Справа № 359/7410/15-ц
Провадження № 2/359/73/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2015 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючої судді Яковлєвої Л.В.,

при секретарі Гомолі О.А.,

за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, представника відповідачів ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бориспіль цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 в інтересах якого діє його мати ОСОБА_4, третя особа без самостійних вимог : Орган опіки та піклування Служба у справах дітей та сімї Бориспільської міської ради Київської області про усунення перешкод в користуванні житлом, виселення, вселення та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про позбавлення права користування нерухомістю, -

в с т а н о в и в:

24 липня 2014 року ОСОБА_1 звернулась до Бориспільського міськрайонного суду Кивської області з позовом, яким просить : зобовязати ОСОБА_3 усунути створені їй перешкоди в користуванні спільною квартирою № 48 в будинку № 6 по вул. Радгоспна в м. Бориспіль Київської області шляхом передачі позивачу ключів від замків вхідних дверей квартири; виселити з даної квартири ОСОБА_4 та її неповнолітнього сина ОСОБА_7; вселити позивачку до квартири АДРЕСА_1; стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати.

Вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1. Іншими співвласниками є її колишній чоловік ОСОБА_3 та їх спільний син ОСОБА_3, яким також належить по 1/3 частини цієї квартири. Шлюб між сторонами розірвано в 2013 році. Наразі в цій квартирі проживають разом відповідачі по справі та син ОСОБА_3. Позивач ОСОБА_1 згоди на вселення до спірної квартири ОСОБА_4, яка є новою дружиною ОСОБА_3, та її сина ОСОБА_7, не давала і до неї ніхто не звертався для вирішення цього питання. Ключі, передані ОСОБА_3 (колишньому чоловіку), останній в добровільному порядку не повертає. Письмові вимоги про виселення нової дружини разом з її сином, не виконує. Доступу ОСОБА_1 до квартири не надає, чим перешкоджає їй в користуванні своєю власністю та речами, які залишились в квартирі. У звязку з наведеним позивач звернулась до суду за захистом свого порушеного права.

30 жовтня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1, яким просить відмовити в задоволенні первісного позову та позбавити ОСОБА_1 права користування 1/3 частини квартири АДРЕСА_1.

Вимоги за зустрічним позовом обґрунтовано тим, що з 2013 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано. Їх син ОСОБА_3 проживає разом з батьком, який створив нову сімю з ОСОБА_4 та її сином від першого шлюбу ОСОБА_7. Сімя ОСОБА_4 проживає у ІНФОРМАЦІЯ_2, яка є однокімнатною. ОСОБА_3 та його син ОСОБА_3 є співвласниками цієї квартири та володіють по 1/3 частини кожен. ОСОБА_8 технічного паспорту на квартиру її загальна площа становить 38,6 кв.м., з яких жила площа 18,3 кв.м.. Виділ 1/3 частки в натурі із квартири неможливий, як і неможливо встановити порядок користування цією квартирою. Крім того, у сина ОСОБА_3 склались неприязні стосунки з матірю ОСОБА_1 у звязку з чим її вселення до квартири спричинить несприятливі умови для їх сина. Зважаючи на вказане просить відмовити у задоволенні первісного позову в повному обсязі.

Ухвалою суду від 30 жовтня 2014 року вимоги за зустрічним позовом обєднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1.

ОСОБА_1 та її представник в судове засідання зявились, вимоги за первісним позовом підтримали та просили їх задовольнити. У задоволенні вимог за зустрічним позовом просили відмовити.

ОСОБА_3, його представник ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в судове засідання зявились, позов ОСОБА_1 не визнали та просили відмовити в його задоволенні, зустрічний позов підтримали та просили задовольнити його.

ОСОБА_3 пояснив суду, що шлюб між ним та ОСОБА_1 розірвано в травні 2013 року. Колишня дружина добровільно покинула спірну квартиру та не проживає в ній по теперішній час. Вважає, що право власності позивачки на частину квартири не припинилось через розірвання шлюбу між ними. Зазначив, що дійсно наразі в квартирі АДРЕСА_1 проживають разом з ним дружина ОСОБА_4, її син від першого шлюбу ОСОБА_7 та рідний син ОСОБА_3. Дозволу у ОСОБА_1, як у співвласника квартири, щодо вселення вищевказаних осіб не питав та такого дозволу від позивачки не отримував. ОСОБА_3 підтвердив факт втрати ключів від цієї квартири в травні 2013 року, проте одночасно зазначив, що до ОСОБА_1 не звертався з проханням передати йому її ключі від вхідних дверей квартири. Ключі, у звязку з цим, йому привозив син ОСОБА_9. Це були його особисті ключі, а не позивачки. Зазначив, що до лютого 2014 року у ОСОБА_1 були власні ключі від квартири і вона могла безперешкодно ними скористатися. Дізнавшись від сина про появу в квартирі ОСОБА_4, позивачка почала активно цікавитись квартирою та навідуватись до неї. Так, в лютому 2014 року ОСОБА_1 увірвалась до квартири та счинила сварку з відповідачами. При цьому квартиру позивач відчинила власними ключами. Крім того повідомив, що з ОСОБА_10, яка згодом стала його дружиною, познайомився влітку 2013 року в Карпатах. Перший раз вона приїхала до нього в гості 23.12.2013 року. Під час цієї зустрічі ОСОБА_3 познайомив ОСОБА_10 зі своїм сином ОСОБА_9. Наступного разу ОСОБА_10 приїхала до нього в гості в лютому 2014 року. ОСОБА_11 під час її гостювання до квартири за допомогою власних ключів увірвалась ОСОБА_1 та вчинила сварку, внаслідок якої відповідач вигнав позивачку з квартири. Шлюб з ОСОБА_10 та ОСОБА_3 зареєстровано в серпні 2014 року, а вже з вересня 2014 року ОСОБА_4, як дружина відповідача, почала постійно проживати в спірній квартирі разом зі своїм сином від першого шлюбу ОСОБА_7. Відповідач підтвердив факт отримання листів від позивача з вимогами про повернення ключів від квартири та виселення з неї ОСОБА_4 та її сина ОСОБА_7. Вимоги ОСОБА_1 ним не виконано. Ключі позивачу він не повернув, виселяти дружину з дитиною не вважає за необхідне та можливе. Разом з тим, не вважає доцільним вселяти колишню дружину до цієї квартири, оскільки ним створено нову сімю, квартира є однокімнатною, а син ОСОБА_9 не бажає спілкуватись з рідною матірю.

ОСОБА_4 підтвердила покази чоловіка та додатково пояснила, що до 27 серпня 2014 року ще працювала викладачем у Броньківській ЗОШ Іршавського району Закарпатської області. Шлюб з ОСОБА_3 зареєструвала 16 серпня 2014 року. Разом зі своїм сином від першого шлюбу ОСОБА_7 почала постійно проживати в ІНФОРМАЦІЯ_2 з 01 вересня 2014 року і проживають там наразі. ОСОБА_1 є колишньою дружиною її чоловіка та намагається зруйнувати їх шлюб шляхом її виселення з квартири. Зазначила також, що до її появи в квартирі позивачка не цікавилась квартирою та не навідувалась до неї. Крім того вказала, що знає про листи ОСОБА_1, отримані ОСОБА_3, з вимогами про її виселення та сина ОСОБА_12. Вимоги за цими листами ОСОБА_3 не виконує, оскільки оберігає свою сімю від втручань ОСОБА_1

Представник третьої особи до суду зявилась, при вирішенні спорів поклалась на розсуд суду.

Допитана в якості свідка ОСОБА_1 повідомила суду, що перебувала до травня 2013 року в зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_3, від якого мають спільного сина ОСОБА_9. До липня 2012 року подружжя проживало однією сімєю в квартирі АДРЕСА_1. В липні 2012 року відповідач будучи в стані алкогольного спяніння близько 21.00 години вигнав ОСОБА_1 разом з сином на вулицю. До цього моменту, подібні сварки в сімї виникали постійно, внаслідок чого позивач неодноразово ночувала у сусідів. Подружнє життя з ОСОБА_3 виявилось невдалим, оскільки останній постійно чинив сварки, ображав її та їх сина, забороняв користуватися речами побуту, посудом, ванною кімнатою, тощо. Опинившись в липні 2012 року на вулиці разом з сином, ОСОБА_1 зателефонувала знайомому ОСОБА_13 та попросила допомоги. Останній приїхав до них разом з дружиною та забрав до себе додому переночувати. Наступного дня ОСОБА_1 разом з подружжям ОСОБА_13 приїхали до квартири АДРЕСА_1, щоб забрати особисті речі позивачки та її сина. ОСОБА_1 зібрала лише найнеобхідніші речі та покинула квартиру, оскільки не бажала більше проживати разом з чоловіком, який їх постійно ображає та виганяє з дому. Щодо насилля в сімї та позбавлення права користування власністю ОСОБА_1 неодноразово зверталась до правоохоронних органів, проте її заяви не реєстрували, оскільки ОСОБА_3 є працівником міліції. З липня 2012 року позивач разом з сином не проживали в спірній квартирі. Син постійно бачив стосунки батьків та просив матір покинути ОСОБА_3. Протягом цього часу вона винаймала житло. Влітку 2013 року позивач разом з сином приїхали до спірної квартири, вдома був ОСОБА_3. ОСОБА_1 хотіла забрати велосипед сина, проте чоловік не дозволив їй зайти, випхав в груди з тамбору до підїзду та велосипед не віддав. У звязку з цим ОСОБА_1 була вимушена придбати новий велосипед для сина. В травні 2013 року позивачу зателефонувала сусідка по дому, повідомила що ОСОБА_3 побили та він загубив свої ключі. Просила передати для нього ключі від квартири. Весь цей час у ОСОБА_1 та її сина зберігались два комплекти ключів від квартири АДРЕСА_1. Позивач через сина передала відповідачу власний комплект ключів. Ключі передала з власної волі, оскільки бажала допомогти ОСОБА_3, який є батьком їх спільної дитини. З того часу, незважаючи на неодноразові звернення в листах до ОСОБА_3 з проханням повернути ключі, останній їх не повернув. До спільної квартири не впускає, особистих речей не віддає. Син з листопада 2013 року, до появи нової жінки, проживає разом з батьком в квартирі АДРЕСА_1. Це сталося спонтанно. ОСОБА_1, незважаючи на погані стосунки з ОСОБА_3, не бажала щоб її син втрачав батька та наполягала на їх спілкуванні. Одного дня син пішов до батька в гості та не повернувся. Особистих речей із собою ОСОБА_3 не взяв, що свідчить про відсутність намірів сина залишатись у батька. Вважає такі дії відповідача незаконними та такими, що направленні на несплату їй аліментів на утримання сина. Наприкінці грудня 2013 року позивач від сина дізналась, що в спірній квартирі почала періодично проживати жінка батька. ОСОБА_3 до ОСОБА_1 за дозволом на вселення сторонніх осіб не звертався та не повідомляв її про це. В лютому 2014 року позивач прийшла до власної квартири, щоб побачитись з хворим сином. Оскільки вхідні двері до квартири були відчинені, вона потрапила всередину безперешкодно. В квартирі позивач побачила колишнього чоловіка, їх сина та нову жінку ОСОБА_3. Счинилась сварка, внаслідок якої ОСОБА_1 вигнали з квартири. Вирішити мирним шляхом з ОСОБА_3 питання користування спільною власністю позивачу не вдається, оскільки останній уникає її та будь-якого спілкування з нею. До квартири не впускає, з сином спілкуватись не дає. Вселив до їх квартири нову дружину разом з її сином від першого шлюбу, про що ОСОБА_1 не повідомив, дозволу на їх вселення не питав та, відповідно, такого не отримував. Особисті речі, які залишились в квартирі, не віддає. Іншого власного житла позивач не має. ОСОБА_3 на її листи з проханням повернути ключі та виселити з квартири сторонніх осіб, не реагує.

Свідок ОСОБА_13 повідомив суду, що є начальником позивача. ОСОБА_1 знає давно та характеризував її лише з позитивної сторони. Наприкінці весни 2012 року йому пізно ввечері зателефонувала ОСОБА_1. Плакала та повідомила, що її разом з сином вигнав на вулицю пяний чоловік та попросила допомоги. Він разом з дружиною приїхав того ж вечора та забрав їх з парку до себе додому. ОСОБА_1 була в синцях. Наступного дня свідок, його дружина ОСОБА_14 та ОСОБА_1 приїхали до квартири АДРЕСА_1, щоб забрати особисті речі позивача та її сина. ОСОБА_3 впустив їх до квартири, нагрубив, звинуватив свідка в стосунках з ОСОБА_1 та дозволив дружині зібрати речі. Позивач взяла з собою найнеобхідніші речі, багато чого залишилось в квартирі. До цього дня свідок з ОСОБА_3 знайомий не був. ОСОБА_1 небагато розповідала про свій шлюб, проте неодноразово приходила ще за часів шлюбу з відповідачем, в сльозах, синцях, з побитою губою. Після ночі, коли ОСОБА_3 вигнав дружину з сином на вулицю, свідок допоміг їй винайняти квартиру. З того часу вона разом з сином не проживали в ІНФОРМАЦІЯ_2. Син ОСОБА_9 постійно приходив до їх офісу після школи, робив уроки, чекав на матір. Стосунки між ними були доброзичливими. Свідок особисто чув розмову ОСОБА_3 з матірю, в якій син просив її розлучитись з ОСОБА_3 та більше не повертатися до нього. Згодом ОСОБА_13 дізнався, що ОСОБА_3 повернувся до батька та уникає спілкування з ОСОБА_1

Свідок ОСОБА_14 надала аналогічні ОСОБА_13 покази та додатково повідомила, що в ніч, коли вона разом з чоловіком приїхали забирати з парку ОСОБА_1 разом з її сином, останній в руках тримав ніж, оскільки боявся що батько може образити маму. На очах свідка ОСОБА_9 в приміщенні їх офісу приносив позивачці якісь документи та дуже просив розлучитись з ОСОБА_3 і більше не повертатись до нього. Протягом 2013 - 2014 років ОСОБА_1 намагалась потрапити до своєї квартири, але відповідач не впускав її. Знає, що у позивачки ключів від спірної квартири немає. Іншого власного житла ОСОБА_1 не має. В квартирі АДРЕСА_1 проживає колишній чоловік ОСОБА_1, який не дозволяє їй там проживати та не впускає до квартири. Повідомила, що вона разом з чоловіком неодноразово підвозили ОСОБА_1 до будинку № 6 по вул. Радгоспна в м. Бориспіль, проте ОСОБА_1 не впускали навіть до підїзду. Позивач дзвонила в домофон та на телефони чоловіка і сина, проте її не впускали та не відчиняли дверей. Почекавши деякий час, ОСОБА_1 поверталась до їх машини та вони всі разом їхала звідти геть. Підтвердила також, що вона разом з чоловіком дарувала неодноразово ОСОБА_1, як працівнику фірми, на різі свята побутову техніку та речі, які залишились в спірній квартирі.

