Номер провадження: 22-ц/785/8436/15
Головуючий у першій інстанції Гудіна Н. І.
Доповідач Ступаков О. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

13.10.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Ступакова О.А. суддів: Варикаші О.Д., Станкевича В.А.

при секретарі - Желєзнові В.В.

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю відділу забезпечення діяльності органу опіки та піклування Суворівської районної адміністрації Одеської міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 на рішення Суворівського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2015 року, -

встановила:

ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_3, в якому просить розірвати шлюб, який був укладений нею з відповідачем 14 липня 2004 року та зареєстрований 05 серпня 2004 року бюро РАЦС Аль-Ашрафія Йорданського Хашимітського Королівства, за номером 33/113, а також визначити з нею місце проживання дітей ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилалася на те, що 14 липня 2004 року вона уклала з відповідачем ОСОБА_3 шлюб, який був зареєстрований 05 серпня 2004 року бюро РАЦС Аль-Ашрафія Йорданського Хашимітського Королівства, за номером 33/113. З дати реєстрації шлюбу до 2005 року вона проживала з відповідачем у його державі, а з 2005 року під час вагітності до народження сина ОСОБА_7 проживала у м. Одесі з батьками.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у шлюбі народився син ОСОБА_7. Після пологів вона з малолітнім сином повернулася до чоловіка у Йорданію. Але сумісне життя на його родині не складалося, оскільки відповідач принижував її як жінку, забороняв їй працювати, перешкоджав вільному спілкуванню з іншими людьми. Вона покинула чоловіка з сином та повернулася до України з сином. Через деякий час до Одеси повернувся і відповідач, з яким вони жили до 2007 року сумісно з її батьками.

У 2007 році вона з відповідачем та малолітнім сином приїхали на його родину. Після в'їзду до Йорданії вона вже не змогла повернутися до України, оскільки відповідач відібрав у неї та дитини документи, не випускав навіть на вулицю, знущався та принижував її, вчиняв насильство над нею.

Позивачка зазначає, що внаслідок насильства відповідача над нею ІНФОРМАЦІЯ_2 року вона народила доньку ОСОБА_8.

В травні 2012 році за допомогою консульського відділу посольства України в цій державі їй вдалося з дітьми втекти від відповідача з Йорданії.

З цього ж часу вона зареєстрована та проживає з дітьми у трикімнатній квартирі АДРЕСА_1.

Після її втечі вона не спілкувалася, не зустрічалася, не проживала та не вела спільний побут з відповідачем. Діти психологічно травмовані та не бажають спілкуватися з відповідачем. Також вона зазначила, що звернулася до органу опіки та піклування із заявою, в якій просила визначити мешкання дітей разом із нею. До заяви вона надала документи, які підтверджують, що тільки вона особисто займається вихованням, утриманням, навчанням та лікуванням дітей, які відвідують шкільні та позашкільні установи у м. Одесі, та зазначила, що органи опіки та піклування надали висновок про можливість визначення місця проживання дітей з матір'ю.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 підтримала свій позов та заявила, що вона не спілкується та не зустрічається з відповідачем, не любить, ненавидить та боїться його, навіть вітатися з ним не бажає та відчуває себе жертвою. Збереження шлюбу та примирення неможливо за будь-яких умов. Проти надання строку для примирення категорично заперечувала. Також позивач пояснила, що вона зустріла чоловіка, який дуже добре ставиться до її дітей та з яким вона бажає зареєструвати шлюб та мати спільних дітей.

Відповідач ОСОБА_3 проти розірвання шлюбу не заперечував, але просив надати строк для примирення, мотивуючи тим, що сім'ю та шлюб можливо зберегти, він любить відповідачку та дітей. Також посилався на той факт, що у них між собою склалися погані відносини, оскільки батьки відповідачки втручалися у їх сім'ю.

Проти визначення місця проживання малолітніх дітей з матір'ю не заперечував.

Представники органу та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради в судовому засіданні пояснили, що на засіданні комісії були заслухані позивач та відповідач, ретельно дослідженні документи, які надала матір дітей на обґрунтування своєї заяви про визначення їх місця проживання разом із нею. Також працівники органу опіки та піклування провели бесіду з малолітніми дітьми. На підставі пояснень батьків, бесіди з дітьми та дослідження наданих документів було прийнято рішення, відповідно до якого місце проживання дітей ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження, визначено з їх матір'ю ОСОБА_2.

Вони зазначила, що відповідач проявив нещирість, відмовився повідомити своє місце проживання, яке є відмінним від місця реєстрації, а також не надав необхідні документи, які б характеризували його майновий стан, та інші відомості.

На підставі наданих пояснень представники органу та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради не заперечували проти задоволення позову ОСОБА_2

Рішенням Суворівського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2015 року позов задоволений в повному обсязі. Розірваний шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, укладений 14 липня 2004 року та зареєстрований 05 серпня 2004 року бюро РАЦС Аль-Ашрафія Йорданського Хашимітського Королівства, за номером 33/113, свідоцтво про шлюб за номером 25497/002, місце реєстрації шлюбу - Суд Південного району Аммана, бюро РАЦС - Аль-Ашрафія.

Визначено місце проживання ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, з матір'ю ОСОБА_2

На зазначене рішення суду представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду в частині розірвання шлюбу в зв'язку з тим, що воно ухвалено в цій частині з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи.

В іншій частині рішення суду сторонами не оскаржується і не є предметом апеляційного розгляду, оскільки апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» - суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частини судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог рішення не оскаржується.

ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_6 в судове засідання не з'явилися. Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 надав заяву про відкладення розгляду справи в зв'язку з його хворобою, колегією не визнано поважною неявку позивача в судове засідання в зв'язку з ненаданням до заяви доказів які б підтверджували хворобу представника позивача.

ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, при цьому зазначила, що наполягає на розірванні шлюбу, примирення категорично неможливе, а також зазначила що на теперішній час має іншу родину, вагітна на підтвердження чого надала відповідну довідку.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в частині яка оскаржується, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції посилався на те, що 14 липня 2004 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали між собою шлюб, який був зареєстрований 05 серпня 2004 року бюро РАЦС Аль-Ашрафія Йорданського Хашимітського Королівства, за номером 33/113, що підтверджується свідоцтвом про шлюб за номером 25497/002, в якому зазначено місце реєстрації шлюбу - Суд Південного району Аммана, бюро РАЦС - Аль-Ашрафія.

Від спільного шлюбу сторони мають малолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та малолітню доньку ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішеннями Київського районного суду м. Одесі від 31 січня 2014 було змінено прізвище та по-батькові сина ОСОБА_7 на «ОСОБА_7», по-батькові - на «ОСОБА_7» та прізвище та по-батькові доньки ОСОБА_8 на «ОСОБА_8», по-батькові - на «ОСОБА_8. На підставі цього рішення внесені відповідні зміни у актові записи про народження дітей та видані нові свідоцтва про народження.

Подружнє життя сторін не склалося, про що зазначено у позовній заяві та підтверджено позивачкою у судовому засіданні та не спростовано відповідачем.

Фактичні шлюбні відносини припинені з травня 2012 року після її втечи з дітьми з Йорданського Хашимітського Королівства, допомогу в організації якій їй надало Консульство України шляхом оформлення тимчасових документів. Втеча була зумовлена психічним та фізичним насильством з боку відповідача, пов'язаними із повною залежністю від відповідача та відсутністю у неї особистих документів та документів дітей, які він утримував у себе, неможливістю працювати та розвиватися як особистості, недостатнім лікуванням та харчуванням дітей . Відповідач залишився проживати в Йорданському Хашимітському Королівстві та прибув на Україну тільки у березні 2015 року.

Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї.

За ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

Згідно ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

На примирення позивач ОСОБА_2 не згодна, обґрунтовуючи це тим, що відновлення сім'ї є неможливим, у шлюбі вона відчуває жертвою, оскільки перебувала у стані психічного та фізичного насильства з боку відповідача.

Відповідач ОСОБА_3 не повідомив суду фактів, які б свідчили, що після його прибуття у березні 2015 року до України він вживав будь-які заходи для примирення подружжя, а також не зазначив, які саме реальні дії він зможе прийняти для збереження сім'ї в майбутньому у випадку надання строку для примирення, через що суд не вважає за необхідне вживати заходів щодо примирення сторін.

Також суд першої інстанції прийняв на увагу наявність фактів насильства, яке мало місце відносно позивачки та дітей з боку відповідача, оскільки це підтверджується листом Директора КУ «Одеського обласного медичного центру психічного здоров'я» № 503/11 від 17.07.2015, яким позивачці рекомендовано звернутися до психолога, правоохоронних органів та юриста; консультативним висновком психолога КУ «Одеського обласного медичного центру психічного здоров'я», складеним 24.07.2015 № 112/14, яким підтверджені травмуючи спогади у дітей та негативне ставлення їх до батька; листом посольства України в Йорданському Хашимітському Королівстві, а також листом сина ОСОБА_7 до батька, в якому він висловлює своє негативне ставлення до нього. Негативне відношення дітей до батька було підтверджено також і представником органу опіки та піклування Суворовської рай адміністрації Одеської міської ради, яка пояснила, що особисто спілкувалася з дітьми та з'ясувала, що у дітей збереглися травмуючи спогади, особливо це стосується сина ОСОБА_7.

З урахуванням викладеного, оцінивши шлюбні взаємовідносини сторін суд першої інстанції вважав, що між сторонами склалися відносини, при яких примирення подружжя неможливо, збереження сім'ї неможливо за відсутності вільної згоди одного із подружжя, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам їх дітей, як це передбачено ст. 112 Сімейного Кодексу України, тому шлюб між сторонами носить формальний характер і підлягає розірванню.

Згідно ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким з них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

ОСОБА_3 не заперечував проти визначення місця проживання сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та доньки ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, з матір'ю ОСОБА_2.

