Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

"18" грудня 2015 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Мирошниченка Ю. М., при секретарі Ковальовій О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що за час перебування з відповідачкою в шлюбі придбав автомобіль ЗАЗ вартістю 18000 грн., а також отримав низку кредитів, частину яких повернув кредитним установам після того як у грудні 2014 року припинив сімейні стосунки з відповідачкою. Просив визнати за ним право власності на автомобіль з виплатою відповідачці 1/2 частини його вартості та стягнути з відповідачки половину повернутих ним кредитних коштів, що становить 8817,62 грн.

Відповідачка до суду не зявилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 18 вересня 2010 року сторони уклали шлюб. У грудні 2014 року припинили сімейні відносини. За рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 4 серпня 2015 року шлюб розірвано.

Під час перебування в шлюбі 11.07.2012р. сторонами придбано автомобіль НОМЕР_1, який зареєстровано на імя позивача.

Згідно зі ст. 60 Сімейного кодексу України (далі СК) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Нормами ст. ст. 70, 71 СК передбачено, що у разі поділу майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України (далі ЦК).

Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Пленум Верхового Суду України в п. 22 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 N 11 розяснив, що вартість майна, яке підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Згідно з правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові № 6-66цс11 від 11.06.2012р. і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України, у разі наявності в майні, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, неподільних речей, то в силу частини другої статті 71 СК України такі речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, з присудженням одному з подружжя грошової компенсації, замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, і за змістом частин четвертої, пятої статті 71 СК присудження такої грошової компенсації можливе лише за згодою того з подружжя, якому вона присуджується, а також за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

У разі не вчинення таких дій, а також не вчинення одним із подружжя дій щодо припинення права другого з подружжя на частку у спільному майні, передбачених статтею 365 ЦК, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між подружжям відповідно до їхніх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу й залишає майно в їхній спільній частковій власності.

У справі, що розглядається між сторонами відсутня домовленість стосовно визначення вартості автомобіля. Заява кожної з них містить лише відомості про ціну, за яку було придбано автомобіль понад три роки тому. При цьому, як позивач, так і відповідачка називали цю суму, вимагаючи визнання за собою права власності на автомобіль з присудженням іншій стороні грошової компенсації в межах 1/2 частини вартості автомобіля, а отже були зацікавлені в її максимальному зниженні.

Таким чином, позивачем, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК), не надані докази на підтвердження дійсної вартості автомобіля на час розгляду справи, що унеможливлює ухвалення справедливого рішення про його поділ. Попри те, що справа розглядається понад 10 місяців, позивачем не здійснені жодні процесуальні дії щодо одержання таких доказів та не внесена відповідна грошова сума на депозитний рахунок суду, без чого присудження відповідачці грошової компенсації також не можливе.

За таких обставин вимога позивача про визнання за ним права власності на автомобіль зі стягненням з нього на користь відповідачки грошової компенсації у даному провадженні не може бути задоволена, що не перешкоджає повторному зверненню до суду з аналогічним позовом за умови додержання наведених вимог закону.

Визнання ідеальних часток колишнього подружжя ОСОБА_2 в цьому майні без його реального поділу й залишення майна в їхній спільній частковій власності, в даній справі суд, виходячи з принципу диспозитивності, вважає недоречним, оскільки такі вимоги позивачем, за яким зареєстровано спірний автомобіль, не заявлялися і спір щодо розміру цих часток між сторонами відсутній.

При вирішенні вимоги позивача про стягнення з відповідачки частини погашених кредитів суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 61 СК обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

За змістом ч. 1 ст. 190 ЦК майном є окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обовязки.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 4 ст. 65 СК встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї.

Таким чином, умовами виникнення спільних зобов'язань подружжя за договором, укладеним одним з них, є: 1) укладення такого договору в інтересах сім'ї; 2) використання придбаного майна в інтересах сім'ї; 3) відсутність заперечень другого з подружжя проти укладення такого договору або відсутність інших порушень правил розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Отже належність майна, одержаного за договором, до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом його набуття під час шлюбу, але й фактом використання одержаного за договором майна на потреби сім'ї, який підлягає доказуванню заінтересованою стороною.

Відповідно до ст. 57 ЦПК доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтею 58 ЦПК визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом встановлено, що позивач за договором споживчого кредиту № 446/14-Ф1 від 10.04.2014 року, укладеним з КС «Азовська кредитна компанія», отримав 17000,00 грн., за кредитним договором № 24101638 від 30.09.2013 року, укладеним з ПАТ «ПУМБ», отримав 4576,00 грн. та за кредитним договором № 009-04179-251212 від 25.12.2012 року, укладеним з ПАТ «Дельта банк», отримав 6381,95 грн.

Позивач ставить питання про стягнення з відповідачки половини грошових коштів, повернутих ним банківським установам після грудня 2014 року, коли подружні відносини з відповідачкою фактично припинилися. З наданих позивачем платіжних документів вбачається, що за цей період за вказаними договорами він сплатив: ПАТ «Дельта Банк» - 2406,05 грн., ПАТ «ПУМБ» - 3220,00 грн., КС «Азовська кредитна компанія» - 12009,20 грн. Кредити погашені у повному обсязі.

Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Зважаючи на те, що законодавство не містить визначення категорії «цінне майно» або загальних критеріїв віднесення того чи іншого майна подружжя до цінного, суд у дані справі, з урахуванням матеріального становища сімї ОСОБА_2, визнає суми одержаних позивачем кредитів, що в декілька разів перевищують передбачений законом прожитковий мінімум, цінним майном.

В цілому, починаючи з грудня 2014 року позивачем погашено 17635,25 грн. кредитних зобовязань, що виникли в період шлюбу з відповідачкою, з якої він просить стягнути 1/2 частину означеної суми.

Проте позивачем не доведено факт використання кредитних коштів на потреби сімї. Відповідачка заперечує проти вимог позивача, її згода на одержання кредитів позивачем не доведена. Судом не встановлено та не визнано обєктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 майно, придбане за одержані позивачем у кредит кошти. За його словами частина цих коштів була витрачена на придбання холодильника «SAMSUNG», пральної машини «Ariston», на повернення грошей отриманих у борг для придбання автомобіля, а решта використана на повсякденне життєзабезпечення, однак будь-яких доказів на підтвердження своїх пояснень позивач не надав та не довів, що кредитні кошти витрачені на придбання конкретних речей, які спільно використовувались подружжям. ). До того ж, у позовній заяві вказував, що кошти, витрачені на придбання автомобіля, складалися із його заробітної плати та грошей одержаних від продажу попереднього, подарованого батьком, автомобіля (т. 1 а. с. 30 як встановлено судом автомобіль.

Таким чином, твердження позивача про те, що кредитні кошти були використанні на задоволення потреб сім'ї не підтвердженні жодними достовірними та допустимими доказами. І оскільки по справі не встановлено і суду не доведено, що кошти, одержані за кредитними договорами, витрачені на зазначені цілі, твердження позивача про набуття цими коштами статусу спільного майна подружжя та виникнення у відповідачки обов'язків щодо повернення кредитів за цими договорами, є неспроможним.

Суд також звертає увагу на розяснення, що містяться в п. 24 названої вище постанови Пленуму Верховного Суду України, згідно з яким до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Тобто, існуючі кредитні зобовязання подружжя за наявності іншого майна мають бути враховані при його поділі, а коли кредити повернуті на час розгляду справи - поділ майна відбувається на загальних підставах.

Керуючись ст. ст. 10, 57, 58, 60, 212-215, 224 ЦПК України, ст. 365 ЦК України, ст. ст. 60, 61, 65, 70, 71 СК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовити.

Рішення може бути переглянуто судом, який його прийняв, за письмовою заявою відповідача.

Заява про перегляд рішення може бути подана відповідачем протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Іншими особами, які беруть участь у справі, на рішення може бути подана апеляція в Апеляційний суд Донецької області через Іллічівський районний суд м. Маріуполя протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

З повним текстом рішення можна ознайомитися в канцелярії суду 22 грудня 2015 року.

Суддя: Ю. М. Мирошниченко