АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження 22ц/790/2915/15 Головуючий 1 інстанції - Грінчук О.П.
Справа № 642/237/14-ц Доповідач - Пилипчук Н.П.
Категорія - договірні
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - судді: Пилипчук Н.П.,

суддів: Трішкової І.Ю., Кірсанової Л.І.

за участю секретаря - Черепаха С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 25 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач в особі представника звернувся до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що 26.03.2009 року він позичив відповідачам валютні цінності на суму 8160 доларів США терміном до 26.03.2010 року, про що укладено нотаріально посвідчений договір позики від 26.03.2009 року. У договорі сторони домовилися про обов'язок відповідачів повернути позичені кошти частинами з (розстроченням). 26.01.2010 року позивач додатково позичив відповідачам ще 7060 доларів США, збільшивши загальний розмір до 15220 доларів США, про що був укладений додатковий договір №1 від 26.01.2010 року. У додатковому договорі сторони також домовилися про обов'язок відповідачів повернути позичені кошти частинами з розстроченням. Позивач вказує, що в рахунок погашення боргу ОСОБА_4 передала позивачу 360 доларів США, а 14860 доларів США повернуті не були, відповідачі порушили взяті на себе зобов'язання, тому позивач просив стягнути на його користь солідарно з відповідачів, суму основного боргу 14860 доларів США, проценти за договором позики в порядку ч. 1 ст. 1048 ЦК України в розмірі однієї облікової ставки НБУ станом на 18.11.2014 р. в сумі 6537 доларів США, три проценти річних в порядку ч. 1 ст. 625 ЦК України станом на 18.11.2014 р. в сумі 1774 долари США, всього 23171 доларів США в гривні по курсу НБУ станом на день ухвалення рішення судом, а також неустойку в розмірі 2000 грн. за кожен день прострочення, починаючи з шостого дня прострочення, за період з 18.11.2013 по 18.11.2014 в сумі 730 000 грн.

Представник відповідачів проти позову заперечував, просив суд застосувати позовну давність до вимоги про стягнення 730000 грн. пені та 3% річних та відмовити у задоволенні цих вимог у зв'язку із пропуском позовної давності, у задоволенні вимоги про стягнення процентів у вигляді облікової ставки НБУ та у стягненні частини боргу просив відмовити, врахувавши, що відповідачі частково погасили борг, про що маються розписки, а проценти не передбачені договором.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 25 лютого 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Вирішено стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суму основного боргу за договором позики від 26.03.2009 р. в сумі еквівалентній 14860 доларів США за курсом НБУ станом на 18.11.2014 р. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, просить скасувати вказане рішення, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Відповідачі з рішенням суду першої інстанції погодились, його не оскаржили, проти апеляційної скарги заперечували.

У відповідності до статті 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги. Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, що з'явились, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, підтверджено матеріалами справи, що 26.03.2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_4 був укладений договір позики за умовами якого ОСОБА_2 передав у власність відповідачам валютні цінності на суму 8160 доларів США, а ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно зобов*язалися повернути їх частинами, згідно графіку, терміном до 26.03.2010 року. Цей договір був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А. та зареєстрований в реєстрі за №1255.

26.01.2010 року до зазначеного договору позики між сторонами був укладений додатковий договір № 1, за умовами якого сума боргу була збільшена до 15220 доларів США, встановлений новий графік погашення боргу. Вказаний додатковий договорів був також нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А. та зареєстрований в реєстрі за №146.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (Позикодавець) передає у власність другій стороні (Позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Факт отримання грошей загалом у сумі 15220 доларів США відповідачі не заперечували.

Представник відповідачів наполягав, що його довірителі борг частково повернули, надав розписки про повернення 300 доларів США, 360 доларів США та 180 доларів США.

Проте, матеріалами справи підтверджено, визнано представником позивача, що відповідачі на погашення боргу повернули ОСОБА_2 лише 360 доларів США.

Що стосується розписок підписаних від імені ОСОБА_6 про повернення 300 та 180 доларів США, то суд першої інстанції правильно не прийняв їх у якості належних та допустимих доказів у справі, оскільки відповідачами не доведено, що зазначена особа мала повноваження від ОСОБА_2 на прийняття виконання обов'язку боржниками.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно дійшов висновку про наявність підстав для стягнення основної суми боргу 14 860 доларів США в гривневому еквіваленті, однак помилково визначив суму стягнення за курсом НБУ станом на 18.11.2014 р., а не на день ухвалення судового рішення, як про це просив у позовній заяві позивач.

Згідно з частиною 2 статті 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції у порушення ст. ст. 212-214 ЦПК України належним чином не встановив розмір заборгованості станом на день ухвалення судового рішення з урахуванням офіційного курсу гривні до долара США.

Національний банк встановлює офіційний курс гривні до іноземних валют та оприлюднює його у відповідності до вимог статей 7, 15 та 36 Закону України "Про Національний банк України" та Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 р. N 496.

За таких обставин, оскільки офіційний курс гривні до іноземних валют оприлюднюється відповідно до вимог діючого законодавства, неподання позивачем довідки про такий курс не є підставою для відмови у позові в частині стягнення боргу за офіційним курсом НБУ встановленим на день ухвалення рішення.

Офіційний курс НБУ гривні до долару США станом на 05 травня 2015 року становить 2113,23 грн. за 100 доларів США.

Таким чином, стягненню на користь позивача підлягає сума основного боргу 313991,8 грн. (14860 : 100 х 2113,2395) грн.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог про стягнення процентів в порядку ч.1 ст. 1048 ЦК України, процентів в порядку ч.1 ст. 625 ЦК України, неустойки суд першої інстанції виходив з того, що розрахунок позивача не є правильним, а за вимогою про стягнення неустойки сплив строк позовної давності.

Проте в повній мірі з такими висновками суду першої інстанції погодитись неможна, зазначені вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Перевіривши розрахунки позивача, суд першої інстанції не навів власних розрахунків, та необґрунтовано відмовив у задоволенні вимог про стягнення процентів в порядку ч.1 ст. 1048 ЦК України, процентів в порядку ч.1 ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Статтею 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, у ч. 1 ст. 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, встановлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Вказане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики не визначений розмір процентів (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-36цс14 від 2 липня 2014 року).

Враховуючи те, що договором позики розмір плати за користування нею не встановлено, а обставин, передбачених ч. 2 ст. 1048 ЦК України, не вбачається, судова колегія вважає позовні вимоги щодо стягнення процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України обґрунтованими.

Перевіривши розрахунок позивача в частині процентів в порядку ч.1 ст. 1048 ЦК України, судова колегія приходить до висновку, що він відповідає вимогам закону, обставинам справи.

Сума боргуРозрахунковий період Кількість днівОблікова ставкаРозрахунок
7800з 27.03.2009 року по 12.08.2009 року80127800 : 100 х 12 : 365 х 80 = 205,15
7800 З 15.06.2009 року по 12.08.2009 року58117800 : 100 х 11 : 365 х 58 = 136,33
7800з 12.08.2009 року по 26.01.2010 року0 : 100 х 10,25 : 365 х 167 = 365,79
14860з 26.01.2010 року по 08.06.2010 року60 : 100 х 10,25 : 365 х 133 = 555,01
14860 з 08.06.2010 року по 08.07.2010 року309,14860 : 100 х 9,5 : 365 х 30 = 116,03
14860 з 08.07.2010 року по 10.08.2010 року338,14860 : 100 х 8,5 : 365 х 33 = 114,19
14860 з 10.08.2010 року по 23.03.2012 року5917,514860 : 100 х 7,75 : 365 х 591 = 1864,72
14860 з 23.03.2012 року по 10.06.2013 року4447,14860 : 100 х 7,5 : 365 х 444 = 1355,72
14860 з 10.06.2013 року по 13.08.2013 року64714860 : 100 х 7 : 365 х 64 = 182,39
14860 з 13.08.2013 року по 15.04.2014 року : 100 х 6,5 : 365 х 245 = 648,34
14860 з 15.04.2014 року по 17.07.2014 року939514860 : 100 х 9,5 : 365 х 93 = 359,69
14860 з 17.07.2014 року по 13.11.2014 року1191,514860 : 100 х 12,5 : 365 х 119 = 605,59
14860 з 13.11.2014 року по 18.11.2014 року5114860 : 100 х 14 : 365 х 3 = 28,49
Вього6537 доларів США

Про застосування позовної давності до вимог про стягнення основної суми боргу, процентів передбачених ч. 1 ст. 1048 ЦК України на рівні облікової ставки Національного банку України відповідачі в суді не заявляли, що представник відповідачів підтвердив в судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Таким чином, з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь позивача підлягають стягненню проценти в порядку ч.1 ст. 1048 ЦК України 129874,27 грн. (6537 : 100 х 2113,2395).

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На відміну від неустойки, яка є засобом забезпечення виконання зобов'язання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності, стягнення 3 % річних від простроченої суми (ст. 625 ЦК України) не є санкцією (неустойкою), а є способом захисту майнового права, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Відповідачі заявляли про застосування позовної давності до вимог про стягнення 3% річних в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України та неустойки.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення позики) про погашення боргу частинами, починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу.

До суду позивач звернувся 28.11.2013 року, про що свідчить штемпель поштового відправлення на конверті (а.с. 35), тому 3% річних від простроченого грошового зобов*язання, передбачений ч. 2 ст. 625 ЦК України підлягає стягненню в межах трирічного строку позовної давності, початком якого є 28.11.2010 року.

За таких обставин, оскільки договором укладеним між сторонами, інший процент відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України не встановлений, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню 3% річних від простроченої суми в межах позовної давності та заявлених вимог.

сума боргустрок повернення встановлений договоромперіод простроченняперіод стягнення в межах позовної давностікількість днів прострочення в межах позовної давностірозрахунок
1620 - 360 = 1260не пізніше 26.01.2010 рокуз 27.01.2010 року по 18.11.2014 рокуз 28.11.2010 року по 18.11.2014 року1452 1260 : 100 х 3 : 365 х 1452 = 150,37
300не пізніше 26.02.2010 рокуз 27.02.2010 року по 18.11.2014 рокуз 28.11.2010 року по 18.11.2014 року1452300 : 100 х 3 : 365 х 1452 = 35,80
300не пізніше 26.03.2010 рокуз 27.03.2010 року по 18.11.2014 рокуз 28.11.2010 року по 18.11.2014 року1452300 : 100 х 3 : 365 х 1452 = 35,80
300не пізніше 26.04.2010 рокуз 27.04.2010 року по 18.11.2014 рокуз 28.11.2010 року по 18.11.2014 року1452300 : 100 х 3 : 365 х 1452 = 35,80
300не пізніше 26.05.2010 рокуз 27.05.2010 року по 18.11.2014 рокуз 28.11.2010 року по 18.11.2014 року1452300 : 100 х 3 : 365 х 1452 = 35,80
300не пізніше 26.06.2010 рокуз 27.06.2010 року по 18.11.2014 рокуз 28.11.2010 року по 18.11.2014 року1452300 : 100 х 3 : 365 х 1452 = 35,80
300не пізніше 26.07.2010 рокуз 27.07.2010 року по 18.11.2014 рокуз 28.11.2010 року по 18.11.2014 року1452300 : 100 х 3 : 365 х 1452 = 35,80
300не пізніше 26.08.2010 рокуз 27.08.2010 року по 18.11.2014 рокуз 28.11.2010 року по 18.11.2014 року1452300 : 100 х 3 : 365 х 1452 = 35,80
300не пізніше 26.09.2010 рокуз 27.09.2010 року по 18.11.2014 рокуз 28.11.2010 року по 18.11.2014 року1452300 : 100 х 3 : 365 х 1452 = 35,80
300не пізніше 26.10.2010 рокуз 27.10.2010 року по 18.11.2014 рокуз 28.11.2010 року по 18.11.2014 року1452300 : 100 х 3 : 365 х 1452 = 35,80
300не пізніше 26.11.2010 рокуз 27.11.2010 року по 18.11.2014 рокуз 28.11.2010 року по 18.11.2014 року1452300 : 100 х 3 : 365 х 1452 = 35,80
300не пізніше 26.12.2010 рокуз 27.12.2010 року по 18.11.2014 рокуз 27.12.2010 року по 18.11.2014 року1423300 : 100 х 3 : 365 х 1423 = 35,08
10300не пізніше 26.01.2011 рокуз 27.01.2011 року по 18.11.2014 рокуз 27.01.2011 року по 18.11.2014 року139210300 : 100 х 3 : 365 х 1392 = 1178,43
1721,88

Таким чином, з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь позивача підлягають стягненню 3% проценти річних в порядку ч. 2 ст. 365 ЦК України - 36383,32 грн. (1721,88 : 100 х 2113,2395).

За умовами договору, у разі порушення позичальниками строку повернення позики відповідачі зобов*язуються сплатити позикодавцю неустойку в розмірі 2000 грн. за кожен день прострочення, починаючи з шостого дня прострочення.

Помилковим є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову про стягнення пені за спливом позовної давності, оскільки позика у розмірі 14860 грн. до цього часу позивачу не повернута, неустойка розрахована позивачем в межах річного строку позовної давності, та становить 730000 грн. (365 днів х 2000 грн.).

Однак, судова колегія вважає за можливе зменшити розмір неустойки, у відповідності до ст. 551 ЦК України, оскільки він значно перевищує розмір заборгованості, а позивачем не приведено даних та доказів настання для нього збитків або будь яких інших несприятливих наслідків в результаті прострочення зобов*язання. Судова колегія вважає, що стягнення неустойки у розмірі 100000 грн. є таким, що відповідає принципам розумності та справедливості, засадам цивільного законодавства, визначеним в ст. З ЦК України.

Судові витрати підлягають розподілу в порядку ст. 88 ЦПК України.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України суд апеляційної інстанції вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції, підставою для чого, згідно п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права. Необхідно ухвалити нове рішення про задоволення позову у зазначених частинах.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, п. п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 309, ст. ст. 313, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 25 лютого 2015 року в частині суми стягнення змінити, в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення процентів в порядку ч.1 ст. 1048 ЦК України, процентів в порядку ч.1 ст. 625 ЦК України, неустойки - скасувати, зазначені вимоги задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суму основного боргу 313991,8 грн., проценти в порядку ч.1 ст. 1048 ЦК України 129874,27 грн., 3% річних в порядку ч.2 ст. 625 ЦК України 36383,32 грн., неустойку 100000 грн., всього 580249,39 грн.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 понесені ним судові витрати по 1720,50 грн. з кожного.

Рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді -