Провадження № 2/537/149/2015
Справа № 537/6401/14-ц
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06.05.2015 року Крюківський районний суд м.Кременчука Полтавської області в складі: головуючого судді - Якимець Т.Є.

при секретарі - Курченко С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства водних шляхів « Укрводшлях», за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_2 та виконавчої дирекції Київського міського відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, про визнання частково недійсним строкового трудового договору, визнання звільнення та наказу про звільнення незаконними, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану додаткову відпустку, виплати матеріального забезпечення за листком непрацездатності, та моральної шкоди,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Державного підприємства водних шляхів « Укрводшлях» про визнання звільнення та наказу про звільнення незаконними, поновлення на роботі, зобов'язання до певних дій, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Ухвалою суду від 06.05.2014 року за заявою позивачки її позовні вимоги про виплату матеріального забезпечення за листком непрацездатності залишені без розгляду.

В судовому засідання позивачка позовні вимоги збільшила, дала пояснення, що 13.08.2014 року відповідно до наказу № 325/о по особовому складу виконуючого обов'язки начальника Державного підприємства водних шляхів «Укрводшлях» Клімова С.Т. між нею та ДП «Укрводшлях» був укладений строковий трудовий договір строком на 2 місяці та призначено її на посаду заступника начальника юридичної служби. 13.10.2014 року згідно з наказом ДП «Укрводшлях» № 400/о по особовому складу її звільнили з посади заступника начальника юридичної служби відповідно до п.2 ст.36 КЗпП України у зв'язку із закінченням дії тимчасового договору. В день її влаштування на підприємство, станом на 13.08.2014 року, вона була прийнята тимчасово за вказівкою начальника ДП «Укрводшлях», незважаючи на те, що зазначена посада на даному підприємстві є постійною. Крім того, до 17.10.2015 року роботодавець не наполягав на припиненні трудових відносин, чим засвідчив свою згоду на продовження трудових правовідносин, а отже укладений 13.08.2014 року трудовий договір є безстроковим. При працевлаштуванні підприємству було відомо, що вона є одинокою матір'ю, має сина, ІНФОРМАЦІЯ_1, у шлюбі не перебуває, виховує дитину без батька, має статус одинокої матері, а тому її звільнення може бути проведене з обов'язковим працевлаштуванням. Але на даному підприємстві питання її подальшого працевлаштування навіть не обговорювалось. На час звільнення, станом на 13.10.2014 року, вона перебувала на лікарняному, а тому не могла бути звільнена в цей день. Копію наказу про своє звільнення, а також розрахунок належних сум вона отримала лише 10.11.2014 року. Зазначені дії відповідача проведені з порушенням її законних прав, призвели її до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя. В першій половині дня звільнення вона в телефонній розмові сповістила відділ кадрів про бажання отримати додаткову відпустку як одинока матір та про те, що направила на адресу підприємства відповідну заяву. До цього часу ні відпустки, ні грошової компенсації вона не отримала. Прохає суд визнати її звільнення незаконним, наказ про її звільнення від 13.10.2014 року скасувати, визнати укладений між нею та ДП «Укрводшлях» строковий договір від 13.08.2014 року недійсним в частині визначення строку; поновити її на роботу на посаду заступника начальника юридичної служби державного підприємства водних шляхів «Укрводшлях» з 13.10.2014 року; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з урахуванням існуючого індексу інфляції в сумі 33764 грн.46 коп., зобов'язати відповідача надати їй додаткову відпустку як одинокій матері у кількості 10 календарних днів без врахування святкових і неробочих днів або провести її грошову компенсацію відповідно до ст. 24 Закону України «Про відпустки», стягнути моральну шкоду в розмірі 20000 грн.00 коп., рішення допустити до негайного виконання.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, дав пояснення, що за згодою позивачки з нею був укладений строковий трудовий договір. 13.10.2014 року позивачка була звільнення в зв'язку із закінченням дії строкового трудового договору. 13.10.2014 року позивачка на роботі була відсутня в зв'язку з перебуванням на лікарняному. ОСОБА_1 неодноразово надсилалися телеграми з повідомленням про необхідність її появи у відділі кадрів для отримання трудової книжки та розрахунку належних їй сум. З вимогою про видачу наказу позивачка до відповідача не зверталася. На час укладання строкового трудового договору відповідачу не було відомо, що позивачка має статус одинокої матері, оскільки нею було надано тільки свідоцтво про народження дитини, а в особовому листку по обліку кадрів було зазначено, що вона розлучена та має сина. Належний доказ щодо цієї обставини, а саме, рішення суду, було прийнято 24.08.2014 року, яке позивачка відповідачу не надавала. Звільнення позивачки 13.10.2014 року є правомірним, оскільки вона звільнена в зв'язку із закінченням строку дії строкового трудового договору, перебування працівника на лікарняному на час спливу строку строкового трудового договору зобов'язує роботодавця тільки виплатити допомогу по тимчасовій непрацездатності протягом перших п'яти днів хвороби, про те, що позивачка є одинокою матір'ю на час звільнення роботодавцю не було відомо. Аргументи позивачки щодо виплати їй моральної шкоди є досить загальними, а тому визначений розмір має суто умовний вираз та не відповідає дійсності. Прохають суд позивачці в задоволенні позовних вимог відмовити.

Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши позивачку, представника відповідача, свідка ОСОБА_5, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

В судовому засіданні встановлено, що позивачка прийнята на роботу до ДП «Укрводшлях» на посаду заступника начальника юридичної служби на умовах строкового трудового договору строком на 2 місяці, що підтверджується заявою позивачки від 13.08.2014 року, наказом Державного підприємства водних шляхів «Укрводшлях» № 325/о від 13.08.2014 року.

Наказом Державного підприємства водних шляхів «Укрводшлях» № 400/о від 13.10.2014 року ОСОБА_1 звільнена з роботи 13.10.2014 року у зв'язку із закінченням терміну дії тимчасового договору згідно п.2 ст.36 КЗпП України з виплатою компенсації за невикористану щорічну відпустку за період роботи з 13.08.2014 року по 13.09.2014 року.

В особовому листі ОСОБА_1 від 14.08.2014 року в графі родинний стан на момент заповнення особового листа зазначено: » розлучена, син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1».

З 04.10.2014 року по 08.11.2014 року позивачка перебувала на лікарняному, що підтверджується листками непрацездатності.

15, 21 жовтня 2014 року позивачці за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 направлялись телеграми про необхідність терміново з'явитись у відділ кадрів для отримання трудової книжки. Телеграми отримані особисто 17.10.2014 року, про що свідчать поштові повідомлення.

В відповіді на звернення ОСОБА_1 Північний поштамт Київської міської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» зазначив, що лист з оголошеною цінністю з рекомендованим повідомленням № 335 від 10.10.2014 із м.Кременчука на адресу Державного підприємства водних шляхів «Укрводшлях» надійшов у відділення поштового зв'язку 13.10.2014 року та в цей же день повідомлення про його надходження доставлено згідно адреси. Повторне повідомлення доставлялось згідно адреси 16.10.2014 року, але було не вручене, оскільки під час доставки була відсутня уповноважена особа на отримання пошти. Повідомлення про надходження вказаного листа було залишено працівникам організації. Лист з оголошеною цінністю виданий 17.10.2014 року.

Із опису вкладення до цінного листа вбачається, що заява про надання додаткової відпустки відправлена позивачкою 10.10.2014 року, про що свідчать опис та квитанція.

В заяві від 10.10.2014 року на ім'я начальника державного підприємства водних шляхів «Укрводшлях» ОСОБА_1 просила надати їй додаткову оплачувану відпустку тривалістю 10 календарних дня з 13.10.2014 року як одинокій матері, яка виховує дитину без батька, що підтверджено рішенням Крюківського районного суду м.Кременчука від 28.08.2014 року по справі № 537/4627/14-ц.

Відповідного до штатного розпису працівників державного підприємства водних шляхів ДП «Укрводшлях» станом на 13.08.2014 року та станом на 13.10.2014 року до штату юридичної служби входило три одиниці: начальник, заступник начальника, юрисконсульт 1 категорії.

Частина1 ст.15 ЦК України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути укладеним на визначений строк, встановлений за погодженням сторін.