Свідок ОСОБА_15, яка працює в службі у справах дітей та сімї Бориспільської міської ради Київської області (далі по тексту - Служба), повідомила суду, що 15.07.2014 року за вказівкою керівника пішла разом з ОСОБА_16 до квартири АДРЕСА_1, щоб поспілкуватись з дитиною, а саме - ОСОБА_3. Зустріч відбулась за домовленості з батьком дитини, який не заперечував проти їх візиту до квартири. Необхідність у спілкуванні з дитиною виникла через те, що на розгляді Служби перебуває питання визначення порядку спілкування батьків з ОСОБА_3, у звязку з чим вони мали поспілкуватись з дитиною та перевірити умови його проживання. Під час обумовленого візиту в квартирі були присутні ОСОБА_3, його батько ОСОБА_3 та жінка, яку він назвав своєю дружиною ОСОБА_4 і її син ОСОБА_7 Під час спілкування ОСОБА_3 сказав, що поки що спілкуватись з мамою не хоче, але з часом можливо відновить з нею спілкування. З дозволу ОСОБА_3, щоб не ходити двічі, свідок разом з ОСОБА_16 склали акт обстеження умов проживання неповнолітнього ОСОБА_3. Інформація до акту вносилась зі слів ОСОБА_3 (батька), який повідомив особисто, що ОСОБА_4 його дружина не зареєстрована, але проживає в квартирі, ОСОБА_7 - її син - не зареєстрований, але проживає в квартирі, а ОСОБА_1 зареєстрована в цій квартирі, проте не проживає в ній.

Свідок ОСОБА_16 надала аналогічні з ОСОБА_15 покази. Лише зазначила, що з дитиною спілкувалась, ходила по квартирі та записувала дані для акту ОСОБА_15. Сам акт обстеження умов проживання складався в приміщення Служби. Всі дії вчинялись ними за погодженням та дозволу ОСОБА_3

Свідок ОСОБА_17 повідомила суду, що знає позивачку близько 14 років. Вона разом з ОСОБА_1 гуляли майже кожного дня з дітьми у подвірї, коли позивачка проживала за цією адресою. Протягом 2014 року близько 3-4 разів бачила ОСОБА_1, яка намагалась потрапити до себе додому. Двері їй не відчиняли навіть підїздні. В присутності свідка позивач телефонувала ОСОБА_3, щоб той впустив її. Останній так голосно відповідав та грубив ОСОБА_1 по телефону, що свідок чула як ОСОБА_3 ображає її та відмовлявся впустити до підїзду та квартири. Телефон сина був вимкненим та зателефонувати на нього ОСОБА_1 у звязку з цим не могла. ОСОБА_17 достеменно знає, що ОСОБА_1 більше не проживає у ІНФОРМАЦІЯ_2 та її не впускають до неї. З 2014 року свідок постійно бачить як саму, так і з ОСОБА_3 жінку ОСОБА_4. Вони проживають у спірній квартирі разом. Чи має ключі від квартири ОСОБА_1 та чи губила вона їх, свідку невідомо.

Свідок ОСОБА_11 повідомила суду, що знає цю родину давно, оскільки протягом 1-5 класів навчання їх дітей у школі, була головою батьківського комітету та спілкувалась з усіма батьками учнів класу. Зазначила, що під час шлюбу з ОСОБА_3 позивач часто ночувала разом з сином по сусідах, оскільки відповідач ображав та виганяв їх з дому. Знає, що ОСОБА_3 розлучились. Цьому передувала якась сварка, під час якої ОСОБА_3 вигнав в ніч дружину з сином на вулицю. З того часу і по цей час позивачка в цій квартирі не живе. Влітку 2013 року бачила ОСОБА_1 разом з сином в парку, де дізналась, що ОСОБА_3 дуже хоче забрати свій велосипед, який лишився в квартирі АДРЕСА_1. Позивач у телефонній розмові повідомила ОСОБА_3, що прийде за велосипедом. Свідок разом з позивачкою ходили до квартири, але ОСОБА_3 вигнав ОСОБА_1, пихав та ображав її, а велосипед так і не віддав. ОСОБА_9 з осені 2013 року живе разом з батьком. Наприкінці 2013 року ОСОБА_1 чекала на сина біля будинку. Вона хотіла передати йому підштаніки, бо холодно та зима, але син швидко пішов до підїзду та зачинив за собою двері. ОСОБА_1 до будинку не впустили. Після переїзду сина до батька, ОСОБА_3 уникає спілкування з мамою. Також повідомила, що взимку 2013 року позивач хотіла забрати свої речі з квартири, які там лишились, проте її також не впускали до будинку та квартири. Зазначила, що навесні 2013 року відповідача побили і він загубив свої ключі. ОСОБА_1 передала для ОСОБА_3 ключі від спірної квартири через сина, оскільки їй зателефонувала сусідка і попросила про це від його імені. Ключі син ОСОБА_9 передав сину сусідки, яка телефонувала ОСОБА_1 ОСОБА_11 була свідком передачі ключів. З цього часу у позивача не було ключів від квартири і їй їх не повертали. Сусідка, через яку передавались ключі, в розмові повідомляла, що ключі віддала ОСОБА_3 Через неї назад їх не повертали. Свідок неодноразово бачила особисто намагання ОСОБА_1 потрапити додому, проте її не впускали. Навіть якщо хтось з сусідів відкривав підїздні двері, то в квартиру її не впускали. В 2013 році перед днем ОСОБА_18 свідок з дитиною та позивачкою чекали під підїздом, щоб передати ОСОБА_3 подарунки. На дзвінок домофону син виглянув в віконце у підїзді, побачив їх та не впустив до будинку. Через 30 хвилин після цього на телефон ОСОБА_11 зателефонував відповідач і в грубій формі наказав їй не лізти в їх проблеми, а ОСОБА_1 передав, щоб більше не приходила бо її все одно ніхто не впустить. Повідомила також, що 14.02.2014 року ОСОБА_1 пішла до школи сина та дізналась, що він захворів та не прийшов на навчання. Позивач прийшла до свідка та попросила її піти разом до квартири де мешкає син разом з батьком. Того дня до квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 змогла увійти, оскільки двері були не замкнені. В квартирі був колишній чоловік, жінка та син. Там відбулась сварка і ОСОБА_1 вигнали. З того часу нічого не змінилось, в квартиру ОСОБА_1 потрапити не може.

Свідок ОСОБА_19 повідомила суду, що є рідною сестрою ОСОБА_1 Під час шлюбу ОСОБА_3 постійно бив її сестру. Влітку 2012 року відповідач вигнав ОСОБА_1 разом з сином на вулицю. Потім вони розлучились. В спірній квартирі залишись особисті речі позивачки та речі їх покійної мами, якими свідок дуже дорожить та хоче їх повернути. Проте ОСОБА_3 не впускає до квартири ні ОСОБА_1, ні свідка чи її чоловіка. З літа 2014 року позивачка проживає разом з свідком в гуртожитку. Іншого житла, крім квартири АДРЕСА_1 у ОСОБА_1 немає. Ключів у неї від цієї квартири немає, а ОСОБА_3 разом з новою сімєю там живе та позивачку не впускають, хоча вона є співвласником квартири. Весною 2014 року чоловік свідка телефонував ОСОБА_3 та просив дозволу прийти за речами покійної мами свідка. Проте відповідач зазначив, що в нього нова сімя, а всі старі речі він викинув з квартири. В грудні 2014 року позивач разом зі свідком прийшли провідати ОСОБА_3 до школи, але він був відсутнім. Вони разом пішли до будинку № 6 по вул. Радгоспна в м. Бориспіль, але їх не впустили навіть у підїзд. З 2013 року у ОСОБА_1 немає ключів від спірної квартири, оскільки їй їх не повернув ОСОБА_3. З 2012 року і по цей час позивач не проживає у власній квартирі. Свідок повідомила, що достеменно знає, що до ОСОБА_1 колишній чоловік з проханням надати дозвіл на вселення нової дружини та її сина, не звертався. Дозволу на вселення ОСОБА_4 з сином у квартирі АДРЕСА_1 позивач не давала. Забрати власні речі, речі їх покійної матері, користуватися квартирою ОСОБА_1 не може, оскільки ключі їй ОСОБА_3 не повернув, а до квартири не впускає.

Суд, заслухавши пояснення сторін, покази допитаних свідків та дослідивши матеріали справи приходить до висновку, що первісний позов підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав.

Права, визначені в ст. 10, 27, 31, 57-61 Цивільного процесуального кодексу України, сторонам у справі розяснено неодноразово.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 та ч.1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 25 липня 1998 року виконкомом Яблунівської сільської ради Баришівського району Київської області зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис у книзі реєстрації актів про укладення шлюбу № 6. Наведене підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії 1-БК № 349053 від 25 липня 1998 року (а.с.8).

