Провадження №2/761/6244/2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

(заочне)

03 вересня 2015 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Осаулова А.А.

при секретарі: Вольда М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання окремих положень кредитного договору недійсним та зобов»язання повернути сплачені за договором кошти, -

в с т а н о в и в :

Представник ОСОБА_2 в інтересах позивача ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ПАТ «Альфа-банк», в якому просив суд визнати недійсним пункт 2.8 договору про надання споживчого кредиту №500349554 від 05 березня 2013 року, укладений між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Альфа-банк»; зобов»язати ПАТ «Альфа-банк» повернути ОСОБА_1 грошові кошти в сумі - 46 000 грн. шляхом зарахування їх на рахунок позивача; зобов»язати ПАТ «Альфа-банк» здійснити перерахунок заборгованості з урахуванням наслідків недійсності окремих положень договору, а саме в стовпчику 5.4 інші послуги банку зазначити як таке, що дорівнює 0.00, здійснивши перерахунок заборгованості з урахуванням коштів в сумі - 46 000 грн., які будуть зараховані на рахунок позивача в якості платежу для погашення кредиту.

Свої позовні вимоги представник позивача обґрунтовував тим, що між позивачкою ОСОБА_1 (надалі по тексту Позивач) та ПАТ «Альфа-банк» (надалі по тексту Відповідач) 05.03.2013 року було укладено договір про надання споживчого кредиту №500349554, за умовами якого позивач отримала в банку кошти в розмірі - 100 000 гривень зі сплатою - 0,01 % річних та із строком повернення до 06.09.2016 року. Згідно п.2.8 умов договору відповідач встановив комісійну винагороду за управління кредитом в розмірі - 2,3% за період з 1-го по 42-й місяць користування кредитом від суми кредиту. При дослідженні Додатку №1 до договору кредиту наведений метод нарахування відсотків, а в стовпчику 5.4 зазначена необхідність сплати коштів за надані супутні послуги, в тому числі за інші послуги банку (валютно-обміні операції), яка нараховується щомісячно в розмірі - 2300 грн. без його розшифрування у тексті договору. Вважає, що позивач не повинен сплачувати за валютно-обмінні операції в якості обслуговування кредиту кошти - 2300 грн., оскільки ніяких операцій по обміну валют позивач в банку не замовляв, тому оплачувати не повинен.

З огляду на вимоги ст.ст.203, 215 ЦК України та ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та з врахуванням того, що встановлена комісійна винагорода за управління кредитом у вигляді валютно-обмінних операцій в розмірі - 2,3 % не відноситься до послуг, які позивач в банку не замовляв для задоволення його особистих потреб, вказаний п.2.8 договору повинен бути визнаний недійсним. Крім того, кошти комісійної винагороди в розмірі - 46 000 грн., що були сплачені за управління кредитом, повинні бути повернуті позивачу у відповідності до ст.ст.216, 1212 ЦК України шляхом їх зарахування на рахунок позивача на погашення заборгованості за кредитом. З викладених підстав просив позов задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, з викладених у позові підстав.

Відповідач, будучи двічі повідомлений належним чином про дату і час розгляду справи, свого представника в судове засідання не направив та заяви про розгляд справи у його відсутність до дати слухання справи не подавав.

Оскільки сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 169, 224 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що підстав для задоволення позову немає.

Згідно ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що між позивачкою ОСОБА_1 та ПАТ «Альфа-банк» 05.03.2013 року було укладено договір про надання споживчого кредиту №500349554, за умовами п.п.2.1, 2.2, 2.3 якого позивач отримала в банку кошти в розмірі - 100 000 гривень зі сплатою - 0,01 % річних та із строком повернення до 06.09.2016 року (а.с.4).

Пунктом 2.6 вказаного договору сторони погодили порядок повернення кредиту, сплату процентів за користування кредиту та інших платежів за цим договором здійснюється щомісячно, рівними частинами у сумах та в терміни, в порядку та на умовах, визначених цим Договором та відповідно до графіку платежів, який є Додатком №1 до цього договору та його невід»ємною частиною.

Згідно п.2.8 умов вказаного договору сторони погодили, що комісійна винагорода за управління кредитом в розмірі - 2,3% від суми кредиту сплачується щомісячно за кожний день користування кредитом відповідно до графіку платежів в Додатку №1 до цього договору з 1-го по 36-й місяць користування кредитом та серед іншого і за виконання операцій з переказу коштів за допомогою програмно-технічного комплексу самообслуговування агентів банку та будь-яких інших платежів.

Судом встановлено, що згідно Додатку №1 до вказаного кредитного договору зазначено суми сплати коштів згідно графіку платежів, де в п.5.4 визначено про необхідність сплати позивачем до банку платежів за інші послуги банку (валютно-обміні операції, юридичне оформлення, тощо) в розмірі - по 2300 грн. щомісячно до березня 2016 року включно (а.с.4 на звороті).

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, як на підставу для задоволення своїх вимог представник позивача посилаючись на вимоги п.3.6 постанови Правління НБУ від 10.05.2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту та ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», просить суд визнати визначений п.2.8 кредитного договору №500349554 від 05.03.2013 року недійсним та стягнути на користь позивача сплачені нею по кредиту кошти в повному обсязі.

Між тим, посилання сторони позивача на порушення Банком вказаного законодавства та безпідставне нарахування та вимога сплати коштів комісійної винагороди в розмірі по 2300 грн. щомісячно як на підставу визнання недійним п.2.8 кредитного договору є помилковим з огляду на наступне.

Так, відповідно до п.3.6 постанови Правління НБУ від 10.05.2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», на який посилається позивач як на підставу для задоволення позовних вимог, визначено, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Згідно ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено серед іншого, що споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Між тим, як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 при підписанні кредитного договору від 05.03.2013 року та при підписанні Додатку №1 до нього, який графіком платежів, була ознайомлена відповідачем із умовами кредитування та графіком сплати коштів, про що свідчить її підпис у цій анкеті. Позивач усвідомлювала та погодилась із такими умовами надання кредиту як сплата основної суми кредиту, так і відсотків за його користування у зменшеному розмірі - 0,01 %, які банк компенсував за рахунок сплати комісійної винагороди в 2,3% від суми кредиту в місяць в розмірі - 2300 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Також даною статтею визначені права та обов'язки сторін договору споживчого кредиту.

За умовами п."д" ч.2 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).

Договором, за положеннями ст.626 ЦК України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України, передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

Таким чином, кредитний договір 05.03.2013 року між сторонами був укладений з урахуванням волевиявлення позивача, оскільки підпис у договорі є доказом того, що сторони погодилися з його умовами, де у додатку №1 до договору в п.5.4 передбачено сплату коштів в сумі - 2300 грн., яка по своїй природі є визначеною в п.2.8 договору комісійною винагородою.

Неповне зазначення, а так само зазначення назви вказаних нарахувань в п.5.4 додатку №1 до договору як «інші послуги банку (валютно-обмінні операції, юридичне оформлення, тощо) не може, на думку суду, бути підставою для визнання недійсним погодженого сторонами при укладенні договору умов п.2.8.

Крім того, передбачена п.2.8 договору сума комісійної винагороди - 2300 грн. може входити до поняття «тощо», що міститься в п 5.4 додатку №1.

Таким чином, представником позивача не було доведено, а судом не було встановлено недобросовісності в діях відповідача і невідповідність нормам законодавства вимог п.2.8 договору про надання кредиту.

Крім того, суд вважає, що укладаючи Кредитний договір, будь-яка сторона повинна була уважно з'ясувати, на яких умовах він укладається, а тому з власної ініціативи на момент отримання коштів визначити для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не можуть безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін договору.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України, передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Разом з тим, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При вирішенні спору про визнання кредитного договору недійсним, судом враховувалися вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, зокрема вимоги статей 203, 215, 1054 ЦК України, статей 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Судом також враховувалися вимоги статей 536, 638 ЦК України з приводу того, чи було досягнуто між сторонами кредитного договору згоди щодо усіх істотних умов договору.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема, щодо невідповідності п.2.8 кредитного договору змісту актам законодавства України, порушення відповідачем вимог ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а її позовні вимоги щодо визнання недійсним п.2.8 Кредитного договору не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених як ЦК України, так і Законом України «Про захист прав споживачів», суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову про визнання пункту 2.8 договору про надання споживчого кредиту №500349554 від 05.03.2013 року недійсним, слід відмовити.

З огляду на це, не підлягають задоволенню вимоги позивача про застосування двохстронньої реституції шляхом стягнення з Банку сплачених позивачем коштів по кредиту.

Враховуючи наведене, на підставі ст. 129 Конституції України, ст.ст. 11, 15, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст. 3, 13, 203, 215, 524, 533, 626, 627, 638, 1049, 1054 ЦК України та керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 64, 169, 179, 208, 209, 212-215, 218, 223-226, 228, 232, 294, 296 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання пункту 2.8 договору про надання споживчого кредиту №500349554 від 05.03.2013 року недійсним та зобов»язання повернути сплачені за договором кошти, - відмовити в повному обсязі.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку. У цьому разі строк, протягом якого розглядалася заява, не включається до строку на апеляційне оскарження рішення.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: