Справа № 343/466/15-ц
Провадження № 22-ц/779/1576/2015
Головуючий у 1 інстанції Тураш В. А.
Суддя-доповідач Горейко М.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Вакарук В.М., Проскурніцького П.І.

секретаря Петріва Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 12 червня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 12 червня 2015 року задоволено позов ОСОБА_2. Визнано ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, яке знаходиться в АДРЕСА_1. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема зазначає, що ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції не врахував положення ч. 4 ст. 156 ЖК України, в силу яких він нарівні з ОСОБА_2 вправі користуватися житловим будинком АДРЕСА_1 і умисне позбавлення його такого права є підставою для відновлення цього права шляхом зобов'язання ОСОБА_2 усунути йому перешкоди в користуванні спірним житловим будинком.

Також апелянт вказує, що суд безпідставно як доказ його не проживання у спірному будинку більше року взяв до уваги акти від 11.12.2014 року та 10.03.2015 року, оскільки такі акти містять лише інформацію про факт не проживання та не містять жодного посилання на поважність причин такого не проживання.

На думку апелянта, суд не дав належної оцінки та безпідставно не взяв до уваги як доказ вчинення йому перешкод в користуванні житловим будинком з боку ОСОБА_2 постанову Долинського районного суду від 20.03.2015 року про притягнення останньої до адміністративної відповідальності, оскільки подія мала місце 06.03.2015 року, тобто після подання позовної заяви. Зазначає, що неодноразово в судовому засіданні стверджував, що ОСОБА_2 чинить йому перешкоди в користуванні житлом, для чого змінила замки до вхідних дверей будинку. 06.03.2015 року він в черговий раз намагався потрапити в будинок, однак ОСОБА_2 знову чинила йому перешкоди, у зв'язку з чим він звернувся до правоохоронних органів, які задокументували вказані події, і на підставі чого Долинський районний суд 20.03.2015 року дав свою оцінку таким подіям і виніс вищевказану постанову.

Крім того, зазначає апелянт, поза увагою суду залишились також його пояснення про те, що через зловживання його сином ОСОБА_4 спиртними напоями між ними часто виникали суперечки. Під час останньої суперечки син та його колишня дружина виштовхали його з дому та викинули до стодоли частину його речей, які і надалі там зберігаються. Натомість суд взяв до уваги пояснення його сина ОСОБА_4, який вказав, що він сам забрав свої речі і залишив будинок, що не відповідає дійсності.

Також в оскаржуваному рішенні суд не зазначив повністю пояснення свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які вказували, що ОСОБА_2 чинила йому перешкоди в користуванні спірним житловим будинком, через що він змушений був проживати за іншою адресою. Натомість з пояснень вищевказаних свідків судом вибірково взято тільки частину, де вони вказують з якого часу він не проживав у спірному будинку без будь-якого посилання на причини такого не проживання, що свідчить про упередженість суду при ухваленні оскаржуваного рішення.

З цих підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити, а його зустрічний позов задовольнити.

В засідання апеляційного суду сторони не з'явились, про час та день розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку. Причину неявки суду не повідомили.

З урахуванням положення ст. 305 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за відсутності сторін.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.

Задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач-позивач ОСОБА_3 не проживає в житловому будинку, що по АДРЕСА_1, який належить на праві приватної власності позивачці-відповідачці ОСОБА_2, більше одного року без поважних причин, а тому його слід визнати таким, що втратив право користування даним житловим приміщенням.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що останнім не доведено в судовому засіданні належними доказами факт вчинення ОСОБА_2 йому перешкод в користуванні житловим будинком, що по АДРЕСА_1, оскільки він сам ствердив в судовому засіданні, що після конфлікту з сином у грудні 2013 року переїхав проживати до подарованої йому квартири в м. Долина.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім'ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом.

В силу дії ст. 72 цього ж кодексу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_2 є власником домоволодіння, яке знаходиться по АДРЕСА_1 Івано-Франківської області, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 6, 7).

Згідно довідок, виданих виконкомом Солуківської сільської ради №1180 від 11.12.2014 року (а.с. 5) та №230 від 16.03.2015 року (а.с. 30), ОСОБА_2 зареєстрована та проживає в АДРЕСА_1. ОСОБА_3 зареєстрований за вказаною адресою.

Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 17.06.2014 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 4).

З актів обстеження по факту проживання від 11.12.2014 року (а.с. 12) та 10.03.2015 року (а.с. 32), складених депутатами Солуківської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області, вбачається, що ОСОБА_3, який зареєстрований в АДРЕСА_1 в господарстві ОСОБА_2, фактично в даному господарстві не проживає близько двох років.

Згідно договору дарування квартири від 17.08.2011 року (а.с. 45-46) ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1, що в м. Долина Івано-Франківської області.

З допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 встановлено, що з грудня 2013 року відповідач-позивач ОСОБА_3 проживає у вищевказаній квартирі в м. Долина.

Сам апелянт в апеляційній скарзі не заперечив факту не проживання в будинку ОСОБА_2 понад 1 рік, однак зіслався на те, що його не проживання зумовлене об'єктивними поважними причинами, а саме вчиненням ОСОБА_2 йому перешкод в користуванні цим будинком.

При цьому апелянтом не долучено доказів, що до подачі ОСОБА_2 позову про визнання його таким, що втратив право на користування житлом, він звертався з позовом в суд про усунення йому перешкод в користуванні будинком.

Розглядаючи справу та досліджуючи наявні в матеріалах справи докази суд вірно не взяв до уваги постанову Долинського районного суду Івано-Франківської області від 20.03.2015 року про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 ч. 1 КУпАП, оскільки згідно даної постанови подія мала місце 06.03.2015 року, тобто після подачі ОСОБА_2 позовної заяви про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житлом.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно дійшов висновку про підставність позовних вимог ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житлом у належному їй житловому будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1, та відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні даним житловим будинком.

Доводи апеляційної скарги в основному направлені на переоцінку доказів, досліджених судом в установленому законом порядку, що не узгоджується з положеннями ст. 303 ЦПК України, за змістом ч. 2 якої суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

В силу дії ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає встановленим судом обставинам і визначеним відповідно до них правовідносинам, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального судом не встановлено.

З огляду на викладене та з урахуванням положень ст. 308 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід відхилити, а оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 12 червня 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча Горейко М.Д.

Судді: Вакарук В.М.

Проскурніцький П.І.