Провадження № 22-ц/783/2083/15 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2015 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Богонюка М.Я., Гриновця Б.М.,

при секретарі: Жукровській Х.І.,

за участю: прокурора - Заяць І.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою Прокурора Галицького району м. Львова в інтересах держави в особі Львівської міської ради на рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

В грудні 2013р. ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до Відділу приватизації державного житлового фонду Галицького району м. Львова УКВ ДЕП ЛМР, Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції ГУЮ у Львівській області про визнання за ним права власності на нежитлові приміщення площею 24,9 м.кв., які знаходяться на АДРЕСА_1 у м. Львові та позначені на поверховому плані під індексами 10-1 пл.6,4 м.кв., 10-2 пл.10,6 м.кв., 10-3 пл.3,8 м.кв., 10-4 пл.4,1 м.кв. та зобов'язання реєстраційну службу ЛМУЮ зареєструвати за ним право власності на вищезгадані нежитлові приміщення.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він проживає за адресою: АДРЕСА_1 та використовує горище загальною площею 24,9 кв.м. у цьому будинку для господарських потреб. При зверненні до органу приватизації йому було відмовлено всупереч Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" у зв'язку з відсутністю висновку про оціночну вартість майна та доказів приватизації квартири у будинку.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 24 січня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 до Відділу приватизації Державного житлового фонду Галицького району Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції про визнання права власності та зобов'язання до вчинення дій - задоволено повністю.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на нежитлові приміщення площею 24,9 кв.м., які знаходяться на АДРЕСА_1 у м. Львові та позначені на поверхневому плані технічного паспорту, складеного Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки 29.11.2002 року під індексами 10-1 площею 6,4 кв.м., 10-2 площею 10,6 кв.м., 10-3 площею 3,8 кв.м. і 10-4 площею 4,1 кв.м..

Зобов`язано Реєстраційну службу Львівського міського управління юстиції зареєструвати за ОСОБА_2 право власності на нежитлові приміщення площею 24,9 кв.м., які знаходяться на АДРЕСА_1 м. Львові та позначені на поверхневому плані технічного паспорту, складеного Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки 29.11.2002 року під індексами 10-1 площею 6,4 кв.м., 10-2 площею 10,6 кв.м., 10-3 площею 3,8 кв.м. і 10-4 площею 4,1 кв.м..

Рішення суду оскаржив Прокурор Галицького району м. Львова.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду є незаконним і необґрунтованим, та прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права та не повним з`ясуванням усіх обставин, які мають значення для справи. Зокрема, звертає увагу суду на те, що на момент розгляду даної справи право власності на нежитлове приміщення площею 24,9 м.кв. по АДРЕСА_1 у м. Львові належало територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради, а не ОСОБА_2 Також, звертає увагу суду на те, що на даний час у провадженні Галицького РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області перебуває кримінальне провадження №0000015 від 30.05.2014р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3, ст. 190 КК України, за фактом незаконного заволодіння нежитловим приміщенням по АДРЕСА_1 у м. Львові. Враховуючи вищевикладене просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

В судове засідання з'явився апелянт - прокурор, сторони не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку, що дає апеляційному суду право, у відповідності до вимог ч.2 ст.305 Цивільного процесуального кодексу(далі-ЦПК) України, розглянути справу у їх відсутності. На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 січня 2014 року скасуванню з наступних підстав.

Згідно ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 303 ЦПК Українипід час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст.213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Згідно ст. 3 ЦПК Україникожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої інстанції, керуючись ст.ст.316,328,382 ЦК України та вимогами ст.10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", ст.1 Закону України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку" виходив з того, що позивач правомірно використовує мансардне приміщення протягом тривалого часу, не порушуючи при цьому права та інтереси третіх осіб, оскільки приміщення є самостійним об'єктом цивільних прав та індивідуально-визначеним майном, то за позивачем слід визнати право власності та зобов'язати реєстраційну службу зареєструвати його.

Проте, погодитись з такими висновками суду, колегія суддів не може з таких підстав.

