Справа № 442/1241/15 Головуючий у 1 інстанції: Хомик А.П.
Провадження № 22-ц/783/4326/15 Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Гірник Т.А.

суддів - Бакуса В.Я., Левика Я.А.

секретар - Глинський О.А.

з участю представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до відповідача та з посиланням ст..ст. 15, 16, 203, 215, 216, 807-808, 901-905 ЦК України, ст..ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» просив визнати недійсним договір фінансового лізингу №00119 від 20 грудня 2014 року, укладений між ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та ОСОБА_3, стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь позивача в рахунок повернення сплачених коштів за договором фінансового лізингу №00119 від 20.12.2014 року 16 020 грн.

Оскаржуваним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 березня 2015 року позов задоволено.

Визнано недійсним Договір фінансового лізингу №00119 від 20 грудня 2014 року, укладений між ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та ОСОБА_3.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_3 в рахунок повернення сплачених коштів за договором фінансового лізингу №00119 від 20.12.2014 року в сумі 16 020 грн.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржив представник ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» - Міщенко А.Л.

Вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповно встановлених обставинах, які мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що судом не досліджено правовідносини, що склались між сторонами, невірно надано правову оцінку доказам, проігноровано судову практику. Вказує, що правовідносини, які виникли між сторонами правочину мають відповідати нормам спеціального закону, які регулюють такий вид діяльності, як фінансовий лізинг. ЗУ «Про захист прав споживачів» взагалі не регулює відносини, які склались між сторонами.

Вирішуючи спір суд не зазначив, чому п.4.2., 5.4, 5.9, 10.14 Договору є несправедливими. Зазначає, що ст. 768 ЦК України також не регулює відносини, які виникають між лізингодавцем та лізингоодержувачем і описані в пунктах 10.10 і 10.12 Договору. Зазначає, що сторони при укладенні договору погодили відповідні лізингові платежі, що прямо передбачено ст. 16 Закону, в тому числі і адміністративний платіж. Твердження суду, що інформація про адміністративний платіж вказана тільки в п. 9.7 Договору не відповідає дійсності, оскільки визначення поняття адміністративний платіж міститься в розділі «Визначення термінів» Договору, також інформація про цей платіж міститься, зокрема, в п.1.7, 4.1 Договору. Позивач не був позбавлений права на звернення до відповідача за роз'ясненнями умов договору, у разі виникнення труднощів з їх розумінням. Підписавши договір, позивач погодився з його умовами та підтвердив, що йому зрозумілі умови договору, в тому числі й формули, за якими розраховуються лізингові платежі. Звертає увагу на те, що законодавством чітко передбачено порядок, умови та наслідки розірвання договору лізингу або відмови від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках.

В оскаржуваному рішенні суд вказав, що Договір було розірвано на підставі заяви позивача від 24 грудня 2014 року. Однак суд не взяв до уваги те, що відповідно до ч.4 ст. 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ним за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом не було належно досліджено норми законодавства, які були застосовані до умов оскаржуваного договору, які були визнані несправедливими, не враховано та не зазначено можливість застосування до оскаржуваного цивільно-правового договору наслідків недійсності в цілому, а не окремих його частин.

При розгляді справи за апеляційною скаргою 20.07.2015 року представника апелянта - Міщенко А.Л. мотиви та доводи такої підтримав. В судове засідання 27.07.2015 року після оголошеної перерви перед дебатами не з»явився, просить завершувати справу у його відсутності.

Представник позивача проти апеляційної скарги заперечив. Просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вважає, що задовольняючи позов, суд дійшов вірного висновку, що договір в цілому необхідно визнати недійсним оскільки одне несправедливе та невідповідне закону положення породжує інше несправедливе для його довірителя положення. Заперечення висловлені представником позивача узгоджуються з мотивами позовної заяви.

З врахуванням клопотання представника апелянта, колегія суддів вважає можливим завершувати розгляд справи у його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.ст.11, 59, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов»язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На думку колегії суддів, оскаржуване рішення в повній мірі таким вимогам не відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що згідно положень ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», яка регламентує, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаний недійсним в цілому.

Застосовуючи дану норму суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, то пункт 1.4 Договору, щодо усунення Лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням ст.. 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця, і водночас це обмежує права споживача на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках, а тому така умова договору є несправедливою.

Крім того, не справедливою є і подібна умова п. 4.2 Договору, згідно якої Лізингодавець не несе відповідальності за будь-яке пошкодження та/або втрату Предмета лізингу, які можуть виникнути прямо або опосередковано в результаті невиконання Лізингоодержувачем будь-яких умов даного Договору.

Не справедливою також є умова п. 3.2.7 Договору, згідно якої Лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати даний Договір у випадку неможливості або відмови Продавця здійснити продаж та/або поставку Предмета лізингу, який визначив Лізингоодержувач, по причинам, які не залежать від Лізингодавця. У такому випадку Лізингодавець повертає всі сплачені кошти Лізингоодержувачем за мінусом 50 % від сплаченого Адміністративного платежу.

Положення п. 5.5 Договору суперечать змісту п.4 ч.2 ст. 10, ч.3 ст. 15 ЗУ «Про фінансовий лізинг» в частині обмеження права позивача на відшкодування вартості поліпшень предмету лізингу. (але в п. 3.1.9 пише: Лізингодавець зобов'язаний відшкодувати Лізингоодержувачу витрати на поліпшення предмета лізингу, якщо вони були зроблені за письмовою згодою Лізингодавця).

Положення пунктів 10.10, 10.12 Договору суперечать також вимогам ст. 11 ЗУ «Про фінансовий лізинг», п.2 ч.2 ст. 768 ЦК України, які надають лізингоодержувачу в період строку гарантії при виявленні недоліків, що перешкоджають її використанню, право на зменшення розміру плати за користування річчю.

В п.п. 3.3.5, 5.3, 10.15, 12.1, 12.4, 12.5, 12.6, 12.8, 12.10, 12.11, 12.12, 12.13 Договору передбачена сплата Лізингоодержувачем штрафу, пені та збитків. При цьому адекватного захисту прав Лізингоодержувача від неналежного виконання договірних зобов'язань Лізингодавцем умовами договору не передбачено.

Пункт 12.1 Договору встановлює жорстку односторонню відповідальність позивача - Лізингоодержувача не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням визначених пунктами 3, 6 ч.1 ст.3, ч.3 ст. 509 ЦК України принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності, а також передбачених ч.1 ст.7, п.3 ч.1 ст.11 Закону України «Про фінансовий лізинг» прав даного споживача на розірвання договору.

Із квитанції про сплату позивачем 20.12.2014 року 16 020 грн. за договором №00119 неможливо встановити на сплату якого саме платежу за договором внесена позивачем зазначена вище сума.

Враховуючи наведені вище судом першої інстанції мотиви, а також характер і суть правовідносин, що склалися між сторонами, суд дійшов висновку, що умови спірного договору є несправедливими та непрозорими в цілому, унаслідок чого утворився дисбаланс договірних прав і обов'язків на шкоду споживачеві, а ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" не надало належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості визначеної комісії в розмірі 10% вартості предмета лізингу лише за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору чи спричинених на цій стадії виконання договору збитків при його розірванні, суд дійшов висновку про задоволення позову.

Проте повністю з таким висновком колегія суддів погодитись не може з огляду на наступне.

Матеріалами справи встановлено, що 20 грудня 2014 року позивач уклав з ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" договір фінансового лізингу № 00119 з трьома додатками до нього.

Із змісту договору убачається, що сторонами, а отже і позивачем повністю погоджено його умови.

Звертаючись з вимогою про визнання договору недійсним, позивачем у позовній заяві зазначено, що укладаючи такий договір був введений в оману, оскільки отримав недостатньо інформації про умови договору. Заявлено про недійсність договору також з підстав помилки позивача щодо обставин обумовлених договором.

Також зазначав про несправедливі умови договору щодо споживача. Обґрунтовував також вимогу про недійсність договору з підстав відсутності згоди позивача щодо особи продавця, що на його думку є істотною умовою договору, а отже така не була досягнута між сторонами. Просив врахувати, що відповідачем укладено договір з використанням нечесної підприємницької діяльності та вважав правочин нікчемним.

Заявляючи про недійсність договору з різних правових підстав, позивачем не надано доказів і такі не встановлено судом, за яких можна було б погодитись про укладення договору внаслідок навмисного введення позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Позивач не вказав, які саме обставини заперечувала сторона відповідача або замовчувала про їх існування, при обізнаності з якими договір не був би укладений. Ці мотиви позову судом першої інстанції не проаналізовані і залишені поза увагою. Колегія суддів вважає, що за таких обставин позивач не довів вимог про визнання недійсним договору з підстав визначених ст. 230 ЦК України.

Не надано правової оцінки судом першої інстанції мотивам позову щодо нікчемності правочину. Задовольняючи в цілому вимоги позивача, суд не навів мотивів порушення оспорюваним правочином публічного порядку.

Мотиви позову, щодо відсутності у договорі даних про продавця речі, як недосягнення сторонами однієї з істотних його умов - не узгоджується з вимогами ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» .

Тому в цілому задовольняти вимоги позивача у суду першої інстанції не було підстав.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у відповідності до вимог ст. 217 ЦК України - недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Матеріалами справи встановлено, що відповідно до умов договору фінансового лізингу Лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу "Dongfeng 404", який вказаний в п. 1.1 Договору та зазначений у специфікації, що є додатком № 2 до договору, вартістю 9 685,61 доларів США (що згідно до обмінного курсу долара США до української гривні на день укладення договору становить 160 200 грн.) у власність та передати предмет лізингу у користування Лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. Предмет лізингу є власністю Лізингодавця до моменту переоформлення права власності із нього на Лізингоодержувача згідно із умовами даного договору (п.1.6 договору).

Представник позивача при розгляді справи в суді апеляційної інстанції не спростував обставин бажання його довірителя придбати предмет лізингу за визначену у договорі суму та прибуття саме з цією метою для укладення договору до офісного приміщення ТЗоВ в іншу місцевість, у м. Полтаву.

На виконання умов договору 20 грудня 2014 року позивач сплатив на користь ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" 16 020 грн. як суму авансового платежу. Отримання у подальшому чіткої інформації щодо призначення цього платежу, фактично зумовило звернення до «лізингодавця» про розірвання договору та в лютому 2015 року до суду про визнання договору недійсним.

24 грудня 2014 року Договір лізингу №00119 від 20 грудня 2014 року було розірвано на підставі заяви позивача від 24 грудня 2014 року, що за умовами договору не передбачає повернення внесеного платежу .

Перевіряючи обґрунтованість апеляційної скарги відповідача, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до умов ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм, (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Правовідносини, що виникають із договору лізингу, регулюються параграфом 6 глави 58 ЦК України.

Згідно ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений в письмові формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно вищевказаної ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг» зазначення у договорі умови у кого саме буде придбано товар для лізингоодержувача не є істотною для договорів фінансового лізингу та не вимагається законодавством. Лізингодавець вправі обирати на свій власний розсуд продавця обраного товару. У визначеннях договору фінансового лізингу зазначено, що продавець означає юридичну чи фізичну особу - суб'єкта підприємницької діяльності, найменування, адресу та реквізити якої зазначено в акті приймання-передачі предмета лізингу, який є предметом даного договору. Крім того, лізиногодавець на момент укладення договору не може передбачити в якого саме продавця буде придбаний товар, оскільки саме від лізингоодержувача залежить коли саме товар буде придбано, де саме забажає отримати товар тощо.

Умовами договору чітко передбачено, що лізингодавець зобов'язаний придбати обраний клієнтом товар та здійснити всі необхідні дії щодо його реєстрації та страхування, та лише тоді передати його у право користування та розпорядження лізингоодержувачу.

На дані положення закону суд першої інстанції не уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про те, що договір суперечить положенням ст. 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця.

П. 1.7 Договору визначено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок лізингодавця адміністративного платежу (10%), авансового платежу (50%), комісії за передачу предмета лізингу (3%) та інше.

На підставі п.2.1 Договору він вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання зобов'язань сторонами, але не більше 78 календарних місяців з моменту підписання даного договору.

Відповідно до п.2.2 Договору, строк лізингу починається з моменту передачі предмета лізингу та підписання Акту приймання-передачі предмета лізингу, та закінчується через 60 календарних місяців з моменту підписання Акту приймання-передачі предмета лізингу та в останньому місяці сплати лізингового платежу за Додатком №3 до Договору, якщо інше не передбачено умовами даного договору.

Згідно зі ст.. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: суму, що відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Розділом 12.1 Договору «Порядок розірвання договору. Порядок повернення коштів. Відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу» встановлена відповідальність лізингоодержувача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору. Зокрема, передбачено наступне: «лізингоодержувач який сплатив Адміністративний платіж, частково або повністю сплатив Авансовий внесок і не отримав ТЗ, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про має повідомити лізингодавця у письмовій формі» з чітким волевиявленням щодо розірвання Договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає.»

Згідно визначення термінів договору - Адміністративний платіж - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу Першого платежу, що підлягає сплаті Лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір Адміністратитивного платежу відображається у Додатку №1 до Договору та становить погоджений Сторонами відсоток від вартості предмета лізингу (10%).

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції представник апелянта пояснив, що обумовлений у договорі платіж, як адміністративний, розмір якого визначений як 10 % вартості предмета лізингу, є фактично платежем, який спрямовується на утримання «Лізингодавця», оскільки такий не може діяти безоплатно, що спростовує мотиви апеляційної скарги про віднесення такого виду платежу до числа лізингових платежів. Тобто в цій частині доведеними є мотиви позову позивача про несправедливі умови договору.

Згідно з квитанцією від 20 грудня 2014 року ОСОБА_3 на виконання умов даного договору сплатив ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» 16 020 грн., що становить 10% від вартості предмета договору фінансового лізингу, зазначеного у розділі 8 Договору.

Тому висновок суду про те, що із квитанції про сплату позивачем 20.12.2014 року 16 020 грн. за договором №00119 неможливо встановити на сплату якого саме платежу за договором внесено позивачем є спростованим.

Мотиви апеляційної скарги щодо призначення зазначеного платежу дещо відмінні від наведених вище пояснень представника апелянта, однак і такі колегія суддів не вважає підставними з огляду на наступне.

На думку колегії, відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості визначеної суми адміністративного платежу в розмірі 10% вартості предмета лізингу. Оплата такої суми лише на організаційні заходи, пов»язані з підготовкою та укладенням договору чи спричинених на цій стадії виконання договору затрат, що унеможливлюють повернення сплаченого платежу при розірвання договору,- дає підстави для висновку про несправедливість в цій частині умов договору для позивача.

Представник відповідача не заперечив, що бланк договору є стандартним. Доказів понесення лізинговою компанією затрат, які б виправдовували обґрунтованість визначення авансового платежу у розмірі 10 % вартості товару - суду не надано. В зазначеній частині умови договору несправедливі для позивача такі, що не узгоджуються з положеннями ч.2 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів». За цією нормою - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов»язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

В цій частині висновки суду першої інстанції є обґрунтованими і з такими погоджується колегія суддів.

Крім того, на думку колегії, такими, що не відповідають вимогам закону є положення договору, що у п. 11.5, яким фактично обумовлено втрату права придбати у власність / викупити/ предмет лізингу у випадку вирішення між сторонами спору в судовому порядку. Зазначеним пунктом договору позивача фактично позбавлено конституційного права на судовий захист. Тому в цій частині не можна погодитись з позицією апелянта про дію положень про свободу договору .

З іншими мотивами апеляційної скарги колегія суддів погоджується, оскільки вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б давали підстави вважати, що умови договору є несправедливими в цілому з наявністю одночасно ознак того, що умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін або завдають шкоди споживачеві, оскільки сам договір містить положення, які регулюють різні за своїм змістом права та обов'язки як відповідача, так і позивача.

Колегія суддів вважає, що в іншій частині між сторонами було укладено цивільно-правовий договір з дотриманням усіх передбачених законодавством вимог, судом першої інстанції безпідставно зроблено переоцінку доказів, наданих суду першої інстанції, позивачем щодо визнання недійсним договору в цілому з різних правових підстав про що наведено вище та щодо нікчемності договору.

На думку колегії, та обставина, що на момент звернення особи до суду Договір №00119 фінансового лізингу було розірвано на підставі заяви позивача від 24 грудня 2014 року, про що не заперечив позивач при розгляді справи в апеляційній інстанції, не позбавляла права позивача на звернення до суду з вимогами про визнання його недійсним, що має в даному випадку наслідок вирішення питання про стягнення з відповідача отриманого авансового платежу в сумі 16 020 гривен.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає до задоволення частково. Рішення суду першої інстанції необхідно скасувати з ухваленням у справі нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. 303 , 304 , п.2 ч.1 ст.307, п.3 ч.1 ст. 309 , ч.2 ст. 314, ст.316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 березня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення грошових задовольнити частково.

Визнати недійсними: п. 4.1 Договору № 00119 фінансового лізингу від 20 грудня 2014 року в части ні передачі у користування Предмету лізингу Лізингоодержувачу з дати отримання на поточний рахунок Лізингодавця Адміністративного платежу та в частині визначення в додатку № 1 до договору фінансового лізингу № 00119 від 20.12.2014 року розміру адміністративного платежу - 968,57 доларів США та п 11.5 Договору № 00119 фінансового лізингу від 20 грудня 2014 року в частині втрати права придбати у власність /викупити/ предмет лізингу на умовах передбачених цим договором та припинення прав Лізингоодержувача у випадку вирішення в судовому порядку будь-якого спору між Лізингодавцем та Лізингоодержувачем з приводу даного договору.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія» Автофінанс» на користь ОСОБА_3 16 020 гривен сплачених коштів в рахунок адміністративного платежу за договором № 00119 від 20.12.2014 року .

В решті в позові відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскарженим у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий

Судді