Апеляційний суд Житомирської області
Справа №285/1829/14-ц Головуючий у 1-й інст. Заполовська Т. Г.
Категорія 44 Доповідач Косигіна Л. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області

в складі: головуючої судді Косигіної Л.М.

суддів: Талько О.Б., Худякова А.М.

при секретарі Церпіцькій Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в своїх інтересах та інтересах недієздатного ОСОБА_3, треті особи - орган опіки та піклування Новоград-Волинської міської ради Житомирської області, ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення та зобов'язання знятися з реєстраційного обліку

за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_1 про визнання нечинним договору купівлі-продажу частини житлового будинку, переведення прав та обов'язків покупця

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 27 січня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У травні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні належним їй на праві власності майном, шляхом виселення ОСОБА_2 та її повнолітнього сина ОСОБА_3 з житлового будинку АДРЕСА_1. Крім того, просила зобов'язати ОСОБА_2 знятися з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Зазначила, що відповідно до договору купівлі-продажу від 26.03.2014 року їй на праві власності належить 65/100 ідеальних частин вищевказаного будинку. Попередній власник будинку ОСОБА_5 звільнив житло, однак його колишня дружина ОСОБА_2 та син ОСОБА_3, який є недієздатним, відмовляються виселитися. Вони продовжують періодично проживати у будинку, залишили свої речі, не допускають її до житла. Такими діями відповідачі створюють їй перешкоди в користуванні майном. 07.04.2014 року вона звернулася до ОСОБА_2 з письмовою заявою про звільнення житла та зняття з реєстраційного обліку, проте відповідачка вказані вимоги не виконала.

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати нечинним договір купівлі-продажу 65/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1, укладений 26.03.2014 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_1, та перевести на неї права і обов'язки покупця. Зазначила, що вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_5 з листопада 1990 року по 27.05.2008 року, під час якого народилися діти: дочка ОСОБА_6 1991 р.н., яка загинула у серпні 2012 року, та син ОСОБА_3 1993 р.н., який є інвалідом. Після реєстрації шлюбу вони стали проживати у спірному будинку - квартира № 2, що належала матері колишнього чоловіка і становила 65/100 ідеальних частин будинку. 17.10.2007 року мати відповідача подарувала йому дану частину будинку. Вони продовжували жити у квартирі, зробили ремонт, провели переобладнання. Через деякий час відповідач пішов з сім'ї, але вона з сином залишилися жити у квартирі. Оскільки відповідач намагався виселити її з житла, вона звернулася до суду з позовом про визнання права власності на будівельні матеріали, вкладені у будівництво. ОСОБА_5 знав про даний позов, проте здійснив відчуження спірної частини будинку, не повідомивши її про укладення договору.

Ухвалою Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 10.09.2014 року вказані позови об'єднані в одне провадження.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 27 січня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Усунуто перешкоди в користуванні та розпорядженні майном ОСОБА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з житлового будинку АДРЕСА_1. У задоволенні решти вимог та зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати, ухвалити нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 та задоволення зустрічних вимог. Зазначила, що суд не взяв до уваги те, що її син ніколи не проживав у с. Велика Горбаша, хоча і зареєстрований за вказаною адресою. Вона є опікуном сина, її постійне місце проживання - квартира АДРЕСА_1, а відтак, вказана адреса є постійним місцем проживання сина, іншого житла у них немає. Також, відповідно до ст. 247 СК України, дитина, над якою встановлено опіку, має право на проживання в сім'ї опікуна та на збереження права користування житлом, в якому вона проживала до встановлення опіки за собою. ОСОБА_5 вже звертався до суду з позовом про їх виселення, проте йому було відмовлено. Крім того, під час шлюбу в будинку були проведені переобладнання, відповідно до яких змінилася вартість житла. У зв'язку з цим, вона звернулася до суду з позовом про відшкодування їй вказаних витрат, справа перебуває в провадженні Новоград-Волинського міськрайонного суду. Оскільки вартість будинку, що зазначена в договорі купівлі-продажу, та вартість робіт по його переобладнанню майже співпадають, ОСОБА_2 просить перевести на неї права та обов'язки покупця.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 03.11.1990 року до 27.05.2008 року, під час якого народилися діти: син ОСОБА_3 1993 р.н. та дочка ОСОБА_6 1991 р.н., яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 23.12.2011 року ОСОБА_3. визнано недієздатним, встановлено опіку та призначено опікуном ОСОБА_2

17.10.1997 року ОСОБА_7 подарувала сину ОСОБА_5 65/100 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_1, з відповідною частиною надвірних будівель.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 05.09.2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 21.11.2012 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання квартири АДРЕСА_1, що складає 65/100 ідеальних частин будинку, спільною сумісною власністю подружжя та у визнанні права власності на ? частину вказаного майна. При цьому, суди виходили з того, що проведені під час шлюбу переобладнання будинку не є істотними в розумінні ст. 62 СК України, а добудова ґанку, побудова погребу та проведення ремонтно-будівельних робіт по зміні об'ємно-планувального рішення даної частини будинку здійснено без дозвільних документів, не прийнято до експлуатації, а відтак на таке майно право власності не набувається.

Вказані судові рішення є чинними.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 01.11.2013 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку, про вселення.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 14.01.2014 року рішення районного суду скасовано в частині відмови у задоволенні позову про вселення. Вирішено вселити ОСОБА_5 в квартиру АДРЕСА_1. Суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 створювала ОСОБА_5 перешкоди в користуванні житлом, що належало йому на праві власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Судом встановлено, що 26.03.2014 року між ОСОБА_5 (продавцем) та ОСОБА_1 (покупцем) було укладено договір купівлі-продажу 65/100 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_1. Житловий будинок дерев'яний, обкладений цеглою, загальною площею 128,56 кв.м., житловою - 76,96 кв.м., на плані позначений літерами «А, А-1, А-11, А-111, а, а-11 №1,2,3», до якого належить сарай «В», убиральні «Д» і «Ж», огорожа № 4. В цей же день було посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0369 га, кадастровий номер НОМЕР_1.

Продаж будинку вчинено за 45760 грн., які покупець передав продавцю в момент підписання договору.

У договорі зазначено, що дітей, які б мали право користуватися житловим будинком немає, що підтверджується довідкою КП Новоград-Волинської міської ради «Новоград-Волинськжитлосервіс» від 24.03.2014 року за № 940 (п.4.1. Договору).

Згідно довідки Новоград-Волинського РС УМДС України в Житомирській області ОСОБА_3 з 19.07.2011 року зареєстрований в АДРЕСА_2, а ОСОБА_2 зареєстрована АДРЕСА_1.

Отже, ОСОБА_3 до визнання його недієздатним та на час укладення договору купівлі-продажу був зареєстрований в с. Велика Горбаша, не є співвласником спірного житла, тому згода органу опіки і піклування на вчинення угоди не потрібна.

З матеріалів справи вбачається, що під час укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_5 мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало внутрішній волі, договір вчинений у письмовій формі, нотаріально посвідчений та реально спрямований на настання правових наслідків.

Інші 35/100 ідеальних часток будинку та земельна ділянка площею 0,0183 га. належать ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в рівних частках на підставі договору дарування від 17.09.2004 року (дарувальник ОСОБА_8.).

10.09.2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір конкретного користування 35/100 ідеальних частин будинку, відповідно до якого:

- ОСОБА_4 належить 35/200 частин, що складається з веранди «а», житлової прибудови «А-1», санвузлу 1-3, частини кімнати 1-2, кухні 1-4;

ОСОБА_1 належить 35/200 частин, що складається з коридору 3-1, ванної кімнати 3-2, кухні 3-3, кімнати 3-4, сходів, кімнати 1-5.

Право власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на вищевказаний будинок зареєстровано у встановленому законом порядку.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_2 щодо визнання договору купівлі-продажу недійсним, оскільки його зміст не суперечить вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Крім того, ОСОБА_2 не надала суду доказів про наявність у неї переважного права на придбання 65/100 ідеальних частин спірного будинку (ст. 362 ЦК України), оскільки вона не є співвласником даного майна. Розгляд в суді іншої справи про визнання права власності на будівельні матеріали, стягнення коштів за поліпшення житла, не є підставою для переведення на ОСОБА_2 прав та обов'язків покупця, оскільки рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 05.09.2012 року їй було відмовлено у визнанні квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя.

За змістом ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником: 65/100 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 26.03.2014 року, 35/200 частин даного будинку на підставі договору дарування від 17.09.2004 року та договору конкретного користування від 10.09.2007 року.

В будинку проживають ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які не є членами сім'ї власника. Крім того, з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_2 є власницею 23/100 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 20.02.2013 року (право власності зареєстровано) та земельної ділянки (присадибної) кадастровий номер НОМЕР_2. Отже, відповідачі забезпечені іншим житлом. Докази на спростування вказаних обставин суду не надано.

ОСОБА_1 неодноразово зверталася до відповідачів з вимогою звільнити зайняте ними приміщення, проте вони відмовляються вирішити спір у добровільному порядку. Під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_2 пояснила, що вона дійсно проживає з сином у спірному будинку, вважає, що має право на його частку, а тому відмовляється виселитися.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про порушення прав ОСОБА_1 щодо вільного користування і розпорядження власністю, та правильно задовольнив позов про виселення відповідачів із займаного житла. Крім того, судом правильно відмовлено у задоволенні вимог про зобов'язання ОСОБА_2 знятися з реєстраційного обліку, оскільки вказані вимоги, з врахуванням положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», є передчасними.

Є безпідставними доводи апелянта про те, що суд при вирішенні спору не застосував ст. 247 СК України, оскільки вказана норма не поширюється на дані правовідносини.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, підстав для скасування рішення немає.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 27 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча Судді