Провадження №2/761/76/2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

09 квітня 2015 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Фролової І.В.,

при секретарі - Вітріщаку Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права володіння і користування, та про виселення, -

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2013 року позивач звернувся до суду із позовом, у якому просив визнати договір оренди квартири у приватної особи від 17 липня 2013 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 - недійсним.

Пізніше позивачем було змінено предмет позову, а саме просив зобов'язати ОСОБА_3 усунути перешкоди ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у вільному володінні і користуванні квартирою АДРЕСА_1 та виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що квартира АДРЕСА_1, була приватизована ОСОБА_4 (далі - третя особа), ОСОБА_1 (далі - позивач1) та ОСОБА_2 (надалі - позивач2). У 1998 році позивачі виїхали на постійне місце проживання до Німеччини, де проживають і по теперішній час. Під час слухання справи про розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_1, позивачеві1 стало відомо, що ОСОБА_4 без надання згоди співвласників здає квартиру АДРЕСА_1, в оренду на підставі Договору оренди від 17 липня 2013 року. Вказаний договір укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 строком на одинадцять місяців, проте після того, як строк дії договору сплинув, ОСОБА_3 продовжує проживати у вказаній квартирі, створюючи перешкоди власникам у вільному користуванні нею. На підставі викладеного позивач звернувся із відповідним позовом до суду.

Представник позивача1 та 2 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов у повному обсязі з підстав, викладених у ньому.

Представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечував у повному обсязі та просив відмовити у задоволенні позову, зазначивши, що договір оренди між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 може бути продовженим або переукладеним.

Третя особа у судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає заявлені вимоги законними та обґрунтованими, у зв'язку з чим вони підлягають задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом у судовому засіданні і це вбачається з матеріалів справи, 09 березня 1990 року відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського району в м. Києві був зареєстрований шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1.

Від шлюбу була народжена дитина - ОСОБА_2.

У 1997 році на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ОСОБА_4 та членами його сім'ї - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 була приватизована квартира АДРЕСА_1, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло виданим згідно з розпорядженням від 07 жовтня 1997 року № 18544.

У 1998 році ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 виїхали на постійне місце проживання до Німеччини, де і проживають по теперішній час. Таким чином, в Україні залишилося майно, а саме квартира, яка належить позивачам та третій особі на праві спільної власності.

ОСОБА_1 звернулася до суду нижньої інстанції у справах сім'ї м. Гельзенкірхен-Буер, Федеративної Республіки Німеччини з позовом до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу. Рішенням зазначеного суду від 27 червня 2013 року було встановлено, що шлюб зазнав невдачі, з 04 квітня 2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 проживають окремо один від одного, а тому зазначеним рішенням шлюб було розірвано.

Під час слухання зазначеної вище справи про розірвання шлюбу, ОСОБА_1 дізналася, що ОСОБА_4 без згоди співвласників, якими є позивачі по справі, здає в оренду квартиру АДРЕСА_1, та яка є об'єктом спільної власності.

Так, між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 17 липня 2013 року укладено Договір оренди квартири у приватної особи, термін якого складає 11 (одинадцять) місяців з моменту прийняття обкута, що орендується (п. 3.1 Договору).

За таких обставин, Договір оренди є таким, що припинив свою дію, а відтак у відповідача по справі відсутні правові підстави надалі проживати у квартирі квартирою АДРЕСА_1, а позивачі позбавлені можливості вільно володіти та розпоряджатися своїм майном.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ст. 41 Конституції України).

Згідно до п.3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений в праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України).

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Крім того, статтею 150 ЖК України, передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 155 ЖК України, жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством.

Згідно ст. 169 ЖК України, у разі припинення договору оренди житлового приміщення, що належить особі на праві приватної власності, орендар і особи, які проживають з ним, зобов'язаний звільнити житлове приміщення, а в разі відмови - підлягає виселенню в судовому порядку без надання іншого житлового приміщення.

Відповідно до ч.3 ст.116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Виходячи з вищевикладеного, враховуючи, що строк вказаного договору найму (оренди) квартири сплив, підстави для подальшого проживання ОСОБА_3 у квартирі та користування нею відсутні.

Варто зазначити, що представником відповідача у судовому засіданні не надано жодного доказу на правомірність проживання ОСОБА_3 у квартирі.

Крім того, ст. 369 ЦК України визначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Так, представником позивачів зазначено, що останні не надавали повноважень відповідачу щодо вселення відповідача у спірну квартиру.

Зважаючи, що відповідач перешкоджає позивачам у реалізації їхнього права власності, займаючи квартиру АДРЕСА_1 без відповідної правової підстави, суд приходить до висновку про законність позовних вимог та необхідність задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 169, 208, 209, 212-215, 292, 294 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права володіння і користування, та про виселення - задовольнити.

Зобов'язати ОСОБА_3 усунути перешкоди ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у вільному володінні і користуванні квартирою АДРЕСА_1.

Виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: