АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ 22-ц/796/3163/2015 головуючий у 1-й інстанції: Яровенко Н.О.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Головачова Я.В.

суддів: Шахової О.В., Невідомої Т.О.

при секретарі: Бугай О.О.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за час затримки проведення повного розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за час затримки проведення повного розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги обгрунтовувала тим, що наказом Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною від 15 травня 2014 року її незаконно звільнено з посади в.о. начальника Обласного управління "Дніпропетровськекоресурси" Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною на підставі п. 6 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу.

Посилаючись на викладене, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, позивач просила суд поновити її на посаді виконуючого обов'язки начальника обласного управління "Дніпропетровськекоресурси" Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 2 червня 2014 року до дня поновлення на роботі, середній заробіткок за час затримки проведення розрахунку при звільненні в розмірі 7944 грн. 84 коп., моральну шкоду в розмірі 20000 грн., а також вирішити питання про розподіл судових витрат, зокрема, витрат на правову допомогу.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 22 грудня 2014 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною на користь ОСОБА_1 10076 грн. 58 коп. середнього заробітку за час затримки проведення повного розрахунку при звільненні. В решті позову відмовлено. Стягнуто з Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною на користь держави 243 грн. 60 коп. судового збору.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, а також відмови у стягненні витрат на правову допомогу скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову в цій частині та вирішити питання про розподіл витрат на правову допомогу.

Рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні сторонами не оскаржується, а тому в силу ст. 303 ЦПК України не перевіряється.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.

Представник Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною - ОСОБА_3 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судом установлено, що відповідно до наказу № 197-к від 11 липня 2013 року ОСОБА_1 з 12 липня 2013 року було прийнято на посаду виконуючого обов'язки начальника обласного управління "Дніпропетровськекоресурси" Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною, на час до вирішення питання про призначення на посаду, з окладом згідно штатного розкладу.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 5 травня 2014 року позов ОСОБА_4 до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною, виконуючого обов'язки директора Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною ОСОБА_5 про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, стягнення суми, яка підлягає виплаті при звільненні та видачі дубліката трудової книжки задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ Державного підприємства з питанеь поводження з відходами як вторинною сировиною № 196 к від 11 липня 2013 року про звільнення ОСОБА_4 Поновлено ОСОБА_4 на посаді начальника Обласного управління "Дніпропетровськекоресурси" Державного підприємства з питанеь поводження з відходами як вторинною сировиною. Стягнуто з Державного підприємства з питанеь поводження з відходами як вторинною сировиною на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 51571 грн. 52 коп. Стягнуто з Державного підприємства з питанеь поводження з відходами як вторинною сировиною на користь ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 15000 грн. Стягнуто з Державного підприємства з питанеь поводження з відходами як вторинною сировиною на користь ОСОБА_4 в рахунок суми, яка підлягає виплаті при звільненні, 1948 грн. 73 коп. Зобов'язано Державне підприємство з питанеь поводження з відходами як вторинною сировиною видати ОСОБА_4 дублікат трудової книжки без запису про звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України від 11 липня 2013 року. В іншій частині позову відмовлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян т підлягають виконанню на всій території України.

На виконання рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 5 травня 2014 року наказом Державного підприємства з питанеь поводження з відходами як вторинною сировиною від 15 травня 2014 року № 117 к поновлено ОСОБА_4 на посаді начальника Обласного управління "Дніпропетровськекоресурси" Державного підприємства з питанеь поводження з відходами як вторинною сировиною з 11 липня 2013 року, вказано про необхідність ОСОБА_4 приступити до виконання обов'язків начальника Обласного управління "Дніпропетровськекоресурси" Державного підприємства з питанеь поводження з відходами як вторинною сировиною з 29 травня 2014 року, а ОСОБА_1 звільнено із займаної нею посади з 28 травня 2014 року на підставі п. 6 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з поновленням на роботі ОСОБА_4, яка раніше виконувала цю роботу.

В оскаржуваному наказі вказано, що підставою для звільнення позивача із займаної посади є рішення Баглійського районного суду м. Києва від 5 травня 2014 року та відсутність вакансій у штатному розписі Обласного управління "Дніпропетровськекоресурси" Державного підприємства з питанеь поводження з відходами як вторинною сировиною.

Оскільки позивач 28 травня 2014 року перебувала на лікарняному, тому наказом № 129-1к від 2 червня 2014 року змінена дата її звільнення, а саме: з 28 травня 2014 року на 2 червня 2014 року.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу.

При цьому, за приписами ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

З урахуванням вимог даної норми статті така робота повинна була бути запропонована на тому підприємстві, де працювала позивач.

Установивши, що звільнення ОСОБА_1 було проведено на виконання рішення Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 5 травня 2014 року та неможливістю подальшого її працевлаштування у зв'язку з відсутністю вакансій у штатному розписі Обласного управління Дніпропетровськекоресурси" Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною, суд першої інстанції дійшов правильного й обгрунтованого висновку про те, що звільнення позивача відбулось із дотриманням вимог трудового законодавства, а тому підстав для її поновлення на роботі та стягнення коштів за час вимушеного прогулу немає.

Доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду в цій частині не впливають та їх не спростовують.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідає вимогам закону і матеріалам справи, а тому відсутні підстави для його скасування в цій частині.

Разом з тим, колегія суддів не може повністю погодитися з висновком суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, а також відмови у стягненні витрат на правову допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об'єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді грошової виплати або в іншій матеріальній формі.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 13 постанови від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

У справі, що розглядається, суд першої інстанції установив факт порушення відповідачем прав позивача у сфері трудових відносин, зокрема, невиплату належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, а відтак наявні правові підстави покладення на Державне підприємство з питань поводження з відходами як вторинною сировиною обов'язку відшкодувати ОСОБА_1 моральну шкоду.

Ураховуючи характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань позивача, вимоги розумності і справедливості, колегія суддів вважає необхідним визначити розмір грошового відшкодування моральної шкоди в сумі 500 грн., відповідно позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Також, суд першої інстанії, зазначивши, що підстав для стягнення витрат на правову допомогу немає, не врахував, що позивач уклала з фахівцем у галузі права договір про надання правової допомоги, доручивши останньому представляти її інтереси в суді та надавати іншу правову допомогу при розгляді даної справи.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат пов'язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на правову допомогу.

Згідно зі ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір таких витрат встановлюється законом.

Зазначені витрати, фактично понесені сторонами, підлягають розподілу між ними за правилами, встановленими ст. 88 ЦПК України, тобто якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. п. 47, 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України "Про адвокатуру") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК України). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Виходячи із наведених норм процесуального права, відповідних роз'яснень постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" та враховуючи вимоги Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справ", колегія суддів вважає необхідним стягнути витрати на правову допомогу (виходячи із відповідного розрахунку цих витрат) пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 2660 грн.

За таких обставин колегія суддів вважає необхідним скасувати рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та стягнення витрат на правову допомогу і ухвалити в цій частині нове рішення.

Ураховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 грудня 2014 року в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та стягнення витрат на правову допомогу скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту.

Стягнути з Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 500 грн.

Стягнути з Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 2660 грн.

Стягнути з Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. на користь держави.

В іншій частині рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 грудня 2014 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: О.В. Шахова

Т.О.Невідома