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3. Наведене підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-БК № 090316 виданим 06.09.2002 року відділом реєстрації актів громадського стану Бориспільського міського управління юстиції Київської області (а.с. 9).

За рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24.05.2013 року шлюб між сторонами розірвано. Крім того, даним рішення суду з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_9 в розмірі ? частини від всіх видів заробітку (доходу) до досягнення сином повноліття. Рішення суду набуло чинності 04.06.2013 року (а.с. 11-12).

Відповідно до ч.1, 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

ОСОБА_8 свідоцтва про право власності на нерухоме майно за № 9200 від 30.06.2005 року право приватної власності на квартиру, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_2, належить ОСОБА_6 (1/3 частки), ОСОБА_1 (1/3 частки), ОСОБА_3 (1/3 частки). Загальна площа 38,6 кв.м., житлова площа 18,3 кв.м. (а.с. 6).

Частинами 1 та 2 ст.317 Цивільного кодексу України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За змістом ч.1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч.1, 2 ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

ОСОБА_8 ч.1 ст.391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Судом встановлено та підтверджується показами свідків, що з 2013 року ОСОБА_3 чинить перешкоди ОСОБА_1 в користуванні квартирою № 48 в будинку № 6 по вул. Радгоспна в м. Бориспіль Київської області, 1/3 частина якої належить їй на праві приватної власності.

Наведене проявляється в тому, що ОСОБА_3 не повертає позивачці її ключі від квартири та не дає їй доступу до неї, можливості проживати в ній та користуватися своїм майном, вселив без згоди позивача, як співвласника, до квартири сторонніх осіб.

Наведене також підтверджується зверненням ОСОБА_1 від 09.07.2014 р. до Бориспільського МВ ГУ МВС України в Київській області, за результатом розгляду якого надано висновок, яким рекомендовано для вирішення питання невиконання рішення Бориспільської міської ради від 23.06.2014 р. за № 391 про участь у вихованні спільної дитини та перешкоджання користування спільною квартирою за адресою : АДРЕСА_2, звернутись до суду (а.с. 14).

Статтями 47, 48 Конституції України гарантоване кожному право на житло, ніхто не може бути позбавлений житла.

ОСОБА_8 ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу України припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє колишніх членів сім'ї права користування займаним приміщенням.

За змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 Житлового кодексу Української РСР, а саме: дружина наймача (власника), їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача (власника) може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем (власником) і ведуть з ним спільне господарство.

Судом встановлено, що 16.08.2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_10 відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції у Київській області зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 412. Наведене підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ОК № 169633 від 16.08.2014 р. (а.с. 58).

ОСОБА_8 обстеження умов проживання та утримання малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 комісією Служби у справах дітей та сімї Бориспільської міської ради Київської області встановлено, що в квартирі за адресою : АДРЕСА_2 проживають : ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5 зареєстрований та проживає, підполковник міліції; ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрований та проживає, учень; ОСОБА_4 не зареєстрована, проживає, практичний психолог; ОСОБА_7 - не зареєстрований, проживає, учень; ОСОБА_1 - зареєстрована, не проживає, геодезист (а.с. 10).

В листах від 24.07.2014 року та від 15.08.2014 р. відправлених ОСОБА_1 з рекомендованими повідомленнями відповідачам, позивач просила їх передати їй ключі від замків вхідних дверей квартири АДРЕСА_1 та звільнити квартиру від сторонніх для неї осіб - ОСОБА_4 та ОСОБА_7, а останніх виселитись з квартири (а.с. 36-43).

Вимоги за даними листами ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_7 не виконано. Наведене підтверджено показами свідків, поясненнями відповідачів та не спростовується доказами у справі.

Статтею 155 Житлового кодексу України жилі будинки, квартири, що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користуватись жилим будинком, квартирою.

