ЄУН № 337/1615/15-ц
Провадження № 2/337/873/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2015 року Хортицький районний суд м.Запоріжжя у складі: головуючого судді Сидорової М.В.

при секретарі Стафорової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Запорожжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в якому вказала, що з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі з 05 березня 2011 року, який розірвано на підставі рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 лютого 2015 року, яке набрало законної сили 10 березня 2015 року. Від шлюбу мають неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який після розірвання шлюбу мешкає з нею. Під час сумісного життя в зареєстрованому шлюбі було придбано автомобіль марки Daewoo Nexia, державний номер НОМЕР_1, 2012 року випуску. Автомобіль зареєстрований в органах державної автомобільної інспекції за відповідачем. Після припинення спільного проживання і розірвання шлюбних відносин, автомобілем користується ОСОБА_2 Врегулювати спірні правовідносини щодо користування та розпорядження автомобілем в досудовому порядку між колишнім подружжям не вдалось.

Після уточнення та збільшення позовних вимог ОСОБА_1 просить визнати автомобіль марки Daewoo Nexia, державний номер НОМЕР_1, 2012 року випуску, спільною сумісною власністю подружжя, поділити між сторонами вказаний автомобіль, виділивши їй 2/3 частини автомобіля, визнати за нею право власності на 2/3 частини спірного автомобіля та стягнути з ОСОБА_2 понесені нею судові витрати.

В обґрунтування вимоги про визнання за нею право власності на 2/3 спірного автомобіля, ОСОБА_1 в позові вказує на те, що з нею проживає неповнолітній син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, який є інвалідом з дитинства, постійно потребує певних медичних процедур, що вимагає значних матеріальних витрат, сама вона також є інвалідом 3-ї групи, відповідач добровільно сплачує аліменти на утримання сина, але розмір аліментів, які одержує ОСОБА_1 від відповідача не достатній для належного забезпечення сина, що дає їй підстави вимагати збільшення її частки в спільному майні подружжя.

Відповідач ОСОБА_2, заперечуючи проти вимог ОСОБА_1, подав зустрічну позовну заяву, в якій після уточнення вимог вказує, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 05.03.2011р., який розірвано на підставі рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 лютого 2015 року. Вказаним судовим рішенням було встановлено, що шлюбні відносини сторін припинені з травня 2014 року.

Від шлюбу мають неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, який мешкає з позивачкою та на утримання якого він добровільно сплачує аліменти.

12.11.2013р. ним в інтересах сімї за 75000,00 грн. було придбано автомобіль Daewoo Nexia, державний реєстраційний номер автомобілю НОМЕР_1. Для придбання вказаного автомобілю 06.11.2013р. він взяв в позику у ОСОБА_5 3127,24 доларів США, що складало 25 000 грн. по курсу НБУ на дату укладання позики, а ОСОБА_1 10.11.2013р. взяла у ОСОБА_6 16000 грн. Договори позики оформлені відповідними розписками.

14.03.2015р. за договором позики від 06.11.2013р. він сплатив позикодавцю 67590,49 грн., що еквівалентно 3127,74 доларів США за курсом НБУ на день повернення, а за договором позики від 10.11.2013р. сплатив позикодавцю в липні 2014р. 4000 грн., в лютому 2015р. 3000 грн.

З урахуванням сплачених ним після фактичного припинення шлюбних відносин спільних боргових зобовязань подружжя (67 590,46 грн. + 7000 грн.) та вартості автомобілю (116 598 грн.) просить визнати автомобіль марки Daewoo Nexia типу седан В, сірого кольору, державний номер НОМЕР_1 спільною сумісною власністю подружжя, встановивши що їх частки є рівними та виділівши кожному по 1/2 частки автомобілю. Визнати договори позики від 06.11.2013р. та 10.11.2013р. такими, що укладені в інтересах сімї. Стягнути з ОСОБА_1 на його користь частину сплачених грошових коштів за договором позики від 10.11.2013р. в сумі 3500грн, за договором позики від 06.11.2013р. 33795,23 коп. та судові витрати.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 підтримала свої позовні вимоги з підстав викладених в позові, ще уточнила їх та додатково пояснила, що від відповідача вона отримує щомісячно на утримання неповнолітнього сина аліменти, розмір яких складає від 600 грн. до 1000 грн. Однак таких коштів не достатньо для належного утримання дитини, його розвитку та лікування, тому при вирішенні спору про поділ автомобілю, її частка в інтересах дитини, повинна бути збільшена та складати 2/3 частки.

