АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний номер справи: 666/1697/14-ц Головуючий в І інстанції Ратушна В.О.
Провадження №22-ц/791/1212/2015 Доповідач - Радченко С.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2015 року травня місяця 06 дня колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого: Радченка С.В.

Суддів: Капітан І.А., Колісниченка А.Г.

при секретарі: Грицак А.М.

за участю прокурора - Куща В.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою прокурора м.Херсона в інтересах держави в особі Державної податкової інспекції у м.Херсоні Головного управління ДФС у Херсонській області на заочне рішення Дніпровського районного суду м.Херсона від 22 квітня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно за набувальною давністю, -

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом, зазначаючи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла його мати - ОСОБА_3. Після її смерті залишилася спадщина, яка складається із житлового будинку за адресою АДРЕСА_1. Спадщину після її смерті, як спадкоємці першої черги спадкування за законом, прийняли ОСОБА_4 - чоловік померлої, позивач, ОСОБА_2 - донька померлої. ОСОБА_5 - старший син померлої, спадщину після смерті матері належним чином не прийняв. Фактично прийнявши спадщину після смерті матері, до нотаріальної контори для отримання правовстановлюючих документів на майно ніхто із них не звертався. Всі вищевикладені обставини підтверджуються рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 15 жовтня 2001 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер його батько - ОСОБА_4 Спадщину після його смерті, звернувшись із відповідними заявами до нотаріальної контори, прийняв позивач, ОСОБА_2, ОСОБА_5 Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 05.12.1991 року за позивачем було визнано право власності у порядку спадкування на 7/18 частини вищезазначеного житлового будинку. Також, право власності на 7/18 частини вказаного житлового будинку було визнано за ОСОБА_2, право власності на 2/9 частини будинку було визнано за ОСОБА_5 Після смерті ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 року, рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 15.10.2001 року, право власності на належні йому 2/9 частини житлового будинку було визнано у порядку спадкування за законом за його сином ОСОБА_6. Однак жодне із вищевказаних рішень суду не було зареєстроване в органах державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, так як згідно матеріалів інвентарної справи станом на 31.12.2012 року власником домобудівлі, розташованої за адресою АДРЕСА_1 залишалася їх мати - ОСОБА_3

29.07.2013 року реєстраційною службою Дніпровського районного управління юстиції у м. Херсоні було зареєстровано право власності на належні йому 7/18 частини вказаного житлового будинку. Право власності ОСОБА_2 та ОСОБА_6 на частини будинку на сьогоднішній день ні в БТІ ні в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не зареєстровані.

Посилаючись на те, що починаючи з 2000 року його сестра ОСОБА_2 у житловому будинку за зазначеною адресою не проживає, так як виїхала на постійне місце проживання за кордон, а він постійно проживає у житловому будинку, яким добросовісно, безперервно володіє та відкрито користується, доглядає за будинком та утримує його, постійно робить в ньому поточний ремонт, сплачує комунальні послуги за газо - та водопостачання, електроенергію просив визнати за ним право власності на 7/18 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, що згідно рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 05.12.1991 року належать його сестрі ОСОБА_2, за набувальною давністю.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м.Херсона від 22 квітня 2014 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на 7/18 частин житлового будинку АДРЕСА_1.

Не погоджуючись із рішенням суду, прокурор м.Херсона в інтересах держави в особі Державної податкової інспекції у м.Херсоні Головного управління ДФС у Херсонській області подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Письмові заперечення на апеляційну скаргу до суду не надходили.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності підстав, передбачених ст. 344 ЦК України, для визнання за позивачем права власності на будинок за набувальною давністю.

Проте, з таким висновком суду погодитись не можна.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що згідно Свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 25.11.1988 року, виданого відділом комунального господарства Дніпровського району на підставі рішення Дніпровського райвиконкому м.Херсона від 12.08.1988 року №194, домоволодіння АДРЕСА_1 належало ОСОБА_3 (а.с.9).

Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с.15).

Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді вищевказаного будинку. Спадкоємцями першої черги після померлої, які прийняли спадщину являлись: чоловік померлої - ОСОБА_4, син - ОСОБА_1, донька - ОСОБА_2 Однак, дані особи до нотаріальної контори для одержання свідоцтва про право на спадщину не звертались.

Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року (а.с.16).

Спадщину після померлого прийняли його діти : ОСОБА_1, ОСОБА_5 та ОСОБА_2, звернувшись із відповідними заявами до нотаріальної контори.

Відповідно до рішення Дніпровського районного суду м.Херсона від 05.12.1991 року за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнано право власності за кожним на 7/18 частини спадкового житлового будинку, а за ОСОБА_5 2/9 частини (а.с.5).

Після смерті ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 року, рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 15.10.2001 року, право власності на належні померлому 2/9 частини спірного будинку визнано за його сином - ОСОБА_6 (а.с.6-7).

Жодне із вказаних судових рішень в установленому законом порядку не було зареєстровано в органах державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, що підтверджується довідкою КП «БТІ» ХОР від 15.07.2013 року, де зазначено, що станом на 31.12.2012 року власником домобудівлі, розташованої за адресою АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 (а.с.9).

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 12.08.2013 року за позивачем зареєстровано право власності на належні йому 7/18 частини житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.8).

Відомості про реєстрацію прав власності за ОСОБА_2 на 7/18 ч. та за ОСОБА_6 на 2/9 частини вказаного будинку в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

У п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи та які повинен довести саме позивач (ч. 1 ст. 60 ЦПК України), є: законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. При цьому добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно.

Позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є її власником. Тобто, виключено набуття права власності на майно, яке знаходиться у володінні власника і ніколи не вибувало з його володіння.

Враховуючи, що спірне майно постійно перебувало у володінні власника майна - ОСОБА_2 та з її володіння у встановленому законом порядку не вибувало, позивач користуючись цим майном знав кому воно належить, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин ст. 344 ЦК України та задовольнив позов за відсутності на те підстав, визначених законом як обов'язкових.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Враховуючи наведене, керуючись ч. 2 ст. 328 ЦК України, ст.344 ЦК України, ст.ст.303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора м.Херсона в інтересах держави в особі Державної податкової інспекції у м.Херсоні Головного управління ДФС у Херсонській області задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м.Херсона від 22 квітня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог.

Рішення набирає чинності після проголошення та може бути оскаржене протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у касаційному порядку.

Головуючий:

Судді: