Справа № 154/135/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Лященко О.В.
Провадження № 22-ц/773/785/15 Категорія: 47 Доповідач: Лівандовська-Кочура Т. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого-судді - Лівандовської-Кочури Т.В.

суддів - Антонюк К.І., Овсієнка А.А.

при секретарі - Черняк О.В.

з участю:

прокурорів: Панасюка В.В., Оліферчук Н.П.

представників відповідачів: ОСОБА_1, ОСОБА_2

представника відповідача та третьої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Володимир-Волинського міжрайонного прокурора в інтересах Держави, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Державна інспекція сільського господарства у Волинській області до Головного управління Держземагенства у Волинській області, ОСОБА_4, треті особи на стороні відповідачів, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Реєстраційна служба Володимир-Волинського міськрайонного управління юстиції, Фермерське господарство «ОСОБА_4» про визнання незаконними та скасування наказів Головного управління Держземагенства у Волинській області про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою та її затвердження, визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок та скасування їх державної реєстрації, повернення земельних ділянок у державну власність, за апеляційною скаргою прокурора Волинської області на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської від 31 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

31 березня 2015 року рішенням Нововолинського міського суду в позові Володимир-Волинського міжрайонного прокурора в інтересах Держави відмовлено.

В поданій на рішення суду першої інстанції апеляційній скарзі прокурор Волинської області через неповноту з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов по суті заявлених вимог задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши доповідь головуючого-судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін з наступних мотивів.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Ст. 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» та Положенням про Держсільгоспінспекцію України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 459/2011, державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснює центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі - Державна інспекція сільського господарства України, а згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» до повноважень спеціально уповноваженого органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у сфері державного контролю за використанням та охороною земель належить здійснення державного контролю за охороною та використанням земель в частині додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства України та встановленого порядку набуття і реалізації прав на землю, додержання вимог земельного законодавства в процесі укладання цивільно-правових угод, передачі у власність, надання у користування, в тому числі в оренду, вилучення (викупу) земельних ділянок.

Згідно із ч.ч. 1-5 ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство» (далі Закон) для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради. У заяві зазначаються бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві, затверджується Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної аграрної політики. Земельні ділянки для ведення фермерського господарства передаються громадянам України у власність і надаються в оренду із земель державної або комунальної власності.

Порядок передачі земельних ділянок в оренду визначений ст. 124 Земельного кодексу України. Ч. 3 даної статті визначено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленою статтею 123 цього Кодексу.

За змістом ч. 3 ст. 123 Земельного Кодексу України підставою відмови у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст. 1 Закону фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створення юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону.

Ч. 7 ст. 7 Закону, земельні ділянки надаються громадянам для ведення фермерського господарства єдиним масивом з розташованими на них водними джерелами та лісовими угіддями, наближеними до існуючих шляхів, електро- і радіотелефонних мереж, газо- і водопостачальних систем та інших видів інженерної інфраструктури.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 23.01.2014 року ОСОБА_4 звернувся до Головного управління Держземагенства у Волинській області із заявою про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою відповідно до ст. 25 Закону України «Про землеустрій» щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі на місцевості в оренду для створення та ведення фермерського господарства площею 99,1883 га, які знаходяться на територіях Лудинської, Рогощанської та Устилузької міських рад Володимир-Волинського району Волинської області за рахунок проінвентаризованих земель сільськогосподарського призначення державної власності. До заяви додано: викопіювання з кадастрової картки (плану); довідку форми 6-зем; копію паспорту; копію диплому про с/г освіту; копію трудової книжки (а.с. 13).

Наказами Головного управління Держземагентства у Волинській області від 27.03.2014 року ОСОБА_4 надано дозволи на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) загальною площею 99,19 га, а саме: 18,1999 га (кадастровий номер НОМЕР_1); 14,5674 га (кадастровий номер НОМЕР_3); 24,0135 га (кадастровий номер НОМЕР_2); 42,4075 га (кадастровий номер НОМЕР_4), а також надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо виділення земельної ділянки орієнтовною площею 10,00 га, розташованих на території Рогожанської, Лудинської сільських та Устилузької міської рад Володимир-Волинського району за межами населених пунктів (землі державної власності сільськогосподарського призначення (рілля)) з метою надання їх в оренду для створення та ведення фермерського господарства.

У подальшому, наказами Головного управління Держземагентства у Волинській області від 18.08.2014 року затверджено документації із землеустрою та передано ОСОБА_4 в оренду строком на 7 років земельні ділянки площею 18,1999 га, 14,5674 га, 42,4075 га, 7,9734 га та 24,0135 га (всього - 107,16 га) для створення та ведення фермерського господарства із земель державної власності сільськогосподарського призначення за межами населених пунктів Рогожанської, Лудинської сільських та Устилузької міської рад Володимир-Волинського району Волинської області.

Дані обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи належними доказами та не оспорюються сторонами.

З огляду на викладене, відсутність у ОСОБА_4 даних про кількість членів фермерського господарства, наявність у них прав на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, відсутність обґрунтування розмірів земельних ділянок з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства не можуть бути підставою для визнання недійсними та скасування оспорюваних наказів Головного управління, так як положеннями вищевказаного Закону не передбачено підстав для відмови громадянам у прийнятті заяви про надання земельної ділянки для створення фермерського господарства, у зв'язку з недотриманням правил, визначених Законом. Апеляційний суд також враховує те, що ОСОБА_4 створював фермерське господарство особисто, ставив питання про надання земельних ділянок у володіння та користування на правах оренди, тому і не зазначав про наявність у членів господарства права на безоплатне одержання земельних ділянок. У поданій заяві розміри земельних ділянок зазначено з урахуванням перспектив діяльності майбутнього фермерського господарства, тоді як додані до заяви документи, в повній мірі підтверджують про достатній досвід роботи позивача у сільському господарстві та наявність відповідної аграрної освіти.

Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серія АВ № 881138 від 30.09.2014 року підтверджується факт про реєстрацію фермерського господарства «ОСОБА_4», про що здійснено запис № 0001242.

Окрім того, спірні земельні ділянки використовуються позивачем за призначенням, тоді як відсутність у останнього на праві власності будь-якого нерухомого майна, зокрема сільськогосподарської техніки, на момент подачі заяви про надання дозволу на розробку документації із землеустрою для створення та ведення фермерського господарства, жодним чином не позбавляють останнього можливості її використання на інших, передбачених законом підставах. Колегія суддів також приймає до уваги те, що земельні ділянки обробляються та використовуються за призначенням, що не заперечували в ході розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій прокурори.

Є неприйнятними доводи апеляційної скарги і в частині визнання недійсними та скасування наказів Головного управління Держземагенства у Волинській області з підстав ненадання земельних ділянок єдиним масивом, так як визначення поняття фермерського господарства такого застереження не містить.

Право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до вимог ст. 6 Закону України «Про оренду землі», ст. 126 Земельного кодексу України.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5,6 ст. 203 цього Кодексу.

Ч. 1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу. Іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відсутність у договорі оренди землі однієї із істотних умов, передбачених ст. 15 Закону України «Про оренду землі», а також порушення вимог ст.ст. 4-6, 11, 17, 19 цього Закону, є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди землі, а також для визнання його недійсним, відповідно до вимог Закону.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що між Головним управлінням Держземагенства у Волинській області та ОСОБА_4 укладено п'ять договорів оренди земельних ділянок з метою ведення фермерського господарства, які у встановленому законом порядку, зареєстровані у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Так як зазначені договори за своїм змістом відповідають вимогам Закону, зареєстровані у встановленому порядку, підстав для визнання їх недійсними не вбачається, як і підстав для скасування їх державної реєстрації. Будь-якої неправомірності при передачі фермерському господарству земельних ділянок в оренду матеріали справи не містять. Сторонами договору дотримано вимоги ст. 203 ЦК України, а тому відсутні правові підстави, передбачені ст. 215 ЦК України для визнання таких договорів недійсними.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_4 отримав спірні земельні ділянки на законних підставах, і продовжує їх використовувати за цільовим призначенням, систематично сплачуючи оренду плату. З огляду на викладене і враховуючи те, що земля не вибула із власності Держави, то і порушення її інтересів у зазначеному випадку, на думку колегії суддів, відсутнє.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального або процесуального права, які передбачені ст. 309 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін як таке, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора Волинської області відхилити.

Рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 31 березня 2015 року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді