Справа № 352/781/15-ц
Провадження № 22ц/779/1675/2015
Головуючий у 1 інстанції Дузінкевич І. М.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

Головуючого: Проскурніцького П.І.

Суддів: Бойчука І.В., Ясеновенко Л.В.

за участю секретаря: Бойчука Л.М.

сторін: представника позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Авангард (далі ПАТ Авангард) про стягнення середнього заробітку за несвоєчасну виплату заробітної плати, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тисменицького районного суду від 16 червня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

07.04.2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що наказом від 11 лютого 2015 року його було звільнено з роботи за згодою сторін відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України. За період роботи на підприємстві йому нарахована заробітна плата в розмірі 1905 грн. 85 коп. Відповідно до виписки по рахунку ПАО КБ Фінансова Ініціатива від 30.03.2015 заробітна палата в сумі 1905 грн. 85 коп. поступила на рахунок позивача 20 березня 2015 року. Тобто, відповідач порушив вимоги ст.117 КЗпП України, затримавши виплату заробітної плати на 27 днів.

Просив стягнути з ПАТ Авангард на його користь середній заробіток в розмірі 2049 грн. 30 коп. за весь час затримки заробітної плати по день фактичного розрахунку.

Рішенням Тисменицького районного суду від 16 червня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що воно є незаконним та необгрунтованим через неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідності висновків суду обставинам справи.

Вказав, що суд першої інстанції у рішенні посилається на те, що в день звільнення позивач не перебував на своєму робочому місці, а отже, повинен був подати відповідачу вимогу про розрахунок при звільненні. Однак, його заява про звільнення з роботи за згодою сторін, на підставі якої видано наказ про звільнення, і є підставою для проведення розрахунку при звільненні з працівником відповідно до законодавства. Будь-яких інших документів, якими працівник повинен вимагати провести з ним розрахунок при звільненні, законодавтсвом не передбачено.

Просив скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким задоволити його позовні вимоги.

Колегія суддів, вислухавши доповідача, представника позивача, перевіривши матеріали справи, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_2 з 02.01.2015 року по 11.02.2015 року працював в ПАТ Авангард. Відповідно до наказу №33-к від 11.02.2015 року позивач звільнений з роботи за згодою сторін, відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України. Згідно виписки ПАТ КБ Фінансова ініціатива від 30.03.2015 року, заробітна плата в сумі 1905 грн. 85 коп. поступила на рахунок ОСОБА_2 20.03.2015 року.

Відповідно до копії листка непрацездатності, позивач з 26.01.2015 року по 04.02.2015 року перебував на лікарняному (а.с.19). Тобто, ОСОБА_2 фактично відпрацював в ПАТ Авангард 21 робочий день (а.с.16-17).

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статей117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобовязаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Такої правової позиції дійшов Верховний Суд України у постанові від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Статтею 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, встановлені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до п.4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.1993 року №58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110 - якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Як вбачається з акту від 11.02.2015 року, в період з 08.02.2015 року по 11.02.2015 року включно вантажник складу яйця ОСОБА_2 був відсутній на роботі. Про наявність поважних причин, що пояснюють відсутність на роботі ні напередодні, ні протягом періоду відсутності позивач жодним чином не повідомив (а.с.18).

Тобто, в день звільнення 11 лютого 2015 року,- ОСОБА_2 на робочому місці не перебував.

В подальшому позивач не звертався до відповідача з вимогою про розрахунок, що підтверджується аказом про звільнення, в якому ОСОБА_2 особистим підписом засвідчив, що ознайомився з даним наказом тільки 18.03.2015 року. Трудову книжку отримав того ж дня, що вбачається з копії книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ПАТ Авангард жодним чином не порушило трудового законодавства, оскільки сам позивач не був зацікавлений в отримання розрахункових коштів, в день звільнення на робочому місці не перебував, в подальшому про проведення зним розрахунку не заявляв, заробітна плата йому була перерахована з ініціативи ПАТ «Авангард» на картковий рахунок 20.03.2015 року (а.с. 3).

Відповідно до вимог ч.2 ст.303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції були досліджені у встановленому законом порядку. Апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, які б давали підставу для зміни чи скасування судового рішення.

Розглянувши справу в межах позовної заяви та в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Тисменицького районного суду від 16 червня 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з

розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: П.І. Проскурніцький

Судді: І.В. Бойчук

ОСОБА_4