19.05.2015 Єдиний унікальний номер 205/1776/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2015 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Остапенко Н.Г.

при секретарі Шевцовій М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу,

В С Т А Н О В И В :

Позивачка, ОСОБА_1 13 березня 2015 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу.

В обґрунтування позовних вимог вказавши, що 04.07.2013року ОСОБА_2 прийняла рішення про створення Товариства з обмеженою відповідальністю «МОДУМ». Товариство було зареєстровано за адресою: м. Запоріжжя. вул..Феросплавна, 38.

У подальшому відповідачка оформила протоколом №1 від 04.07.2013 року рішення про створення ТОВ «МОДУМ», затвердила розмір статутного капіталу (загальний розмір якого склав301000 грн.). 05.07.2013 року наказом №1 призначила себе на посаду директора.

08.07.2013 року ТОВ «МОДУМ» було здійснено державну реєстрацію та присвоєно ідентифікаційний номер 38783987.

Після проведення державної реєстрації, ТОВ «МОДУМ» здійснювало фінансово-господарську діяльність.

У травні 2014 року ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_2 усний договір займу грошових коштів на суму 5000 грн. При цьому будь-які договори не укладалися, розписки не складалися. Строк виконання усної домовленості позивача та відповідача щодо повернення боргу сплинув 31.12.2014 року.

У серпні 2014 року відповідачка запропонувала позивачці в рахунок вищевказаних боргових зобовязань укласти договір купівлі-продажу корпоративних прав відповідачки у ТОВ «МОДУМ». Однак, позивачка не погодилася на повне погашення боргових зобовязань за рахунок фактичної передачі корпоративних прав у вказаному товаристві відповідачкою на користь позивача, оскільки на її думку ТОВ «МОДУМ» не коштує 5000 грн.. У звязку з чим 04.08.2014 року між сторонами було погоджено вартість вказаного товариства у розмірі 3000 грн. Після погодження такої суми між сторонами було укладено договір купівлі-продажу корпоративних прав на ТОВ «МОДУМ».

04.08.2014 року відповідно до протоколу №3 Загальних зборів учасників, відповідачка передавши всі свої корпоративні права позивачці звільнилась з посади директора та вийшла зі складу учасників товариства.

Після виконання вищевказаних дій щодо передачі корпоративних прав відповідачкою було передано позивачу майно, з якого було сформовано статутний капітал товариства.

Окрім цього, відповідачка передала позивачці документи, щодо здійснення фінансово-господарської діяльності товариства з субєктами господарювання за 2013-2014р.

Між позивачем та відповідачем було погоджено, що залишкову суму у розмірі 2000 грн. відповідачка поверне до 31.12.2014 року. Однак, відповідач своїх зобовязань станом на 31.12.2014 року не виконала, кошти позивачу не повернула.

На підставі вищевикладеного, позивачка просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг у сумі 2000 грн.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала та просила задовольнити.

В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 позовні вимоги не визнали та просили відмовити.

Суд, заслухавши учасників судового процесу, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 пояснила, що в травні 2014 року уклала з ОСОБА_2 усний договір займу грошових коштів на суму 5000 грн. Строк виконання усного договору займу до 31.12.2014 року..

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України встановлено вимоги до форми договору позики, а саме укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян ( тобто 170 грн.), на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позивач в судовому засіданні пояснила, що договір позики був укладений в усній формі.

Вимогами ст. 1051 ЦК України визначено, що якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Відповідно до ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, щодо існуючого спору закон вимагає письмового підтвердження укладення договору позики, однак всупереч вищезазначеним нормам цивільного та цивільно-процесуального законодавства позивачкою не надано у судовому засіданні жодних письмових доказів існування договору позики грошових коштів і пояснення позивачки ОСОБА_1 про укладення усного договору позики з відповідачем ОСОБА_2 не можуть бути судом прийняті до уваги.

Суд вважає, що позивачка не довела суду факту укладення договору позики та його виконання шляхом передачі грошових коштів, а тому у позові слід відмовити.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, приймаючи до уваги результат вирішення справи, суд приходить до висновку, що судові витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем при зверненні до суду з даним позовом, не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 60, 74, 88, 169, 209, 212, 213-215, 224-225 ЦПК України, ст.ст. 1046,1047,1051,ЦК України , суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу у розмірі 2000 грн. відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя Н.Г. Остапенко