1Справа № 335/3892/15-ц 2/335/1244/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2015 р. Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді Шалагінової А.В.,

при секретарі Смоляк А.К.,

за участю:

представника позивача, 3ї особи ОСОБА_1,

представника позивача та 3ї особи ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

представника 3ї особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, 51, цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до Запорізької міської ради, районної адміністрації Запорізької міської ради по Ленінському району, треті особи ОСОБА_6, ОСОБА_1, комунальне підприємство «ВРЕЖО № 7», про визнання частково недійсним рішення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до Запорізької міської ради, районної адміністрації Запорізької міської ради по Ленінському району, треті особи ОСОБА_6, ОСОБА_1, про визнання частково недійсним рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів № 226/2 від 13 жовтня 1988 року в частині включення квартири № 71а у будинку № 25 по вулиці М. Чуйкова у м. Запоріжжя до складу службового житла.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у 1993 році він та члени його сім`ї, які є третіми особами у справі, зі згоди його брата ОСОБА_7 та наймодавця вселились у вищевказану квартиру, де їх було зареєстровано. Про те, що квартира була службовою вони не знали. ОСОБА_7 вселився у цю квартиру відповідно до ордера № 295С, який був виданий на підставі оскаржуваного рішення.

Із посиланням на вимоги ст.ст. 4, 5, 118 Житлового кодексу України (далі ЖК України), ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», п. 4 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого ОСОБА_8 Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 р. № 37, вказує, що вказана квартира не була жилим приміщенням, і тому не могла бути включена до складу службового житла. Зазначена обставина підтверджується тим, що рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради народних депутатів від 23 червня 1988 р. № 195/12 про дозвіл Правобережному ЖЕО переобладнати приміщення колясочних у службові квартири, однак переобладнання не було зроблено. Тільки у 2004 р. позивач замовив та оплатив проект реконструкції нежитлового приміщення у квартиру, що підтверджується відповідною проектною документацією. Тільки після затвердження розпорядженням Запорізького міського голови № 1426 від 22 листопада 2005 р. акта державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію житлової службової квартири № 71а по вулиці М. Чуйкова, 25, вказане приміщення було введено в експлуатацію як житлова квартира. Вважає, що лише після цього приміщення стало жилим і могло бути включене до кола службових жилих приміщень. З наведених підстав просив позов задовольнити (арк. справи 4345).

Ухвалою суду від 30 червня 2015 р. до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє позовних вимог на предмет спору, на стороні відповідача комунальне підприємство «ВРЕЖО № 7», яке є правонаступником Правобережного ЖЕО (арк. справи 81).

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1, яка водночас є третьою особою-1, а також представник позивача та третьої особи-1 ОСОБА_2 підтримали позовні вимоги у повному обсязі, просили суд позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Пояснили суду, що про існування спірного рішення позивач дізнався у 2015 році після отримання копії цього рішення з архіву. Квартиру отримував ОСОБА_7, який виселився та ім. не повідомляв, що квартира мала статус службової. Отже, вважають, що строк позовної давності позивачем не було пропущено.

Представник відповідача-1 Запорізької міської ради у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову з тих підстав, що позивачем пропущено строк позовної давності, підтвердженням чого є проект реконструкції нежитлового приміщення, в якому вказано, що замовником є ОСОБА_5, а також акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію зазначено статус житлової площі службовий. Тобто про статус квартири він знав ще у 2005 р., проте до суду не звертався. Крім того, за спірним рішенням було видано службовий ордер на квартиру № 226/2 від 13 жовтня 1988 р., який на даний час не скасовано та який підтверджує статус та правомірність видачі квартири. Також ОСОБА_5 не звертався до органу місцевого самоврядування з питання часткового скасування зазначеного рішення. Після винесення спірного рішення виникли правовідносини було видано службовий ордер, що унеможливлює скасування цього рішення з урахуванням п. 5 рішення № 7-рп/2009 Конституційного Суду України. Просила відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача-2 районної адміністрації Запорізької міської ради по Ленінському району у судове засідання не зявився, надав суду заяву, в якій зазначив, що рішенням Запорізької міської ради від 18 лютого 2011 р. № 6 Ленінська районна адміністрація Запорізької міської ради ліквідована без правонаступництва з 10 травня 2011 р., з огляду на що відповідач-2 не може відповідати за дії та рішення ліквідованого органу (арк. справи 6162). Також відповідно до заяви представника відповідача-2, він просив розглянути справу за його відсутності (арк. справи 70). За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача-2 на підставі наявних у справі доказів.