Відповідно до ст.15 ЦКкожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК Україницивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Частина 2 цієї статті передбачає підстави виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема такими є договори та інші правочини.

Частина 5 ст.11 ЦК передбачає, що цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до ст.41 Конституції України, ч.1 ст.321 ЦКправо власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ч.1 ст.316 ЦКправо власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі ст.392 ЦКвласник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Таким чином, звернутися з позовом про захист права власності шляхом його визнання може саме власник цього майна, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, і це право повинно підтверджуватися відповідними правовстановлюючими документами, на підставі яких у встановлених законом випадках здійснюється реєстрація права власності.

Визнаючи право власності позивача на нежитлові приміщення площею 24,9 кв.м., котрі знаходяться по м. Львів АДРЕСА_1 та позначені на поверхневому плані технічного паспорту, складеного Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки 29.11.2002 року під індексами 10-1 площею 6,4 кв.м., 10-2 площею 10,6 кв.м., 10-3 площею 3,8 кв.м. і 10-4 площею 4,1 кв.м.., суд не взяв до уваги, що будь-яких доказів первинного правомірного набуття позивачем цього нерухомого майна в справі немає та а в матеріалах справи відсутні будь - які правовстановлюючі документи на спірне приміщення.

Матеріалами справи та судом встановлено, що 21.05.2002 р. між Управлінням ресурсів Львівської міської ради та Приватним виробничо-комерційним підприємством "Львів-Струм" в особі директора ОСОБА_2 укладено договір оренди №Г- 0915 згідно з яким передано в оренду приміщення мансарди загальною площею 16,6 по АДРЕСА_1 у м. Львові.(а.с.48)

В 2013р. ОСОБА_2 звернувся до Відділу приватизації державного житлового фонду Галицького району з приводу оформлення права власності на спірні нежитлові приміщення, про те листом від 04.03.2013р. №76 йому було повідомлено, що питання не може бути вирішено позитивно, оскільки заявником не подано документів про майнову приналежність квартири та висновку про оціночну вартість приміщення мансарди(а.с.5)

Разом з тим, відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 17.06.2008 №19210781 будинок за адресою: м. Львів, АДРЕСА_1 перебуває у власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради на підставі рішення Галицького (Ленінського) райвиконкому м. Львова від 14.04.1987 №222.(а.с.47)

Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 17.06.2008 №19210963 власником будинку за адресою: м. Львів, АДРЕСА_1 є територіальна громада м. Львова в особі Львівської міської ради. Витяг здійснювався на замовлення Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради для укладення договору оренди на нежитлові приміщення мезоніну : 10-1 площею 6,4 м.кв., під літ. 10-2 площею 10,6 м.кв., під літ. 10-3 площею 3,8 м.кв., під літ. 10-4 площею 4,1 м.кв., загальною площею 24,9 м2.(а.с.49)

Враховуючи зазначене, право власності на нежитлове приміщення площею 24,9 кв.м. по АДРЕСА_1 у м. Львові належало територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради. При розгляді справи в суді першої інстанції, Львівська міська рада не залучалась в якості відповідача чи іншої особи.

Крім того, позивачем по справі не представлено суду належних доказів на підтвердження того, що проживає в АДРЕСА_1

За таких обставин правових підстав для задоволення позову щодо визнання права власності на спірні нежитлові приміщення, з урахуванням доводів позивача на обґрунтування його вимог щодо визнання за ним права власності на зазначені вище приміщення, немає.

Тому рішення суду не може вважатися законним та обґрунтованим і таке підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Згідно ч.1 ст.309 ЦПК Українипідставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст.303, п.2 ч.1 ст.307, ст.ст.309,313,ч.2 ст. 314, ст. ст.316, 317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Прокурора Галицького району м. Львова - задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 січня 2014 року - скасувати та ухвалити нове яким, у позові ОСОБА_2 до Відділу приватизації Державного житлового фонду Галицького району Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції про визнання права власності та зобов'язання до вчинення дій - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: М.Я.Богонюк

Б.М. Гриновець