Вимоги ОСОБА_2 за зустрічний позовом в частині стягнення з неї половини грошових коштів сплачених за спільними борговими зобовязаннями не визнала та пояснила, що спірний автомобіль сторони придбали 12.11.2013р. в період зареєстрованого шлюбу за 75 000,00 грн. за спільні сімейні заощадження, а також за позику отриману нею від ОСОБА_7 та грошові кошті отримані від продажу спільного сумісного майна. Так, під час перебування в шлюбі ними спільно було заощаджено 39 000,00 грн., 10.11.2013р. з відома ОСОБА_2 вона запозичила у її тітки ОСОБА_7 16 000,00 грн., про що власноруч склала розписку, та 12.11.2013р. їх родина отримала від ОСОБА_8 20 000,00 грн. від продажу спільного автомобілю марки Таврія.

Не заперечує, що договір позики від 10.11.2013р. було укладено нею в інтересах сімї, зобовязання за вказаним договором є спільними зобовязаннями подружжя, оскільки гроші витрачені на покупку спільного автомобілю. Зазначає, що частину отриманої від ОСОБА_7 позики в сумі 4000,00 грн. було повернуто спільно сторонами в березні 2014 року. Після припинення шлюбних відносин в червні 2014 року відповідач ОСОБА_2 повернув ОСОБА_7 ще 4 000,00 грн., з яких 2 000,00 грн. це були спільні сімейні заощадження, тому не повинні враховуватись як особисті кошти ОСОБА_2 В лютому 2015 року ОСОБА_2 повернув ОСОБА_7 ще 3 000,00 грн. Не заперечує, що ОСОБА_2 повернув ОСОБА_7 борг за розпискою в розмірі 2 000,00 грн. (в червні 2014р.) та 3 000,00 грн. (в лютому 2015р.) власними коштами та не з спільного сімейного бюджету. При цьому вимогу про повернення половини сплачених спільних боргових зобовязань після фактичного припинення шлюбних відносин не визнає з тих підстав, що в цей час вона несла інші витрати, зокрема, на оренду окремого житла для себе та їх спільної дитини. Тому в задоволенні таких вимог просить відмовити.

Щодо укладання 06.11.2013р. ОСОБА_2 та ОСОБА_5 договору позики, позивач ОСОБА_1 пояснила суду, що про таку позику та розписку дізналася лише під час розгляду справи про поділ майна подружжя, згоди на таку позику колишньому чоловіку не давала. Не заперечуючи проти імовірності фактичного отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_5 вказаної суми у вказаний в розписці період, категорично заперечує, що такі гроші витрачались на придбання спірного автомобілю або в інших інтересах сімї. Наполягає на тому, що у сімї не було необхідності в отриманні такої суми в позику для придбання автомобілю. В звязку з чим в задоволенні позовних вимог про стягнення частини сплачених коштів за даним договором позики просить відмовити.

Представники відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_9, ОСОБА_10 в судовому засіданні заперечили проти позовних вимог ОСОБА_1 та пояснили, що доводи позивачки про необхідність збільшення її частки у спільному майні подружжя із посиланням на недостатність розміру аліментів на утримання, лікування та розвитку неповнолітнього сина сторін є необґрунтованими, оскільки позивачка до суду із позовом про стягнення аліментів на утримання сина не зверталась, відповідач добровільно сплачує на утримання сина аліменти в розмірі 600-1000грн. щомісячно залежно від його можливостей, ОСОБА_1 такий розмір завжди влаштовував та влаштовує на теперішній час. Тому підстав для відступу від засад рівності часток подружжя немає та наполягали на встановленні рівності часток подружжя в спірному майні.

Крім того просили задовольнити зустрічний позов в частині визнання договорів позики від 06.11.2013р. та 10.11.2013р. такими, що укладені в інтересах сімї та стягнути з ОСОБА_1 частину сплачених ОСОБА_2 грошових коштів за договором позики від 10.11.2013р. в сумі 3500грн, за договором позики від 06.11.2013р. 33795,23 коп. та судові витрати

Додатково пояснювали, що родина ОСОБА_2 на час придбання спірного автомобілю не мала достатньо коштів. ОСОБА_2 отримував мінімальну заробітну плату близька 1200 грн., ОСОБА_1 не працювала, отримувала допомогу по догляду за дитиною в розмірі 800 грн., пенсію як інвалід 3-й групи в розмірі 800 грн. та пенсію на дитину-інваліда 800 грн. Таким чином, дохід сімї в середньому складав 3600 грн. на місяць. Витрати родини складались із лікування ОСОБА_1 та сина в середньому 1000 грн. на місяць, квартплати близька 400 грн. та продукти харчування близька 2000 грн. Враховуючи інші потреби (зокрема, одяг, взуття, памперси, тощо), то витрати дорівнювали доходам, а іноді їх перебільшували. Таким чином, заощаджувати кошти не було можливості. В звязку з чим сторонами спільно було вирішено запозичити кошти на придбання спірного автомобілю у матері ОСОБА_2 ОСОБА_5 та тітки ОСОБА_1 ОСОБА_7

Наполягають, що ОСОБА_1 знала про позику в розмірі 25 000 грн. (що еквівалентно 3127,24 доларів США на день її отримання), яка була отримана її чоловіком ОСОБА_2 10.11.2013р. у ОСОБА_5, вказані гроші були витрачені в інтересах сімї на придбання спірного автомобілю, після розірвання шлюбу ОСОБА_2 сплатив позику в повному розмірі 67590,49 грн. (що еквівалентно 3127,74 доларів США за курсом НБУ на день повернення), тому сплачена сума спільного боргу подружжя повинна враховуватись при поділі спільного майна подружжя.

Щодо договору позики від 06.11.2013р. пояснювали, що кошти в сумі 16 000грн. були запозичені ОСОБА_1 у своєї тітки ОСОБА_7 для придбання спірного автомобілю. Після припинення шлюбних відносин ОСОБА_2 самостійно віддавав борг за даним договором, сплатив ОСОБА_7 7000 грн., а твердження ОСОБА_1 про те, що вказана сума містить 2000 грн. спільних заощаджень подружжя, вважають безпідставними, оскільки остання не заперечує, що з травня 2014 року сторони припинили будь-які подружні відносини, мешкали окремо, мали власні бюджети.

Суд, вислухавши пояснення позивача ОСОБА_1, представників відповідача ОСОБА_9, ОСОБА_10, свідків, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступних висновків.

Згідно вимог ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; суд ухвалює рішення на підставі доводів сторін та наданих ними доказів щодо обставин справи, досліджених в судовому засіданні.

Згідно ст. 61 ч. 3 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно ч.6 ст. 57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у звязку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Згідно ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісно власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ч.3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 05 березня 2011 року, який розірвано на підставі рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 лютого 2015 року, яке набрало законної сили 10 березня 2015 року. Відповідно до зазначеного судового рішення шлюбні відносини між сторонами припинені з травня 2014 року, з цього часу спільного господарства вони не ведуть.

Від шлюбу мають неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який є інвалідом дитинства, після припинення шлюбних відносин сторін мешкає з матірю ОСОБА_1, потребує домашнього догляду.

Під час сумісного життя в зареєстрованому шлюбі відповідачем на підставі договору купівлі-продажу № 012-Ч від 12.11.2013р. було придбано автомобіль НОМЕР_2, 2012 року випуску.

Таким чином, спірний автомобіль є обєктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя сторін по справі, що ними визнається та не оспорюється.

Згідно ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» (далі постанова Пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007р. №11) передбачено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної вартості на час розгляду справи.

Відповідно до абз.4-6 п.30 постанови Пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007р. - при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток.

В судовому засіданні сторонами було погоджено вартість спірного автомобілю, яка складає відповідно до висновку вартості майна від 24.04.2015р., складеного ФОП ОСОБА_11, який має сертифікат субєкта оціночної діяльності 116 598 грн. ОСОБА_1 в судовому засіданні не заперечила проти визначення саме такої вартості спірного автомобіля.

Судом також встановлено, що після припинення шлюбних відносин, ОСОБА_2 сплачує добровільно на утримання неповнолітнього сина, який мешкає з позивачкою, аліменти. Розмір аліментів складає від 600 до 1000 грн. щомісячно. Судове рішення з приводу стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини не приймалось, з таким позовом позивачка до суду не зверталась. Позивачкою не подано доказів того, що відповідач неналежним чином або недостатньо виконує обов'язки щодо утримання сина, що розмір аліментів, які вона одержує на його утримання, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини, а також не надала доказів того, що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Враховуючи дані обставини, при визначенні часток подружжя суд не знаходить обґрунтованих підстав для відступу від засади рівності часток подружжя та визнання за позивачкою ОСОБА_1 права власності на 2/3 частини спірного автомобілю, тому вважає необхідним визначати частки сторін у спірному майні рівними та поділити спільне сумісне майно подружжя між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, визнавши за кожним із них право власності на 1/2 частку спірного автомобілю, залишивши цей автомобіль у їх спільний частковій власності.

Щодо вимог позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 на його користь половини суми виплачених спільних боргів, які виникли під час подружнього життя та витрачених на потреби сім'ї, суд встановив наступне.

Відповідно до ч. ч.2, 4 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно роз'яснень п. 24 постанови Пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007р. при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. (ч. 4 ст. 65 СК).

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За змістом частин 1, 2 ст.207 і ч.2 ст. 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання.

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлено договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

За змістом ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Презумпція правомірності правочину встановлена законодавцем у ст. 204 ЦК України. Відповідно до цієї правової норми правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Судом встановлено, що 10.11.2013р. ОСОБА_1 взяла в позику у ОСОБА_6 на придбання спірного автомобілю 16 000, 00 грн., яку зобовязалась повернути в березні 2015 року, що сторонами визнається, не спростовується, підтверджується власноруч написаною ОСОБА_1 розпискою від 10.11.2013р., копія якої міститься в матеріалах справи.

18 березня 2014 року сторони зі спільного бюджету віддали в рахунок погашення боргу ОСОБА_7 4 000,00 грн.

Після фактичного припинення між сторонами шлюбних відносин, а саме в червні 2014р. ОСОБА_2 в рахунок повернення боргу віддав ОСОБА_7 4 000,00 грн., в лютому 2015р. 3 000,00 грн.

Борг за договором позики від 10.11.2013р. станом на день розгляду справи складає 5000, 00 грн.

Такі обставини визнаються сторонами і ними не спростовуються.

Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами не підлягають доказуванню, тому суд вважає встановленими, що договір позики, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 10.11.2013р. був укладений в інтересах сімї колишнього подружжя на придбання спірного автомобілю, створив обов'язки як для дружини, так і для чоловіка, перебуваючи у шлюбних відносинах подружжя повернуло частину боргу в березні 2014 року в сумі 4 000,00 грн., а після припинення фактичних шлюбних відносин сторін позикодавцю було повернуто ще частину боргу в загальній сумі 7 000,00 грн.

При цьому, ОСОБА_1 лише частково погодилась з доводом про те, що сума 4 000,00 грн., яку в червні 2014 року ОСОБА_2 повернув ОСОБА_7, є його особистими коштами, оскільки у нього після припинення між ними шлюбних відносин залишалось 2000,00 грн. спільних заощаджень подружжя, таким чином ОСОБА_2 віддав ОСОБА_7 в рахунок повернення боргу з власних грошей лише 5 000,00 грн.

Належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_2 після припинення шлюбних відносин в травні 2014 року мав в розпорядженні спільні заощадження колишнього подружжя суду не надано.

Більш того, ОСОБА_1 не спростовувала та погодилась з доводами, викладеними колишнім чоловіком про те, що після припинення шлюбних відносин в травні 2014 року вони стали мати різні бюджети, мешкали окремо, вели окреме господарство.

Таким чином, суд визнає, що після фактичного припинення шлюбних відносин подружжя, ОСОБА_2 сплатив на користь ОСОБА_7 самостійно за власні кошти 7 000,00 грн., в звязку з чим вимоги про стягнення з ОСОБА_1 половини сплачених спільних боргових зобовязань за договором позики від 10.11.2013р. в сумі 3 500,00грн. є таким, що підлягають задоволенню при поділі спільного майна подружжя.

Доводи ОСОБА_1 про те, що вона не повинна повертати колишньому чоловіку сплачені ним особисто кошти за спільними зобовязаннями через те, що вона несла в той час інші витрати на себе та дитину є необґрунтованими, не дають підстав для звільнення її від зобовязань за укладеними в інтересах сімї договорами позики , тому не можуть бути прийняті судом при ухваленні рішення про поділ спільного майна подружжя.

На підставі викладеного, суд вважає вимоги ОСОБА_2 в частині стягнення з ОСОБА_1 половини коштів, сплачених ним за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї, а саме за договором позики від 10.11.2013р. обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню.

Щодо договору позики від 06.11.2013р. суд встановив наступне.

Так, 06.11.2013р. ОСОБА_2 взяв в позику у ОСОБА_5 25 000,00 грн., що складає 3 127,24 доларів США по курсу НБУ на дату укладання позики, оформивши договір розпискою.

