Справа № 515/1305/15-ц
Провадження № 2/515/1748/15
Татарбунарський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2015 року. Татарбунарський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Тимошенка С.В.

при секретарі Коренчук О.Е.

за участю позивача ОСОБА_1

представника відповідача адвоката ОСОБА_2І,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Татарбунари Одеської області циві- льну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3

про визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3, в якій просив визнати за ним право власності на нерухоме майно, посилаючись на наступні обставини.

07.12.2011 р. між ним та відповідачем у справі у простій письмовій формі було укладено дого- вір позики із забезпеченням виконання зобовязання у вигляді розписки, яку відповідач написав власноручно, що отримав від нього у борг 80000 грн. строком на 6 міс., тобто до 07.06.2012 р. Крім того, у розписці зазначено, що в разі неповернення боргу вчасно та у повному обсязі до нього переходить право власності на житловий будинок, що належить відповідачу на праві власності, який розташований по вул.Київська,96 у м.Татарбунари Одеської області, оскільки він забезпечує виконання зобовязання. На доказ своїх намірів відповідач надав йому технічний паспорт на буди- нок та правовстановлюючі документи. Але до теперішнього часу відповідач борг не повернув. Він неодноразово звертався до нього з проханням повернути борг або оформити документи на буди- нок у нотаріуса. Та відповідач відмовляється, посилаючись на брак часу та коштів.

У судове засідання сторони не зявилися, надали до суду заяви про розгляд справи за їх відсут- ності, при цьому позивач заявив про своє підтримання позовних вимог у повному обсязі, а пред- ставник відповідача про визнання позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог з оглядом на наступне.

Згідно копії витягу про державну реєстрацію прав (а.с.14), ОСОБА_3 на праві приватної власності належить житловий будинок по вул.Київська,96 у м.Татарбунари Одеської області на пі- дставі рішення суду від 22.11.2011 р.

Вартість даного будинку складає 99678 грн., що слідує з довідки Татарбунарського БТІ (а.с.9).

На даний будинок станом на 10.09.2011 р. виготовлено технічний паспорт, копія якого є у сп- раві (а.с.10-13), власником якого зазначено відповідача.

Як вбачається з копії розписки від 07.12.2011 р. (а.с.8), між сторонами у справі у простій пись- мовій формі було укладено договір позики, згідно умов якого, ОСОБА_3 отримав у борг від ОСОБА_1 у сумі 80000 грн. строком на 6 місяців. Для забезпечення боргу в разі його неповернення відповідач давав дозвіл на звернення стягнення на належний йому будинок по вул.Київська,96 у м.Татарбунари, для чого передав позивачу технічний паспорт на будинок та довіреність від його імені на розпорядження будинком.

Таким чином, ОСОБА_3 правомірно, у відповідності до вимог ст.328 ЦК України, набу- то право на нерухоме майно житловий будинок по вул.Київська,96 у м.Татарбунари Одеської області, вартістю 99678 грн.

Зазначеним майном відповідач, згідно ст.319 ЦК України, має право володіти, користуватися та розпоряджатися на власний розсуд. Стосов-но даного майна він має право вчиняти будь-які дії, які не суперечать закону.

Своє право на зазначене нерухоме майно відповідач реалізував шляхом надання позивачу техні- чного паспорту на згаданий будинок та довіреності від його імені на розпорядження будинком.

Отже, позивач уповноважений відповідачем на відчуження належного останньому майна і задо- волення, таким чином, своїх вимог щодо боргу.

Тому неспроможними є посилання позивача на перешкоди з боку відповідача щодо укладення цивільно-правової угоди по відчуженню згаданої нерухомості.

Зазначене може свідчити про намір сторін провести відчуження спірного майна шляхом звер- нення до суду з цим позовом.

Як вже зазначалося, у договорі позики йдеться також про те, що в разі не повернення боргу у встановлений договором строк відповідач погоджується на повернення боргу у вигляді зазначе- ного будинку.

Тобто треба розуміти, що зазначена дія відповідача була передбачена у договорі позики з ме- тою забезпечення виконання згаданого договору.

Проте такі дії сторін у справі не відповідають вимогам чинного законодавства з наступних під- став.

Згідно ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у вла- сність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими озна- ками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики укладається у письмовій формі…, що слідує із ст. 1047 ЦК України.

Як визначено ст.1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або ре-чі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, за даним договором позики і у відповідності до приведених норм права, що регулюють питання укладення договору позики, відповідач зобовязаний повернути позивачеві грошові кош- ти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором. Передача інших речей замість грошей не може відбуватись.

Згідно ст.546 ЦК України, виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, пору- кою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути вста- новлені інші види забезпечення виконання зобовязання.

Правочин щодо забезпечення виконання зобовязання вчиняється у письмовій формі і недодер- жання письмової форми тягне за собою нікчемність даного правочину, що слідує із ст.547 ЦК України.

А тому зазначене у договорі позики посилання на те, що в разі не повернення боргу у вста- новлений договором строк відповідач зобовязаний передати позивачу у власність зазначене спір- не нерухоме майно, не може розглядатись як забезпечення виконання згаданого договору.

Оскільки цей правочин не оформлений в установленому законом порядку, окремо, у письмовій формі, то він не створює правових наслідків.

Стаття 604 ЦК України передбачає загальні положення припинення зобовязання за домовлені- стю сторін, де, йдеться, зокрема, про новацію коли зобовязання припиняються за домовленістю сторін про заміну первісного зобовязання новим зобовязанням між тими ж сторонами.

Проте, для договору позики діє спеціальна ст.1053 ЦК України, якою передбачено новацію бор- гу у позикове зобовязання. Згідно цієї норми, за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобовя- занням, а не навпаки, як цього прагне позивач, що прийшов до хибного висновку, що саме пози- кові зобовязання можуть бути замінені іншими, як в даному випадку визнанням права власності на належне боржнику майно.

Про неприпустимість таких дій звернув увагу Верховний Суд України в інформаційному листі за вих.№ 3767/0/8-08 від 29.10.2008 р., зазначивши у п.2, що неприпустимими є звернення стяг- нення на нерухомість… за рішенням суду в разу невиконання боржником зобовязань за дого- вором позики та за іншими зобовязаннями з одночасним припиненням на них права власності боржника і визнанням права власності за кредитором.

Тому позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.546,547,604,1046,1047, 10491053 ЦК України., ст.ст. 57-61,208,209,213-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому за- сіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Тимошенко