Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

16 квітня 2015 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді -Декаленко В. С. ,

при секретарі - Кравцовій Ю. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення майна з-під арешту, треті особи: Третя Київська державна нотаріальна контора, Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, суд,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про звільнення майна з-під арешту, мотивуючи свої вимоги тим, що 10.02.2012 року на прилюдних торгах арештованого (іпотечного) нерухомого майна ним було придбано однокімнатну квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1, а 14.03.2012 року йому було видано Свідоцтво про придбання зазначеної квартири, посвідчене приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А., реєстровий номер НОМЕР_1.

Зазначає, що при проведенні торгів, будь-які кримінальні, судові, виконавчі провадження тощо, або видані на їх підставі заборони щодо реалізації заставного майна (квартири), які б унеможливлювали проведення публічних торгів, були відсутні. В той же час при його зверненні 13.02.2013 року до Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві для реєстрації права власності на квартиру було встановлено, що придбане ним житло знаходиться під обтяженням (арештом) у зв'язку з чим в державній реєстрації йому було відмовлено.

Посилається на те, що ознайомившись з даними Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна ним було встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1. знаходиться під обтяженням (арештом) відповідно до ухвали Шевченківського районного суду м. Києва. Дане обтяження зареєстровано Третьою київською державною нотаріальною конторою 04.10.2004 року за №1351251. Обтяження житла зареєстровано на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва в 2003 році і має відношення до його колишнього власника (відповідача) ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, про що йому було усно повідомлено державним нотаріусом.

Звертає увагу суду на те, що арешт житла порушує його право розпоряджатися належною йому квартирою, в тому числі унеможливлює реєстрацію права власності на неї, у зв'язку з чим порушене право власника підлягає захисту через звільнення судом належного йому майна з під арешту.

На підставі вищевикладеного, а також керуючись ст.ст. 55, 124 Конституції України, ст.ст. 16, 334, 391 ЦК України ст.ст. 4, 19 ЗУ «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» звертається з даним позовом до суду та просить звільнити квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1 з-під арешту.

Позивач та відповідач в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені вчасно та належним чином, від представника позивача до суду надано заяву згідно якої останній просить здійснити заочний розгляд справи, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Причини неявки відповідача в судове засідання суду не відомі.

Представники третіх осіб в судове засідання також не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені вчасно та належним чином, від третьої особи - Третьої Київської державної нотаріальної контори до суду надійшов лист згідно якого останні повідомили, що їм відомо про день, час та місце слухання справи і вони не заперечують про розгляду справи у відсутність представника нотаріальної контори.

Від представника третьої особи - Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві до суду надано письмові пояснення по справі в яких останній, зокрема посилається на те, що запис про скасування арешту може вноситися лише на підставі рішення суду, що набрало законної сили, за заявою заінтересованої особи, адже на сьогодні в Україні запроваджено заявницький принцип реєстрації прав у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а оскільки позовні вимоги не стосуються дій чи бездіяльності Реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві та не порушують її інтересів, просить проводити судові засідання без участі представників Реєстраційної служби, та прийняти рішення згідно вимог чинного законодавства та з урахуванням їх пояснень.

Суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності вищезазначених осіб та ухвалити рішення при заочному розгляді справи, відповідно до вимог ст.ст. 158, 169, 224 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов доведений та підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, на примусовому виконанні у ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві перебуває виконавчий лист Подільського районного суду м. Києва № 2-1691/-8 від 08.09.2010 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ВАТ «Інвестиційний банк» боргу в розмірі 597 119, 53 грн.

03.05.2011 року державним виконавцем ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві Новіковою Т.Д. з метою забезпечення примусового виконання вищезазначеного виконавчого листа було описано та арештовано квартиру АДРЕСА_1, яка на той час належала на праві власності боржнику - ОСОБА_2, про що складено Акт опису та арешту майна ВП № 21372738 від 03.05.2011 року.

27.02.2012 року було проведено прилюдні торги з реалізації квартири АДРЕСА_1, переможцем яких став позивач по справі - ОСОБА_1

06.03.2012 року державним виконавцем ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві Деркач В.В. складено Акт про продаж нерухомого майна з прилюдних торгів (а.с. 20).

14.03.2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, відповідно до ст. 66 ЗУ «Про виконавче провадження» та на підставі Акту державного виконавця про продаж нерухомого майна прилюдних торгів, затвердженого ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві від 06.03.2012 року було видано Свідоцтво, яким посвідчено, що ОСОБА_1 належить на праві власності майно, що складається з: однокімнатної квартири АДРЕСА_1, вартістю 141 000, 00 грн., яке придбане ОСОБА_1 за 141 000, 00 грн., що раніше належала ОСОБА_2 на підставі Договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С., від 08.09.2000 року за реєстровим НОМЕР_2 (а.с. 11).

Стаття 11 ЦК України визначає, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Судом встановлено, що чинним законодавством України з метою своєчасного і в повному обсязі виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) передбачену таку виконавчу дію як звернення стягнення на майно боржника.

Так стаття 52 ЗУ «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

За приписами статті 62 ЗУ «Про виконавче провадження», реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом, та майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах.

Нерухоме майно, транспортні засоби, повітряні, морські та річкові судна реалізуються виключно на прилюдних торгах (аукціонах). Майно передається на реалізацію за ціною та в порядку, визначеними статтею 58 цього Закону.

Згідно п. 6 Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 68/5 від 27.10.1999 року, після повного розрахунку переможця прилюдних торгів за придбане майно на підставі протоколу про проведення прилюдних торгів та копій документів, що підтверджують розрахунок за придбане майно, державний виконавець протягом п'яти робочих днів складає акт про проведені прилюдні торги і подає його на затвердження начальнику відповідного органу державної виконавчої служби.

Затверджений акт державний виконавець видає переможцеві не пізніше наступного робочого дня з дня його затвердження. На підставі цього акта нотаріус видає покупцеві свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів.

Зі змісту зазначених норм чинного законодавства України вбачається, що прилюдні торги за своєю юридичною природою - це фактично продаж майна, на яке звернено стягнення і яке підлягає реалізації. Власником цього майна стає покупець, котрий запропонував за нього у ході торгів найвищу ціну. За результатами ж проведення прилюдних торгів укладається угода про передачу майна у власність, сторонами якої є покупець - учасник прилюдних торгів, яким може бути фізична чи юридична особа, і продавець - відділ ДВС в особі спеціалізованої організації, що організовує та проводить ці прилюдні торги за договором із державною виконавчою службою.

Стаття 316 ЦК України визначає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб

Відповідно до ст. 325 ЦК України, суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати.

За приписами статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З системного аналізу ст.ст. 52, 57, 62 ЗУ «Про виконавче провадження» та п. 6 Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна в сукупності із ст. 328 ЦК України, можна зробити висновок, що одним із підстав набуття права власності на майно є його купівля на прилюдних торгах.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 5 своєї Постанови від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснив, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК).

До державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі статті 396 ЦК. При цьому слід мати на увазі, що після оплати вартості проданого майна і передання його покупцеві, але до державної реєстрації переходу права власності, продавець також не має права ним розпоряджатися, оскільки це майно є предметом виконаного продавцем зобов'язання, яке виникло з договору про відчуження майна (пункт 1 частини першої статті 346 ЦК), а покупець є його законним володільцем.

Зі змісту зазначених роз'яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вбачається, що у випадку набуття особою нерухомого майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності у набувача виникає з дня його реєстрації, а до такої реєстрації він набуває лише право володіння ним, тобто стає законним володільцем.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивач ставши переможцем прилюдних торгів з реалізації квартири АДРЕСА_1 та отримавши 14.03.2012 року Свідоцтво, дійсно став його законним володільцем.

Частина четверта статті 334 ЦК України визначає, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Судом встановлено, що представник позивача на виконання вимог зазначених норм ЦК та ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» 13.02.2013 року звернувся із заявою до Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві про реєстрацію за ОСОБА_1 права на квартиру АДРЕСА_1.

Як вбачається з матеріалів справи, 05.03.2013 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Бродюк І.Ю. було прийнято рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, мотивуючи тим, що заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуження нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановленого щодо цього майна (а.с. 9).

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 29700667 від 19.11.2014 року, 30.11.2007 року Чотирнадцятою Київською державною нотаріальною конторою на підставі Постанови ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 904/18, серія АА № 191568 від 26.11.2007 року, на квартиру АДРЕСА_1 було накладено обтяження у виді арешту, яке 29.07.2013 року було припинено державним реєстратором Реєстраційної служби ГУЮ у м. Києві Серга Н.І. на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 4449683 від 29.07.2013 року (а.с. 13-15).

Крім того, з наданих суду відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 27.10.2014 року, вбачається, що крім вищезазначеного обтяження на квартиру АДРЕСА_1, яке на даний час скасоване, на зазначену квартиру 04.10.2004 року Третьою Київською державною нотаріальною конторою було накладено арешт на підставі ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 07.07.2003 року (а.с. 16).

Судом встановлено, що в провадженні Шевченківського районного суду м. Києва дійсно перебували цивільна справа № 2-5810/03 за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_2 про стягнення суми за договором позики, в межах розгляду якої 04.07.2003 року було постановлено ухвалу про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_2 та заборонено її відчуження.

Згідно наданої Шевченківським районним судом м. Києва відповіді від 02.03.2015 року на запит адвоката Турчин О.В., рішенням від 20.11.2003 року позов позивача по вищезазначеній справі було задоволено, з відповідача стягнуто 80 730, 00 грн. Справа № 2-5810/03 знищена за сплином терміну зберігання. Оригінал рішення знаходиться в архіві суду (а.с. 69).

З викладеного вбачається, що на момент звернення представника позивача до Реєстраційної служби ГУЮ у м. Києві, а також на даний час дійсно є наявним арешт та заборона на відчуження квартири АДРЕСА_1, які були накладені на підставі та в порядку визначеному процесуальним законодавством чинним на момент їх накладення.

Стаття 24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо, зокрема заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону.

Враховуючи вищевикладене, а також вимоги зазначеної норми ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд приходить до висновку, що Реєстраційною службою ГУЮ у м. Києві було правомірно відмовлено позивачу в реєстрації його права на квартиру АДРЕСА_1, незважаючи на правомірність її набуття.

Стаття 41 Конституції України положення якої кореспондуються із положеннями ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Як вже зазначалося вище, судом встановлено, що позивач ставши переможцем прилюдних торгів з реалізації квартири АДРЕСА_1 та отримавши 14.03.2012 року Свідоцтво набув лише право володіння нею.

Суд вважає доведеним твердження позивача, що наявність арешту на зазначену квартиру позбавляє його можливості стати повноправним її власником здійснивши відповідну державну реєстрацію у встановленому ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», порядку на набувши таких складових права власності, визначених ст. 317 ЦК України, як користування та розпорядження.

Як вже зазначалося вище Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 5 своєї Постанови від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснив, що до державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі статті 396 ЦК.

Згідно статті 396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

За приписами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Стаття 8 ЦПК України визначає, що суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Враховуючи приписи зазначеної норми цивільно-процесуального закону вважаю за можливе застосувати до відносин які склалися між сторонами аналогію закону, а саме норми ЗУ «Про виконавче провадження», які регулюють питання скасування арешту з майна (звільнення майна з-під арешту), а також взяти до уваги положення Пленум Верховного Суду УРСР в своїй Постанові від 27.08.1976 року № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису», оскільки поняття скасування арешту, звільнення майна з-під арешту, виключення майна з опису є тотожними, так як їх наслідком є скасування арешту.

Так згідно ч. 1 ст. 60 ЗУ «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Крім того, Пленум Верховного Суду УРСР в своїй Постанові від 27.08.1976 року № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» роз'яснив, що за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Судам необхідно мати на увазі, що при вирішенні питання про належність описаного майна слід керуватись Законом України «Про власність» і нормами цивільного та шлюбно-сімейного законодавства, що регулюють право власності і його захист.

Судом достовірно встановлено, що заявлені позивачем вимоги про звільнення квартири АДРЕСА_1 з-під арешту ґрунтуються на праві володіння, яке виникло в нього на законних підставах визначених ЦК України та ЗУ «Про виконавче провадження». Наявності будь-яких вимог на зазначене майно зі сторони як відповідача та і інших осіб, судом не встановлено.

Суд погоджується із поясненнями представника позивача, що арешт, який накладений на квартиру АДРЕСА_1 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04.07.2003 року на даний час втратив свою актуальність, оскільки з моменту його накладення минуло більше одинадцяти років, справа в межах розгляду якої він накладався розглянута ще 20.11.2013 року та на даний час знищена за строками зберігання, будь-яке звернення стягнення на спірну квартиру на підставі ухваленого судом рішення про стягнення боргу не відбулося і всі строки звернення виконавчих листів до виконання минули.

Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», роз'яснив, що враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

При ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Крім того, Верховний Суд України в своєму Листі від 01.04.2014 року «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» значив, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

З врахуванням викладеного, а також того, що правомірність набуття позивачем права володіння квартирою АДРЕСА_1, відповідно до вимог ст. 328 ЦК України презумується, і судом не встановлено протилежного, суд приходить до висновку, що обраний позивачем такий спосіб захисту свого порушеного права як звільнення житла з-під арешту є таким, що відповідає характеру спірних правовідносин сторін та характеру самого порушеного права.

Стаття 11 ЦПК України визначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі статтями 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, а тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Крім того, оскільки суд прийшов до висновку про доведеність позовних вимог позивача та необхідності задоволення його позову, в силу ст.ст. 79, 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачена останнім сума судового збору в розмірі 243, 60 грн.

На підставі вищевикладеного, ст.ст. 11, 16, 316, 317, 319, 321, 325, 328, 334, 391, 396 ЦК України, ст.ст. 52, 57, 60, 62 ЗУ «Про виконавче провадження», ст.ст. 3, 24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 68/5 від 27.10.1999 року, Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», Постанови Пленуму Верховного Суду УРСР № 6 від 27.08.1976 року «Про судову практику в справах про виключення майна з опису», керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 60, 79, 88, 208, 209, 213-215, 217- 218, 223, 224, 226 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Звільнити з-під арешту квартиру АДРЕСА_1, скасувавши арешт та заборону на її відчуження, які накладені ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04.07.2003 року у цивільній справі № 2-5810/03 за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_2 про стягнення суми за договором позики, та зареєстровані 04.10.2004 року о 15:46:56 Третьою Київською державною нотаріальною конторою в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна за № 1351251.

Стягнути з ОСОБА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 на користь ОСОБА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків:НОМЕР_4, судовий збір в розмірі 243, 60 грн.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя В. С. Декаленко