Третя особа-2 ОСОБА_6 у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, причин неявки суду не повідомив. Заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за його відсутності суду не надавав. За таких обставин суд, з урахуванням думки сторін, вважає за можливе розглянути справу за його відсутності на підставі наявних у справі доказів.

Представник третьої особи-3 КП «ВРЕЖО № 7» у судовому засіданні пояснила, що позивач усно звертався до КП «ВРЕЖО № 7» з пропозицією вивести квартиру зі складу службового житла, проте, у звязку з тим, що ОСОБА_7, якому видавався ордер, не зареєстрований у квартирі, це було зробити не можливо. Просила вирішити спір на розсуд суду.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, які зявились у судове засідання, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах позовних вимог, встановив наступне.

Відповідно до архівного витягу з Державного архіву Запорізької області від 10 квітня 2015 р. (арк. справи 10) 13 жовтня 1988 року виконавчим комітетом Ленінської районної ради народних депутатів було прийнято рішення № 226/2 «Про службову житлову площу», яким включено до складу службової жилої площі та закріплено за Правобережним ЖЕО 1-о кімнатну квартиру № 71а по вулиці М. Чуйкова, 25 житловою площею 16,5 кв.м.

Вказане рішення в частині включення до складу службової жилої площі зазначеної квартири є предметом спору в даній цивільній справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Житлового Кодексу Української РСР (в редакції, чинній на час прийняття спірного рішення), жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі, є державний житловий фонд.

Державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих ОСОБА_8 народних депутатів (житловий фонд місцевих ОСОБА_8) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд) ( ч. 1 ст. 5 Житлового Кодексу Української РСР).

Службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ОСОБА_8 народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири (ч. 1 ст. 118 Житлового Кодексу Української РСР).

Судом встановлено, що ОСОБА_7 разом з членами його сім`ї ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на підставі спірного рішення виконавчим комітетом Ленінської районної ради народних депутатів 18 жовтня 1988 року видано ордер № 295 серії С на право зайняття службового жилого приміщення житловою площею 16,5 кв.м, що складається з 1 кімнати за вищевказаною адресою.

Як вказує позивач у позовній заяві, а також пояснювали представники позивача у судовому засіданні, в подальшому ОСОБА_5 як член родини ОСОБА_7 заселився разом із своєю сімєю у вищевказану квартиру, а ОСОБА_7 зі своєю сімєю виселився. Як вбачається з довідки № 2445 від 15 грудня 2014 р. виданої Центром обслуговування абонентів МКП «Основаніє» (арк. справи 35), у квартирі № 71а будинку 25 по вулиці М. Чуйкова в м. Запоріжжя станом на 15 грудня 2014 р. зареєстровані позивач ОСОБА_5, його дружина ОСОБА_1 та син ОСОБА_6, треті особи у справі.

Судом встановлено, що позивач до моменту звернення до суду не звертався до відповідача з вимогами щодо виключення даної квартири зі складу службового житла, а також з приводу скасування рішення виконкому Ленінської районної ради народних депутатів 13 жовтня 1988 року № 226/2.

До суду позивач звернувся із даним позовом 27 квітня 2015 р.

Суд вважає, що позивачем не було пропущено строк позовної давності, встановлений статтею 257 ЦК України для звернення до суду із позовними вимогами про визнання частково недійсним рішення виконкому Ленінської районної ради народних депутатів 13 жовтня 1988 року № 226/2, оскільки дійсно, як вбачається з матеріалів справи, з вказаним рішенням позивач ознайомився лише після отримання відповідного архівного витягу з Державного архіву Запорізької області від 10 квітня 2015 р.

Посилання представника відповідача-1 на проектну документацію та акт приймання квартири в експлуатацію за 2005 рік (арк. справи 1534), в яких зазначено статус квартири як службова, суд вважає необґрунтованими, оскільки вказана проектна документація та акт не є нормативними документами, які визначають статус житлової площі. Крім того, порушення своїх прав позивач повязує саме із рішенням виконкому Ленінської районної ради народних депутатів 13 жовтня 1988 року № 226/2, яке є предметом спору у частині включення вказаної квартири до службового житла. Отже, строк позовної давності в даному випадку, на переконання суду, слід обчислювати саме з дати, коли позивач дізнався про прийняте рішення.

Разом із тим, суд зауважує, що відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно з ч. 1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Виходячи з наведених вимог ЦК України, суд вправі визнати правовий акт індивідуальної дії незаконним чи таким, що суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси, а не визнавати його недійсним.

Отже, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права як визнання частково недійсним рішення органу місцевого самоврядування не в повній мірі відповідає способу захисту, встановленому ЦК України, що є однією з підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

Крім того, суд також звертає увагу на те, що пунктом 6 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою ОСОБА_8 Міністрів УРСР від 04.02.1988 року № 37, установлено процедуру виключення житлового приміщення з числа службових. Так, жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих.

Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті ОСОБА_8 народних депутатів.

Таким чином, порушення питання про виключення спірного жилого приміщення з числа службових є правом відповідного підприємства, за яким було закріплене це службове житло, тобто в даному випадку Правобережного ЖЕО, правонаступником якого є КП «ВРЕЖО № 7». У судовому засіданні представником третьої особи-3 КП «ВРЕЖО № 7» було зазначено, що позивач дійсно звертався усно з вказаним питанням до підприємства, проте, правових підстав для задоволення вимог позивача немає, оскільки службове житло видавалось ОСОБА_7, який виселився з нього.

Отже, оскільки КП «ВРЕЖО № 7» не вбачає підстав ставити перед Запорізькою міською радою питання про виключення спірного жилого приміщення із числа службових, а законом не передбачений такий порядок вирішення спору шляхом визнання недійсним рішення про включення приміщення до складу службової житлової площі, правові підстави для задоволення позову на даний час відсутні.

Також суд знаходить слушним посилання представника відповідача-1 на п. 5 рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2009, в якому зазначено, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і субєкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Дійсно, на підставі оспорюваного рішення ОСОБА_7 отримав ордер на службову квартиру та вселився до неї разом із членами своєї родини. Цей ордер на даний час є чинним. Тобто, на підставі спірного рішення виникли правовідносини, повязані з реалізацією громадянином свого субєктивного права на отримання в користування службового житла, які на даний час не можуть бути змінені чи припинені, і сторони про це не просять.

Оцінюючи надані сторонами доказами, суд також вважає за необхідне зазначити про необґрунтованість посилання позивача як на підставу позовних вимог на рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради народних депутатів від 23 червня 1988 р. № 195/12 «Про переобладнання приміщень у житлових будинках під службові квартири» в сукупності із наданою позивачем проектною документацією та актом введення приміщення в експлуатацію з огляду на таке.

Позивач посилається, зокрема, на те, що приміщення не могло бути включене до складу службових, оскільки не відповідало санітарним нормам, не переобладнувалось відповідно до рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради народних депутатів від 23 червня 1988 р. № 195/12, і тільки після його реконструкції за замовленням позивача набуло статусу житлового.

Дійсно, рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради народних депутатів від 23 червня 1988 р. № 195/12 «Про переобладнання приміщень у житлових будинках під службові квартири» було надано дозвіл Правобережному ЖЕО Ленінського району переобладнати приміщення колясочних по вулиці Маршала Чуйкова, 25 під службові квартири. Однак, суду не надано доказів того, що Правобережним ЖЕО таке переобладнання не було зроблено. Навпаки, як свідчить ордер від 18 жовтня 1988 р. ОСОБА_7 отримав у користування саме жиле приміщення службову квартиру.

Проект реконструкції нежитлового приміщення в квартиру від 2004 року не свідчить про те, що до цього часу ніяких переобладнань з боку Правобережного ЖЕО не було зроблено. Також, як вбачається з цього проекту, приміщення квартири було збільшено, добудовано балкон тощо. Те, що квартира до моменту реконструкції не була придатна для проживання жодним належним та допустимим доказом не підтверджено.

Підсумовуючи вищевикладене, суд не вбачає на даний час підстав для задоволення позову, у звязку з чим відмовляє в його задоволенні.

Керуючись ст.ст. 16, 21, 257 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 118 Житлового кодексу України, п. 6 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою ОСОБА_8 Міністрів УРСР від 04.02.1988 року № 37, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_5 до Запорізької міської ради, районної адміністрації Запорізької міської ради по Ленінському району, треті особи ОСОБА_6, ОСОБА_1, комунальне підприємство «ВРЕЖО № 7», про визнання частково недійсним рішення відмовити.

Вступна та резолютивна частини рішення виготовлені в нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 27 липня 2015 р.

Повний текст рішення виготовлено 30 липня 2015 р.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 (десяти) днів з дня його проголошення.

Суддя А.В. Шалагінова