Відповідно до умов, викладених в розписці, вищевказана сума позики отримана ОСОБА_2 для придбання автомобілю та підлягає поверненню в гривні за курсом НБУ до долару США на день повернення суми займу.

14.03.2015р. за договором позики від 06.11.2013р. ОСОБА_12 сплатив ОСОБА_5 67 590,49грн., що складає 3 127,74 доларів США за курсом НБУ на день повернення, про що міститься відповідний напис на зворотному аркуші розписці, копія якої міститься в матеріалах справи, а оригінал, наданий відповідачем, був оглянутий в судовому засіданні.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснила, що 06.11.2013р. надала у борг своєму сину - ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 25 000,00 грн., що еквівалентно 3 127,74 доларів США на день займу, на придбання автомобілю в інтересах його сімї, з умовою, що гроші будуть повернуті в гривні в розмірі, який буде також еквівалентний 3127,74 доларам США за курсом НБУ на день повернення. Розписка складалась в присутності її подруг ОСОБА_13 та ОСОБА_14 Дружина сина, ОСОБА_1, при укладанні договору позики присутня не була, але їй було достовірно відомо про те, що син взяв у неї в борг таку суму, оскільки на передодні вони спільно втрьох обговорювали питання покупки автомобілю, подружжя радились з нею, просили її надати їм позику, визначились із сумою 25 000,00 грн. Оскільки вона не мала такої суми у гривні на час спільного обговорення надання позики, а мала власні заощадження в доларах США, вона 06.11.2013р. обміняла долари США на гривні, отримавши при обміні саме 25 000,00 грн., які вона і передала сину. Займані гроші ОСОБА_2 були витрачені в інтересах сімї, а саме на придбання автомобілю. Їй також відомо, що з метою придбання автомобілю, подружжя взяло в борг ще 16 000,00грн. у тітки ОСОБА_1 ОСОБА_7 На укладанні договору позики в письмовому вигляді наполягав її син ОСОБА_2, конкретну дату повернення позики вони не обговорювали, але в березні 2015 року через матеріальні труднощі, повязані із хворобою чоловіка, вона звернулась до сина з вимогою про повернення позики. Гроші син повернув 14.03.2015р. в сумі 67 590,46 грн., що еквівалентно 3 127,74 доларам США на день повернення, як раніше і передбачалось.

Вказані показання свідка є логічними та послідовними, узгоджуються з іншими доказами у справі розпискою від 06.11.2013р., яка є документом, що підтверджує факт укладення договору, зміст його умов, факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми, а знаходження розписки у відповідача ОСОБА_2 підтверджує факт повернення ним запозиченої суми позикодавцю ОСОБА_5.

Показання свідка ОСОБА_5 та розписку від 06.11.2013р. суд вважає належними та допустимими доказами, тому приймає їх за основу при винесення рішення.

В судовому засіданні позивачка не оспорювала, шо даний договір позики дійсно міг укладатися ОСОБА_2, заперечуючи лише факт його укладання в інтересах сімї на придбання спірного автомобілю. Однак належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів суду не надала, вказаний договір позики недійсним за її позовом не визнаний, його умови ніким не оспорені.

Доводи позивача ОСОБА_1 про те, що у родини не було потреби в запозичені такої суми коштів, оскільки сімя мала достатні заощадження суперечать її ж поясненням в судовому засіданні про те, що родина мала невеликий дохід, якій складався з заробітної плати чоловіка в середньому 2 000,00 грн. на місяць, її пенсії по інвалідності, допомоги до догляду за дитиною-інвалідом та допомоги по народженню дитини, взагалі в середньому дохід сімї становив 3 600,00 - 4 000,00 грн. на місяць, в той же час сімя витрачала кошти на її лікування та лікування дитини в середньому 1000,00 грн. на місяць, витрати на комунальні послуги складали близька 400 грн., на харчування - 1500-2000 грн., а також на інші потреби сімї, повязані з доглядом дитини, придбанням одягу, тощо.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні пояснив, що він за запрошенням ОСОБА_1 під час розгляду справи поїхав з нею до нотаріуса, який ще в 2013 році посвідчував договір купівлі-продажу автомобілю Таврія, що раніше належав родині сторін, у якого дізнався, що ОСОБА_1 дійсно продали ОСОБА_8 автомобіль марки Таврія за 20 000,00 грн.

Доводи позивача ОСОБА_1 щодо поповнення сімейного бюджету родини перед покупкою спірного автомобілю сумою 20 000,00 грн., отриманої від ОСОБА_8 внаслідок продажу іншого спільного автомобілю подружжя, а саме автомобілю марки Таврія, суд не враховує при ухваленні даного рішення, оскільки будь-якими належними та допустимим доказами в підтвердження тієї обставини, що вказаний автомобіль дійсно належав родині сторін та був відчуджений подружжям шляхом його продажу, суду не надано.

Наданий суду ОСОБА_8 про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей №25728147 від 12.11.2013р. про посвідчення ОСОБА_2 довіреності на імя ОСОБА_8 на право розпорядження автомобілем з державним номером АР2129СА, не свідчить про отримання подружжям певних грошових коштів та витрату їх на придбання спірного автомобілю, а взагалі спростовує доводи позивача ОСОБА_1 про продаж автомобілю, оскільки оформлення купівлі-продажу транспортного засобу та перехід права власності на нього від однієї до іншої особи шляхом оформлення довіреності чинним законодавством України не передбачено.

Пояснення свідка ОСОБА_15 суд не приймає до уваги, оскільки вони спростовуються наданим суду витягом від 12.11.2013р. про реєстрацію саме довіреності на право розпорядження автомобілем, а не договору купівлі-продажу. Договору купівлі-продажу, на який посилається позивачка ОСОБА_1 та свідок ОСОБА_15, суду не надано.

При цьому суд виходить з того, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

На підставі викладеного, оцінивши обставини справи та проаналізувавши норми законодавства, суд прийшов до висновку, що договір позики від 06.11.2013р. ОСОБА_2 був укладений в інтересах сімї, а саме для придбання спірного автомобілю, та створив для кожного з подружжя обов'язки щодо виконання зобовязань по поверненню позики.

Після припинення шлюбних відносин та розірвання шлюбу ОСОБА_2 самостійно за власні кошти сплатив за вказаним договором позики суму в розмірі 67 590,46 грн., що еквівалентно 3 127,74 доларам США на день повернення, як передбачено умовами договору, в звязку з чим суд вважає, що половина від цієї суми підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2

За правилами ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Таким чином, щодо позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 про визнання договорів позики від 06.11.2015р. та 10.11.2013р. такими, що укладені в інтересах родини, то суд вважає, що визнання договорів в інтересах сім'ї не є самостійним способом захисту права, що передбачений ст. 16 ЦК України.

В звязку з чим в цій частині позову ОСОБА_2 суд вважає за необхідне відмовити.

На підставі вищевикладеного, позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 слід задовольнити частково.

На підставі ст. 88 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пропорційно задоволеним на його користь позовним вимогам в рахунок повернення сплаченого ним судового збору 372,95 грн., виходячи з наступного розрахунку:

Судом задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 на суму 58 299 грн., судовий збір що підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 становить 582,99грн.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені на суму 95 594,23 грн., судовий збір що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 становить 955,94грн.

Таким чином, різниця, яка підлягає сплаті на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_1 пропорційно задоволеним на його позовним вимогам, становить 372,95 грн. (955,94грн. -582,99грн.).

Повний текст рішення виготовлено 27.07.2015р.

Керуючись ст.ст. 3-4, 10-11, 57-61, 84, 88, 169, 209, 212-215,218 ЦПК України ст.ст. 60, 61,64,65, 70,71 СК України, ст.ст.15,16, 202,204,207,533,1046-1049 ЦК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на автомобіль марки Daewoo, модель Nexia, тип Седан-В, державний номер НОМЕР_1, 2012 року випуску, номер кузова ХWB3K32EDCA222884, обєм двигуна 1598, сірого кольору.

Поділити спільне сумісне майно подружжя між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, визнавши за кожним із них право власності на 1/2 частину автомобілю марки Daewoo, модель Nexia, тип Седан-В, державний номер НОМЕР_1, 2012 року випуску, номер кузова ХWB3K32EDCA222884, обєм двигуна 1598, сірого кольору, залишивши цей автомобіль у їх спільний частковій власності.

В іншій частині позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 частину сплачених грошових коштів за договором позики від 10.11.2013р., укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_7, в сумі 3 500,00грн., частину сплачених грошових коштів за договором позики від 06.11.2013р., укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, в сумі 33 795,23 грн. та в рахунок повернення судових витрат по сплаті судового збору в сумі 372,95 грн., а всього 37 688 (тридцять сім тисяч шістсот вісімдесят вісім) грн.18 коп.

В іншій частині зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Запорізької області через Хортицький районний суд м.Запоріжжя протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: М.В.Сидорова

27.07.2015