Справа № 316/2648/14-ц
Провадження № 2/316/47/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" липня 2015 р. м.Енергодар

Енергодарський міський суд Запорізької області

у складі головуючого судді: Курач І.В.,

при секретарі: Черкашиній О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Енергодар Запорізької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Альфа - Банк», про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним, та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з даною позовною заявою в якій просив визнати кредитний договір №490062270 від 08.04.2008 року недійсним з моменту його оформлення ( а.с. 1-4).

В подальшому позовні вимоги збільшив ( а.с. 71-72, а.с. 111-117) та просить суд : - визнати кредитний договір № 490062270 від 8/04/2008 року недійсним в третейському застереженні; зобов'язати відповідача здійснити перерахунок зобов'язання відповідно до визначеної сторонами процентної ставки - 13.5% та перевести заборгованість в національну валюту України - гривню, стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 200 000,0 грн..

В обґрунтування позовних вимог позивач в позовній заяві зазначив, що 08.04.2008 року між закритим акціонерним товариством «Альфа - Банк», яке надалі перейменоване публічним акціонерним товариством «Альфа банк», з одного боку та ОСОБА_1 з іншого боку укладено Кредитний договір №490062270 від 08.04.2008 року про отримання позивачем кредитних коштів на придбання транспортного засобу в сумі 19612,80 доларів США строком з 08.04.2008 року до 08.04.2018 року, та сплати процентів у розмірі 13,5%. Умови кредитного договору визначають також заставу транспортного засобу, який був куплений за кредитні кошти - легковий автомобіль KIA CERATO, державний номер НОМЕР_1. Позивач вважає, що при підписанні вказаного кредитного договору, відповідачем було порушено законні права позивача, оскільки кредитний договір за своїм змістом і текстом не відповідає законодавству України, інтересам та волі позивача, порушує його права та законні інтереси оскільки валютою кредиту визначено долари США, а відповідно до ст.524 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», валютні операції проводяться на підставі відповідної ліцензії Національного банку України. Згідно із п.п. в), г) ч.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», індивідуальної ліцензії потребують, в тому числі, операції щодо: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо термін і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. На підставі викладеного, позивач вважає, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, використання іноземної валюти, як засобу платежу можливо при дотримані суб'єктами господарювання імперативних вимог законодавства щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії.

Крім того, позивач зазначив, що на день укладення кредитного договору курс долара США до гривні становив 1х5,05, а на день подачі позову 1х12,95, тобто з підвищенням курсу іноземної валюти, сума боргу значно зросла, в зв'язку з чим погіршився його фінансовий стан. Про такі ризики він не був попереджений відповідачем та не гадав про такі наслідки, в зв'язку з цим позивач вважає, що такі умови кредитного договору є несправедливими, що суперечить ст.3 ЦК України.

Збільшивши позовні вимоги зазначив, що банк завів його в оману, збільшивши суму боргу, через що він зазнав моральних страждань та переживань, оскільки фізично не в змозі платити такі суми банкові. Грошову шкоду за заподіяну моральну шкоду він оцінює в 200 000,0 грн. та просить її стягнути.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просить суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав клопотання про розгляд справи в його відсутність, просить в задоволенні позову відмовити (а.с. 86, 153). До суду надійшли письмові заперечення щодо позовних вимог ( а.с. 126-131; а.с.148-152).

Вислухавши пояснення сторони позивача, дослідив матеріали справи, суд приходить до наступного.

Судом встановлено , що 07.04.2008 року до ПАТ « Альфа - Банк» звернувся ОСОБА_1 із заявою про надання йому кредиту, в якому зазначив розмір кредиту: 19 612, 80 доларів США на термін кредитування ( а.с. 140).

08.04.2008 року між ЗАТ « Альфа - Банк», правонаступником якого є ПАТ « Альфа - Банк» та ОСОБА_1, було укладено кредитний договір № , відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 19, 612,80 доларів США ( а.с. 5-7).

Відповідно до умов договору ( п.2.2) кредитного договору була встановлена процентна ставка в розмірі 13,5 % річних.

За домовленістю сторін 03.03.2009 року було укладено договір про внесення змін і доповнень № 1 до кредитного договору № 490062 270 від 08.04.2008 року ( а.с. 132) відповідно до якого остаточна дата повернення кредиту 08.04.2018 року.

Відсоткова ставка за користування кредитом залишилась 13.5 % річних.

Згідно з ст. 638 ЦК України , договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов.

Посилання позивача на порушення норм цивільного кодексу та вимог діючого законодавства під час укладення договору є безпідставними, оскільки підписуючи кредитний договір позивач не заперечував проти його умов.

Зростання, або коливання іноземної валюти не є підставою для розірвання кредитного договору на підставі ст. 652 ЦК України.

Виходячи зі змісту вимог ст. ст. 1046,1054 ЦК України відповідальність за валютні ризики лежать на позичальнику.

Згідно ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня; іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст.524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні; сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Всі вищевказані статті ЦК України мають відсилочний характер та містять аналогічні положення, згідно яких «використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом». Тобто, законодавець визначив, що у випадках, прямо передбачених законом, резиденти мають право здійснювати валютні операції та використовувати іноземну валюти як засіб платежу.

Основним документом, що регулює режим здійснення валютних операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин є Декрет Кабінету міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року №15-93.

Згідно п.2 Декрету резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.

Статтею 5 Декрету передбачено, що валютні операції проводяться на підставі ліцензії - генеральної або індивідуальної - Національного банку України.

Згідно ч.2 ст.5 Декрету, генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Одночасно, ч.4 ст.5 Декрету визначено вичерпний перелік операцій, що потребують отримання індивідуальних ліцензій, так, індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують, зокрема, такі операції:

- в) надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі;

- г) використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави.

З 1994 року (коли було скасовано дію телеграм НБУ №19012/1793 від 15.09.1993 року та №119 від 23.05.1994 року щодо обмеження термінів та сум кредитів в іноземній валюті, які уповноважені банки мають право самостійно видавати своїм клієнтам) та до сьогодні вимоги або які-небудь обмеження відносно граничного розміру сум і термінів повернення кредитів в іноземній валюті, що залучаються або надаються резидентами України, чинним законодавством не встановлені, тому здійснення резидентами операцій по здобуттю або наданню кредитів в іноземній валюті не вимагає індивідуальної ліцензії Національного банку України.

Крім того, згідно п.1.5. Положення «Про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу», затвердженого Постановою Правління Національного банку України №483 від 14.10.2004 року, використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, зокрема, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). Таким чином, отримання та повернення кредиту, а також сплата процентів за користування кредитом в іноземній валюті дозволено за умови, що стороною кредитної операції буде уповноважений банк, який має належним чином оформлену банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій кредитування в іноземній валюті. Враховуючи, що однією з сторін Кредитних договорів є Банк, який має належну банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій кредитування в іноземній валюті, відповідно пункти кредитних договорів про обов'язок повернення заборгованості в іноземній валюті є законним та таким, що не порушують вимоги законодавства України, в тому числі і статті 533 ЦПК України та ст. 5 Декрету.

Згідно п.1 глави 3 розділу 2 Положення про порядок та умови торгівлі іноземною валютою, затвердженого постановою правління НБУ від 10.08.2005 року №281 (надалі за текстом - Положення НБУ №281) резиденти мають право купувати, обмінювати іноземну валюту з метою виконання зобов'язань за кредитними операціями та платежами за цими операціями (проценти, комісійні винагороди, неустойки тощо) в іноземній валюті на підставі таких документів: а) за кредитними договорами (договорами позик): - заяви на купівлю іноземної валюти; - оригіналу кредитного договору (договору позики), що підтверджує потребу виконання резидентом зобов'язань в іноземній валюті (включаючи проценти, комісійні винагороди, неустойки тощо), та його копії. Інших документів, що необхідні клієнту для здійснення операцій з купівлі іноземної валюти з метою виконання зобов'язань за кредитними операціями Положенням НБУ №281 не вимагається (в тому числі індивідуальної ліцензії НБУ). Норми вказаного положення також свідчать про відсутність необхідності отримання індивідуальної ліцензії для проведення операцій кредитування в іноземній валюті.

Таким чином, чинним законодавством не передбачено необхідність в отриманні індивідуальної ліцензії ні банком ні позичальником для отримання чи повернення кредиту в іноземній валюті, за умови наявності в уповноваженого банка належно оформленої генеральної ліцензії з дозволом на здійснення валютних операцій.

Судом встановлено, що відповідач має відповідні дозволи на право здійснювати операцій з валютними цінностями ( а.с. 133-139).

Позивач по даній справі звернувшись до банківської установи з заявою про надання кредиту зазначив про отримання кредитних коштів саме в доларах США ( а.с. 140).

Крім того, відповідно до п. 1 ст. 626 ЦК України договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або на припинення цивільних прав та обов'язків.

Ст. 627 ЦК України встановлено що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Загальні умови виконання зобов'язання передбачені статтею 526 Цивільного кодексу України, яка передбачає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами, Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов'язковими для виконання сторонами.

Суд робить висновок , що підписавши кредитний договір сторони досягли згоди між собою щодо істотних умов кредитного договору. Укладаючи спірний договір, як на думку позивача, сторони прийняли на себе певні ризики та на момент укладення договору не мали будь - яких законних претензій один до одного відносно умов та виконання договору.

Позивачем не доведено , що сторони при укладанні кредитного договору були впевнені, що умови кредитного договору є несправедливими, а окремі його положення несумісними. Тривалий час умови договору виконувалися. Позивач не надав доказів що за шість років виконання договору він звертався до відповідача з претензіями , щодо недійсності , несправедливості умов договору.

Тобто суд прийшов до висновку, що вимоги позивача не відповідають вимогам діючого законодавства.

Приймаючи до уваги матеріальне становище позивача, суд вважає за можливе покласти судові витрати на державу.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.509,1060,1061 Цивільного кодексу України, ст. ст. 10,57-60,88,209,212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Альфа банк», про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним, та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Судові витрати покласти на рахунок держави.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: І. В. Курач