробний завод" на користь державного бюджету України судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у сумі 1827 грн. за вимоги матеріального характеру та 121,80 грн. - за вимоги морального характеру, а всього у сумі 1948,80 грн.

Керуючись ст.ст. 116, 117, 237-1, 238 КЗпП України, ст.ст. 88, 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Кілійського районного суду Одеської області від 05 вересня 2013 року, в частині в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, а також моральної шкоди, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Стягнути із Закритого акціонерного товариства "Кілійський виноробний завод" на користь ОСОБА_3 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у сумі 114 019,51 грн. (сто чотирнадцять тисяч дев'ятнадцять гривень, 51 копійку), а також моральну шкоду у сумі 2000 грн. (дві тисячі гривень).

Стягнути із із Закритого акціонерного товариства "Кілійський виноробний завод" на користь державного бюджету України судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у сумі 1948,80 грн. (одна тисяча дев'ятсот сорок вісім гривень 80 копійок).

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

С.П. Гайворонський

Н.А. Кононенко