Справа № 369/942/15-ц
Провадження № 2/369/1019/15
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 квітня 2015 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді Усатова Д.Д.
при секретарі Котляр А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_2 Технології» про стягнення заробітної плати та коштів належних до виплати при звільненні, -
У січні 2015 року позивач звернулася з цим позовом до Києво-Святошинського районного суду Київської області до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_2 Технології» про стягнення заробітної плати та коштів належних до виплати при звільненні.
Позивач свої позовні вимоги мотивує наступними обставинами. ОСОБА_1 з 11.04.2013 року працювала в товаристві з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_2 Технології» на посаді юриста з посадовим окладом згідно штатного розпису в розмірі 1300,00 грн., а також передбачалась щомісячна виплата додатково 2200,00 грн. Між сторонами було укладено трудовий договір №13/04-10 від 10.04.2013 р.
Під час роботи на підприємстві у відповідача виникали проблеми з виплатою заробітної плати позиву. З травня по липень 2013 р. заробітна плата виплачувалась не в повному обсязі. А з серпня 2013 р. взагалі не виплачувалась.
21.10.2013 р. ОСОБА_1 звільнилась, проте належного розрахунку при звільненні так і не отримала.
Посилаючись на вищевикладене та норми закону, позивач просила суд: стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_2 Технології» на її користь 7 150 грн. 00 коп., кошти, належні при звільненні.
В судове засідання позивач не з»явилась. Звернулась до суду з клопотання про слухання справи у її відсутність. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала.
Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями, причини неявки суду не відомі.
Суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України.
Суд, дослідивши зібрані у справі докази, приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Ч.3, ст.. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Виходячи зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Стаття 116 КЗпП України передбачено строки розрахунку при звільненні
При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Стаття 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів
Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.
Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу.
Статтею 97 КЗпП України передбачено оплату праці на підприємствах, в установах і організаціях.
Оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт.
Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.
Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.
Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.
Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці.
Статтею 24 Закону України «Про оплату праці» передбачено строки, періодичність і місце виплати заробітної плати
Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
У разі, коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.
Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника.
Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам.
За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов'язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця.
Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.
Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позовних вимог частково, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 11.04.2013 року працювала в товаристві з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_2 Технології» на посаді юриста з посадовим окладом згідно штатного розпису в розмірі 1300,00 грн., а також передбачалась щомісячна виплата додатково 2200,00 грн. Між сторонами було укладено трудовий договір №13/04-10 від 10.04.2013 р.
Під час роботи на підприємстві у відповідача виникали проблеми з виплатою заробітної плати позиву. З травня по липень 2013 р. заробітна плата виплачувалась не в повному обсязі. А з серпня 2013 р. взагалі не виплачувалась. Позивач отримувала заробітну плату готівкою в бухгалтерії без заробітної картки.
21.10.2013 р. ОСОБА_1 звільнилась, проте належного розрахунку при звільненні так і не отримала: заробітної плати за п»ять місяців та компенсацію за невикористану відпустку 12 календарних днів у сумі 7 150,00 грн..
Згідно із ч.5 ст.97 КЗпП та ч.3 ст.15 Закону України «Про оплату праці» від 23 березня 1995 р., якими вони доповнені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення своєчасної виплати заробітної плати» від 21 жовтня 2004 р., оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку, а всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці. При цьому ч.5 ст.24 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.
Відповіднодо ст..24 Закону України про оплату праці», заробітна плата сплачується працівникам в повному обсязі, регулярно в робочі дні в строки у колективному договорі, але не рідше двох днів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.
Проте, відповідачем не було виплачено заборгованість по заробітній платі.
Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Проте, ОСОБА_1 не надано суду належних та допустимих доказів щодо визначеного нею розміру коштів, належних їй при звільненні.
Суд приходить до висновку про задоволенні позовних вимог частково. А саме: в розмірі 6250 грн. (заробітна плата за 5 місяців по 1 250,00 грн., виходячи з розрахунку коштів згідно штатного розкладу. Періоду роботи на підприємстві та відсутніості оплати на момент розгляду справи судом, розрахунку з працівником.
Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.
Зважаючи на вищенаведене, відповідно до ст..47, 97, 116, 223 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці» ст.ст. 15, 16, 60 ЦК України, керуючись ст.ст. 3, 4, 11, 15, 60, 209, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України, суд, -
Позов задовольнити частково.
Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_2 Технології» на користь ОСОБА_1 кошти, належні позивачу при звільненні в сумі 6 250,00 грн.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Стягунути з товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_2 Технології» на користь держави витрати по сплаті судового збору в розмірі 243,60 грн..
Заочне рішення може бути переглянуте судом, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання рішення.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги.

Суддя Д.Д.Усатов