Згідно висновку органу опіки та піклування Суворовської райадміністрації Одеської міськради від 19.08.2015 року №01-05-1/1995 вх визначено місце проживання малолітніх дітей з матір'ю ОСОБА_2

Цей висновок підтверджується матеріалами справи, з яких вбачається, що діти мешкають у належній позивачці на праві співвласності квартирі, з відмінними умовами проживання в окремих кімнатах, наявністю окремо обладнаних ліжках та місцях для навчання, в доброзичливих, довірливих стосунках у сім'ї.

Позивач ОСОБА_2 працює лікарем-стоматологом-терапевтом в КУ «Одеська обласна клінічна стоматологічна поліклініка» з 11.08.2012 по теперішній час, що підтверджується довідкою КУ «ООКСП» № 34 від 17.07.2015, має постійний дохід, особисто займається вихованням, утриманням, навчанням та лікуванням дітей, які відвідують шкільні та позашкільні установи у м. Одесі, знаходяться на обліку у відповідному медичному закладі.

Відповідач на надав суду будь-яких документів, які б підтверджували наявність у нього власного житла, доходу та місця роботи. Крім того, Актом обстеження житлово-побутових умов, складеним в.о. начальником служби у справах дітей Біляївської РДА 15.07.2015, встановлено, що за зазначеною відповідачем адресою знаходиться напівзруйнований житловий будинок, яке належить іншій особи, а біля цього будинку знаходиться сміттєзвалище.

На підставі вищенаведеного, суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги в повному обсязі.

Колегія погоджується з висновками суду першої інстанції в частині наявності підстав для задоволення заявлених позивачем вимог про розірвання шлюбу. Як зазначалося вище, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог заявлених позивачем, про визначення місця проживання дітей, не оскаржено і не є предметом розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі на ненадання судом першої інстанції строку на примирення сторін та не врахування ст. 111 СК України, п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року в якому зазначено, що проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч. 1 ст. 111 СК вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК). Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей. При визначенні строку на примирення суд заслуховує думку сторін та враховує конкретні обставини справи, що є підставою для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції, колегія вважає помилковим.

Частиною 5 ст. 191 ЦПК України визначено, що у справі про розірвання шлюбу суд може зупинити розгляд справи і призначити подуджу строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців. Проте зазначена норма закону не передбачає обов'язкового зупинення розгляду справи та надання строку на примирення, та є правом, а не обов'язком суду. Надання чи не надання строку на примирення сторін вирішується судом в залежності від обставин конкретної справи.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку відмовляючи в наданні строку на примирення сторін, враховуючи обставини справи, а саме наявність фактів насильства, яке мало місце відносно позивачки та дітей з боку відповідача, оскільки це підтверджується листом Директора КУ «Одеського обласного медичного центру психічного здоров'я» № 503/11 від 17.07.2015, яким позивачці рекомендовано звернутися до психолога, правоохоронних органів та юриста; консультативним висновком психолога КУ «Одеського обласного медичного центру психічного здоров'я», складеним 24.07.2015 № 112/14, яким підтверджені травмуючи спогади у дітей та негативне ставлення їх до батька; листом посольства України в Йорданському Хашимітському Королівстві, а також листом сина ОСОБА_7 до батька, в якому він висловлює своє негативне ставлення до нього. Негативне відношення дітей до батька було підтверджено також і представником органу опіки та піклування Суворовської рай адміністрації Одеської міської ради, яка пояснила, що особисто спілкувалася з дітьми та з'ясувала, що у дітей збереглися травмуючи спогади, особливо це стосується сина ОСОБА_7.

Зазначені обставини є підставою і для відмови в задоволенні клопотання відповідача про надання строку на примирення сторін, яке він ставить в апеляційній скарзі.

Як при розгляді справи в суді першої інстанції так і до апеляційної скарги не надано належних доказів того, що відповідач після його прибуття до України вживав будь-які заходи для примирення подружжя, а також не зазначив, які саме реальні дії він зможе прийняти для збереження сім'ї.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що винною в розпаді сім'ї сторін є мати позивача нічим не підтверджено та спростовуються матеріалами справи.

Зазначення в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції постановив ухвалу про відмову в наданні строку на примирення сторін не виходячи до нарадчої кімнати, що є підставою для скасування рішення суду є помилковим. Частиною 5 ст. 209 ЦПК України визначено, що ухвали суду, постановлені окремим процесуальним документом, підписуються суддею (суддями) і приєднуються до справи. Ухвали, постановлені судом, не виходячи до нарадчої кімнати, заносяться до журналу судового засідання. Як вбачається з журналу судового засідання, суд першої інстанції, не виходячи до нарадчої кімнати, постановив ухвалу про відмову у наданні строку на примирення.

На підставі наведеного колегія вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи висновки суду першої інстанції в частині яка оскаржується не спростовують.

Керуючись ст. ст. 307 ч.1 п.1, 308, 313-315 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 відхилити. Рішення Суворівського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення однак може бути оскаржена до суду касаційної інстанції на протязі двадцяти днів.

Судді О.А. Ступаков

О.Д. Варикаша

В. А. Станкевича