Справа №481/484/15-ц 02.09.2015 02.09.2015
Провадження №22-ц/784/2032/15
Головуючий першої інстанції - Уманська О.В.
Категорія 46 Суддя-доповідач апеляційного суду - Кутова Т.З.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 вересня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючої - Кутової Т.З.,

суддів: Маляренко І.Б., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання - Свіщуком О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 6 липня 2015 року, ухвалене за позовом

ОСОБА_2

до

ОСОБА_3

про

встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на ? частину цього майна, -

В С Т А Н О В И Л А:

В квітні 2015 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до суду до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на ? частину цього майна.

Позивачка вказувала, що з відповідачем знайома з 2002 року а пізніше проживали однією сім'єю до 2015 року без укладення шлюбу.

Під час сумісного проживання за рахунок спільно заощаджених коштів для сумісного проживання сім'єю, вони придбали житловий будинок № АДРЕСА_1, право власності, якого оформлено на ОСОБА_3

ОСОБА_2 зазначала, що на даний час сімейні стосунки з відповідачем припинено, сторони проживають окремо, в зв'язку з чим позивачка просила встановити факт проживання однією сім'єю у період з 2002 по 2015 рік та визнати спільно придбаний будинок сумісною власністю подружжя, та визнати за нею право власності на ? частину цього будинку.

Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 6 липня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 22 грудня 2004 року до 2015 року. В задоволенні інших вимог відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням, позивачка ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду змінити та задовольнити повністю всі позовні вимоги.

Відповідач надав свої заперечення на вказану апеляційну скаргу, де зазначав що кошти за спірний будинок ним було оплачено заздалегідь до укладення договору купівлі-продажу власними коштами, в зв'язку з чим вказаний будинок є його особистою власністю.

Заслухавши пояснення в судовому засіданні відповідача ОСОБА_3, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановлено районним судом, відповідно до довідки, виданої виконкомом Березнегуватської сільської ради Новобузького району Миколаївської області позивачка ОСОБА_2 дійсно проживала разом із своїм співмешканцем ОСОБА_3 до 2015 року за адресою АДРЕСА_1. Згідно особового рахунку № НОМЕР_1 погосподарської книги № 3, як зазначено в цій довідці, вони вели спільне господарство з 2004 року (а.с. 9).

3 серпня 2006 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу ОСОБА_3 придбав у власність житловий будинок № АДРЕСА_1 (а.с. 23-25).

Вирішуючи даний спір, та постановляючи рішення про встановлення факту проживання сторін однією сім'єю як чоловіка та жінки в період з 22 грудня 2004 року до 2015 року та про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання спірного будинку спільною власністю з відповідачем та визнання за нею права власності на ? вказаного будинку, районний суд виходив з доведеності факту проживання однією сім'єю позивачки з відповідачем та з того, що 3 серпня 2006 року відповідач лише офіційно зареєстрував своє право власності на спірний будинок, а набув на нього право власності на весні 2004 року, тобто до юридично встановленого факту сумісного проживання з позивачкою.

З висновками суду щодо підстав відмови в задоволенні позовних вимог про визнання власності спільною та права власності на частину спільного майна, погодитись не можна оскільки вони не відповідають вимогам закону та доказам у справі.

Так, згідно з нормами ст. 328 ЦК України, право власності набувається з підстав не заборонених законом, зокрема із правочинів.

Момент набуття права власності визначено положеннями ч. 3 ст. 334 ЦК України, де зазначено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення, а права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Як зазначено вище, нотаріальний договір на придбання спірного житлового будинку відповідачем посвідчено 3 серпня та зареєстровано 8 серпня 2006 року.

Таким чином, право власності на вказане майно відповідач набув саме 8 серпня 2006 року, а не на весні 2004 року, як помилково зазначив районний суд.

Посилання суду на факт передачі грошових коштів за спірний будинок відповідачем на весні 2004 року в сумі 5000 грн. продавцю вказаного будинку, є безпідставним оскільки така обставина сама по собі не має юридичного значення.

Крім цього, із довідки виданій ПОСП «Єдність» від 12 червня 2015 року вбачається, що в 2004 році відповідачу ОСОБА_3 надано позику в 5000 грн. для придбання будинку. Проте, як зазначено в цій же довідці, вказану позику останній сплачував в період з 2006 року по 2012 рік (а.с. 44). Таким чином, кошти за вказаною позикою поверталися під час сумісного проживання сторін однією сім'єю, встановленого судом. Вказане спростовує посилання відповідача, на те,що він розрахувався за будинок власними, а не спільними коштами.

Також, відповідно до нотаріального договору купівлі-продажу спірного будинку, його вартість становить сім тисяч гривень, а не п'ять, з оплатою яких, суд пов'язав виникнення права власності на спірний будинок.

Згідно з ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу («Право спільної сумісної власності подружжя»).

Враховуючи, наведений висновок щодо часу набуття права власності відповідачем на спірний житловий будинок, а саме в період встановлений судом як період спільного проживання сторін однією сім'єю, вказаний будинок, згідно з наведеними правовими нормами є спільним майном позивачки ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_3

Відповідно до ст.ст. 60, 61, 70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

З урахуванням вимог викладених в наведеній нормі частка позивачки в спірному будинку, який є спільним майном з відповідачем складає його ?.

Виходячи з наведеного, рішення районного суду, в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання спірного будинку спільною власністю та визнання за нею права власності на ? частину вказаного будинку, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням по справі в цій частині нового рішення про задоволення вказаних вимог.

Виходячи з меж апеляційного оскарження та вимог ст. 303 ЦПК України, в іншій частині рішення районного суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 6 липня 2015 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання спільної власності та права власності на частину спільного майна - скасувати, в цій частині ухвалити нове рішення.

Визнати житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 спільним майном належним ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1

Вказане рішення в іншій частині залишити без змін.

Рішення набирає чинності з дня його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: