У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області у складі:

Головуючого судді: Демянчук С.В.

суддів: Ковалевича С.П., Шеремет А.М.,

секретаря судового засідання: Ковальчук Л.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 16 березня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 16 березня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено повністюта стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 неустойку у зв'язку з несплатою аліментів в сумі 44891 грн. 34 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір по справі в сумі 448 грн. 91 коп.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, неповно та невірно встановлені обставини, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження доказів та їх оцінки, ухвалене з істотним порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що відповідач ОСОБА_1 щомісячно сплачує аліменти на утримання сина, а тому заборгованості по сплаті аліментів немає та відповідно і відсутні підстави для стягнення неустойки. Крім того вказує, що позивач на час прийняття рішення судом не надала доказів наявності заборгованості та підстав для нарахування неустойки, а суд першої інстанції вказану обставину не перевірив, що потягло за собою ухвалення незаконного рішення.

Просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення.

____________________________________________________________________________________________

Провадження № 22ц-787/861/2015 Головуючий у суді 1 інстанції: Іванків О.В.

Доповідач : Демянчук С.В.

В поданих на апеляційну скаргу запереченнях представник позивачки вказує на безпідставність доводів апеляційної скарги та на законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції, яке просить залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У судове засідання апеляційного суду сторони не з'явилися. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать розписки про отримання судових повісток.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подав заяву про відкладення розгляду справи, покликаючись на його зайнятість в Кузнецовському міському суді. Колегія суддів визнала причини неявки представника неповажними / долучена копія судової повістки не є достатнім доказом неможливості явки представника, зважаючи на дату його повідомлення та приорітетність судовогого засідання /.

Зазначені обставини дають правові підстави про можливість розгляду справу без участі сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, а також вимог, заявлених в суді першої інстанції, правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Постановляючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок часткової сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини у ОСОБА_1 утворилась заборгованість за період з 08 вересня 2009 року по 01 червня 2013 року в сумі 16184,70 грн., на час судового розгляду заборгованість по аліментам не погашена, тому наявні підстави для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 неустойки (пені).

Щодо даних висновків, суд першої інстанції навів відповідні мотиви і докази, з якими погоджується і апеляційна інстанція, оскільки такі висновки суду ґрунтуються на вимогах закону та здобутих доказах.

З матеріалів справи вбачається і це встановлено судом, що рішенням Володимирецького районного суду від 29 вересня 2006 року з ОСОБА_1 присуджено на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання неповнолітньої дитини в сумі 1/3 частини всіх видів доходу, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вказане рішення звернуто до виконання і виконується в примусовому порядку відділом ДВС Володимирецького районного управління юстиції.

З довідки № 3287 від 18 червня 2013 року виданої державним виконавцем ВДВС Володимирецького районного управління юстиції, вбачається, що загальна заборгованість ОСОБА_1 за сплатою аліментів згідно виконавчого листа № 2-638 за період з 08 вересня 2009 року по 01 червня 2013 року становить 16184,70 грн. (а.с. 4-5)

Сторони визнали ту обставину, що ОСОБА_1 дійсно сплачував аліменти на утримання неповнолітньої дитини.

Разом з тим, із вказаної вище довідки вбачається, що розмір цих платежів був меншим, ніж розмір аліментів, визначений судом, і обчислений державним виконавцем у відповідності до правил ч. 3 ст. 195 СК України, що і призвело до виникнення заборгованості по сплаті аліментів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що внаслідок часткової сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини у ОСОБА_1 утворилась заборгованість за період з 08 вересня 2009 року по 01 червня 2013 року.

Згідно ч. 1 ст. 196 СК України при виникненні заборгованості по аліментам з вини особи, яка зобов'язана їх сплачувати за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

З урахуванням того, що відповідно до положень Сімейного кодексу України аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, тому за змістом ст. 196 цього Кодексу пеня нараховується не на всю суму заборгованості, а її нарахування обмежується лише сумою несплачених аліментів за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів. Це пов'язано з тим, що ст. 61 Конституції України забороняє притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а за положеннями ч. 2 ст. 550 ЦК України відсотки на неустойку (як повторна пеня) не нараховуються. У зв'язку з цим сума заборгованості зі сплати аліментів за попередні місяці не додається на наступні, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того, скільки днів прострочено до сплати певну суму заборгованості. При цьому пеня нараховується не з часу фактичного ухилення від утримання і не з часу подання позовної заяви про стягнення аліментів чи з часу набрання рішенням про стягнення аліментів законної сили, а з часу невиконання рішення суду.

Розрахунок пені проведено позивачем у відповідності до вимог чинного законодавства, і підстави для його перерахунку відсутні (а.с.2).

Згідно наведених розрахунків неустойка, яку просить стягнути позивачка з ОСОБА_1 за період з 01 червня 2009 року по 01 липня 2012 року становить 44891 грн. 34 коп..

Колегія суддів відхиляє доводи ОСОБА_1 про неврахування його вини в виникненні заборгованості по аліментах відповідно до доводів позивачки.

У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" також роз'яснено, що передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покласти таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення".

Заперечення відповідачем своєї вини носять голослівний характер, оскільки достатніх та належних будь-яких доказів в підтвердження неможливості сплати аліментів в період з 01 червня 2009 року по 01 липня 2012 року, останній не надав.

Згідно принципу диспозитивності цивільного судочинства /ст. 11 ЦПК України/ суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до норм ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Обов'язок доказування і подання доказів процесуальним Законом /ст. 60 ЦПК/ покладено на сторони.

Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки вони є неконкретизовані та не спростовують висновків суду, а зводяться лише до переоцінки доказів та висносків суду першої інстанції щодо підстав позову, яким надана судом першої інстанції правильна оцінка.

Таким чином, будь-яких доказів, заслуговуючих на увагу, які є належними і допустимими та достатніми, та які спростовують висновки суду, не надано.

Поскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, та, враховуючи, що суд першої інстанції, вирішуючи спір, правильно встановив дійсні обставини справи, з'ясував характер взаємовідносин сторін, постановив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права, та зважаючи, що не може бути скасоване правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань, судова колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У х в а л и л а:

Апеляційну скаргу скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 16 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий суддя: С.В. Демянчук

Судді : С.П. Ковалевич

А.М. Шеремет