На підставі наведеного суд вважає, що ОСОБА_1, як співвласник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 1 ст. 356 Цивільного кодексу України встановлено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

ОСОБА_8 ч. 1 ст. 358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Статтею 109 Житлового кодексу України визначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 Житлового кодексу України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року за № 2, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача (власника), суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 1 листопада 1996 р. № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Судом встановлено та підтверджується показами сторін у справі, що в силу вимог ч. 1 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України не підлягає доказуванню, що вселення ОСОБА_4 та її неповнолітнього сина ОСОБА_7 здійснено без отримання згоди всіх співвласників квартири. Тобто, без дозволу ОСОБА_1, яка є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1. Договору між співвласниками квартири про порядок користування нею немає. За отриманням дозволу на вселення до квартири відповідачі до позивача не звертались і ОСОБА_1 не надала їм згоди на вселення.

У звязку з цим суд вбачає підстави для виселення ОСОБА_4 та її неповнолітнього сина ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Відповідності до ч.1 ст.88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

ОСОБА_8 квитанції № 9022227 від 24.07.2014 р. ОСОБА_1 під час звернення до суду з даним позовом понесено витрати по сплаті судового збору в розмірі 243, 60 грн., які слід солідарно стягнути з відповідачів у справі (за первісним позовом) (а.с. 1).

Вимоги за зустрічним позовом не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Статтею 155 Житлового кодексу України визначено, що жилі будинки, квартири, що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користуватись жилим будинком, квартирою.

ОСОБА_8 довідки психолога № 1 від 20.10.2014 р. по результатам очного психологічного обстеження та діагностики ОСОБА_3, встановлено, що він не залежить від стороннього впливу та самостійно може відповідати та обирати з ким йому проживати. Разом з тим ОСОБА_3 рекомендовано пройти психологічну роботу направлену на відновлення емоційних звязків між мамою та дитиною в присутності спеціаліста психолога, з метою забезпечення психологічного захисту від психологічних натисків, засуджень та емоційного шантажу (а.с.50-55).

Разом з тим, ОСОБА_3 не наведено жодної норми чинного законодавства на підставі якої ОСОБА_1 слід позбавити права користування квартирою.

ОСОБА_3 вказує як підставу для позбавлення ОСОБА_1 права користування належною їй 1/3 частини квартири, лише на психічний стан та відношення сина ОСОБА_9 до матері, які є негативними та такими, що дестабілізують психіку дитини.

Проте, наведене відповідачем не є та не може бути підставою для задоволення зустрічного позову щодо позбавлення ОСОБА_1 права користування частиною квартири.

Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України витрати понесені ОСОБА_3 при зверненні до суду з зустрічним позовом слід віднести на його рахунок, оскільки у задоволенні його позову відмовлено.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 57-60, 79, 88, 208-210, 212 - 215, 219, 293, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 в інтересах якого діє його мати ОСОБА_4, третя особа без самостійних вимог : Орган опіки та піклування Служба у справах дітей та сімї Бориспільської міської ради Київської області про усунення перешкод в користуванні житлом, виселення та вселення задовольнити.

Зобовязати ОСОБА_6 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою № 48 в будинку № 6 по вул. Радгоспна в м. Бориспіль Київської області шляхом передачі ОСОБА_1 ключів від замків вхідних дверей даної квартири.

Виселити ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, з квартири АДРЕСА_1.

Вселити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_7, до квартири АДРЕСА_1.

Стягнути солідарно з ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_8, (паспорт серії СО № 326267 виданий Радянським РУ ГУ МВС України в місті Києві, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_9 (паспорт серії № ВР № 561522 виданий Іршавським РС ГУ ДМС України в Закарпатській області, ідентифікаційний номер - НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_10 (паспорт серії СМ № 314548 виданий Яготинським РВ ГУ МВС України в Київській області, ідентифікаційний номер НОМЕР_3) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 (шістдесят) хвилин.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про позбавлення права користування нерухомістю відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Київської області через Бориспільський міськрайонний суд Київської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення до апеляційного суду Київської області через Бориспільський міськрайонний суд Київської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя ОСОБА_20