Частина 3 п.9 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9 передбачає, що оскільки згідно з ч.2 ст.23 КЗпП (в редакції від 19 січня 1995 року) трудовий договір на визначений строк укладається лише у разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи або умов її виконання, або інтересів працівника (наприклад, його бажання), або в інших випадках, передбачених законодавчими актами, укладення трудового договору на визначений строк при відсутності зазначених умов є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку.

В заяві про прийом на роботу від 13.08.2014 року позивачка просила прийняти її на роботу на умовах строкового трудового договору на два місяці з 13.08.2014 року та додала оригінал трудової книжки та копію диплому про вищу освіту. З наказом про прийняття на роботу позивачка ознайомлена

За таких обставин суд вважає, що підстави для визнання строкового трудового договору, укладеного між сторонами 13.08.2014 року, недійсним в частині визначення строку відсутні, оскільки зазначений трудовий договір укладений за бажанням працівника.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (п.2 і 3 ст.23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Стаття 39-1 КЗпП України передбачає, що якщо після закінчення строку трудового договору (п.2 і 3 ст.23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк.

Відповідно до абз.2 ч.3 Листа Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності № 05-31-1137 від 06.08.2004 року «Щодо деяких питань соціального страхування з тимчасової втрати працездатності» у разі, якщо під час тимчасової непрацездатності у працівника закінчується дія строкового трудового договору, на підставі ч.2 ст.36 КЗпПУкраїни, видається наказ про його звільнення, але допомога по тимчасовій непрацездатності надається йому до відновлення працездатності за рахунок коштів Фондів соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

Тобто оплата лікарняного не є фактичним продовженням дії трудового договору.

Строковий трудовий договір з позивачкою 13.10.2014 року відповідачем був припинений на підставу наказу № 400/о від 13.10.2014 року у зв'язку із закінченням терміну дії тимчасового договору.

Оскільки строковий трудовий договір, укладений між позивачкою та відповідачем 13.08.2014 року, є дійсним, позивачка звільнена з роботи на законних підставах, наказ про її звільнення відповідає вимогам закону,суд вважає, що підстави для її поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку відсутні.

Відповідно до ст.24 КЗпП України при укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати , в тому числі, інші документи.

Відповідно до ч.3ст.184 КЗпП України звільнення одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

В ч.1 п.9 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9 зазначено, що при розгляді справ про звільнення за п.2 ст.36 КЗпП України судам слід враховувати, що звільнення з цих підстав одиноких матерів (жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама) при наявності дитини віком до чотирнадцяти років провадиться з обов'язковим працевлаштуванням (ч.3 ст.184 КЗпП).

При прийомі на роботу та в період виконання трудових обов'язків необхідних документів, які б підтверджували статус одинокої матері, позивачка відповідачу не надала.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 - начальник відділу кадрів, пояснила суду, що позивачка була прийнята на роботу на умовах строкового трудового договору, звільнена у зв'язку із закінченням строку договору, лікарняний був оплачений позивачці після звільнення відповідно до діючого законодавства. Документів про наявність статуту одинокої матері позивачка їм не надавала, про це підприємство дізналося після її звільнення, заява про надання додаткової відпустки надійшла від позивачки після звільнення без надання належних документів з посиланням на рішення суду. Перебуваючи на лікарняному, позивачка в телефонній розмові повідомила їй, що вона є одинокою матір'ю, але належних документів позивачкою відповідачу не надано.

За таких обставин суд вважає, що при відсутності належних документів, які б підтверджували статус позивачки як одинокої матері, звільнення її за п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України 13.10.2014 року без обов'язкового працевлаштування здійснено на законних підставах.

Дійсно 10.10.2014 року позивачка, перебуваючи на лікарняному, направила відповідачу заяву, в якій прохала надати їй додаткову відпустку як одинокій матері, яка виховує дитину без батька, що підтверджено рішенням Крюківського районного суду м.Кременчука від 28.08.2014 року. Дана заява отримана відповідачем 17.10.2014 року.

Рішенням Крюківського районного суду м.Кременчука від 28.08.2014 року визначено місце проживання сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю - ОСОБА_1. Рішення набрало чинної сили 24.09.2014 року.

Статтею 45 Конституції України гарантується кожному працівнику право на відпочинок.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 року № 504/96ВР право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності.

Статтею 4 Закону України «Про відпустки» встановлюються види відпусток, серед яких - соціальні відпустки, до яких входить: додаткова відпустка працівникам, які мають дітей.

Ст.182-1 КЗпП України, ст. 19 Закону України «Про відпустки» передбачено, що одинокій матері, надається щорічна додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів.

Відповідно до ст.83 КЗпП України, ст.24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткові відпустки працівникам, які мають дітей.

Пунктом 5 частини 13 ст.10 Закону України «Про відпустки» дано визначення , що одинокою є матір, яка виховує дитину без батька. Це визначення застосовується лише для надання пільг і гарантій, установлених трудовим законодавством щодо відпусток.

В листі Міністерства праці від 14.04.2008 року № 235/0/15-08/12 «Про застосування статті 19 Закону України «Про відпустки» зазначено, що право на додаткову відпустку має жінка, яка виховує дитину без батька ( в тому числі і розлучена жінка, яка сама виховує дитину, якщо батько не проживає разом з дитиною та відсутні інші докази його участі у вихованні дитини); законодавством не передбачено, які саме документи має подати жінка, яка виховує дитину без батька ( в тому числі і розлучена жінка); для підтвердження факту, що батько не бере участі у вихованні дитини, можуть бути пред'явлені, наприклад, довідка з ЖЄКу про реєстрацію особи за місцем проживання, ухвала суду або постанова слідчого про розшук відповідача у справі за позовом про стягнення аліментів, рішення суду про позбавлення відповідача батьківських прав, рішення органів опіки та піклування або суду про відсутність участі батька у вихованні дитини, тощо. Для отримання додаткової соціальної відпустки розлучена жінка, яка дійсно виховує сама дитину (без батька), має подати такі документи: копію свідоцтва про народження дитини; для підтвердження того, що жінка є розлученою, - копію свідоцтва про розірвання шлюбу та документ, який підтверджував би те, що батько не бере участі у вихованні дитини. Якщо працівницею не буде доведено факт, що вона дійсно виховує дитину сама, без участі батька, роботодавець може відмовити їй у наданні такої відпустки.

Аналізуючи зібрані докази по справі суд вважає, що позивачка під час знаходження в трудових відносинах з відповідачем не заявила та документально не підтвердила право на отримання соціальної пільги, тобто не пред'явила будь-якого офіційно складеного, оформленого та засвідченого в установленому порядку документу, у якому з достатньою достовірністю підтверджується відсутність участі батька у вихованні дитини, а тому факт порушеного права позивачки щодо отримання та використання додаткової відпустки відсутній.

Оскільки належні документи про те, що позивачка є одинокою матір'ю, на підприємстві на час перебування позивачки у трудових відносинах з відповідачем були відсутні, підстави для нарахування компенсації за невикористану додаткову відпустку після її звільнення відсутні.

Відповідно до. ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до п.13 постанови Пленумум Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» із змінами судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Враховуючи, що при звільненні позивачки її права у сфері трудових відносин не порушені, вина відповідача в спричиненні їй моральних страждань в зв'язку із звільненням відсутня, підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди суд не вбачає.

На підставі вищевикладеного суд вважає за необхідне в задоволенні позовних вимог про визнання частково недійсним строкового трудового договору, визнання звільнення та наказу про звільнення незаконними, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану додаткову відпустку та моральної шкоди позивачці відмовити.

Суд також вважає за необхідне відмовити позивачці в стягненні з відповідача понесених судових витрат.

Керуючись ст.ст.10,11,60,79,88, 212,213,215 ЦПК України, ст.ст. 23, 24, 36, 233,235, 182-1,184, 237-1 КЗпП України, суд,

вирішив:

В задоволенні позовних вимог про визнання частково недійсним строкового трудового договору, визнання звільнення та наказу про звільнення незаконними, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану додаткову відпустку та моральної шкоди ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів.

Суддя

Повний текст рішення виготовлений 08.05.2015 року.