Справа №592/1095/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Хитров Б. В.
Номер провадження 22-ц/788/935/15 Суддя-доповідач - Хвостик С. Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Сибільової Л. О. , Собини О. І.

за участю секретаря - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 - ОСОБА_4

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 11 березня 2015 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, Сумського міського центру зайнятості про припинення дії та розірвання трудового договору та зняття його з реєстрації в Сумському міському центрі зайнятості, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 11 березня 2015 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_5.

Розірвано трудовий договір № 682 від 01 лютого 2011 року, укладений між ОСОБА_5 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3, з 18 лютого 2015 року з підстав, визначених ст.38 КЗпП України - з ініціативи ОСОБА_5.

Зобов'язано фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 вчинити запис у трудовій книжці ОСОБА_5 про трудові відносини між ними в період з 01 лютого 2011 року до 18 лютого 2015 року відповідно до вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29 липня 1993 року.

Зобов'язано Сумський міський центр зайнятості зняти з реєстрації трудовий договір від 01 лютого 2011 року, укладений між ОСОБА_5 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3, розірваний 18 лютого 2015 року з підстав, визначених ст.38 КЗпП України - з ініціативи працівника ОСОБА_5.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 243,60 грн.

Вказане рішення суду представник відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 - ОСОБА_4 оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі він, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_5 у задоволенні позовних вимог.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що викладені в оскаржуваному рішенні обставини щодо недопущення відповідачем до роботи позивача з серпня 2014 року і на даний час є неправдивими, так як зроблені на підставі пояснень самої позивачки, в той час як відповідач ніколи цих обставин не визнавала, а навпаки, їх заперечувала, пояснюючи факт відсутності позивачки на роботі тим, що вона самостійно без поважних причин залишила робоче місце і більше на роботу не виходила.

В апеляційній скарзі також йдеться про те, що судом першої інстанції не з'ясовано хронологію подій, що передували невиходу ОСОБА_5 на роботу, оскільки така її поведінка пов'язана з тим, що вона, як матеріально відповідальна особа, допустила недостачу товарно-матеріальних цінностей на своєму робочому місці, що переслідується законом.

Представник відповідача в апеляційній скарзі також стверджує, що позивачка без поважних причин не з'являлась на роботі більше як півроку, тому їй не виплачувалась заробітна плата, що не є порушенням трудового законодавства з боку відповідача, як роботодавця, а відтак, це не надає позивачу права вимагати розірвання трудового договору за власним бажанням у визначений нею строк.

Крім того, як вважає представник відповідача, вимога позивача про зобов'язання відповідача вчинити запис у її трудовій книжці про трудові відносини між ними за період з 01 лютого 2011 року по 18 лютого 2015 року нею не заявлялась, а також суд не обґрунтував свій висновок в оскаржуваному рішенні, що датою розірвання трудового договору між сторонами має бути 18 лютого 2015 року.

Представник відповідача звертає увагу і на те, що звільнення позивачки так і не відбулось, так як відповідач не визначилась з підставою її звільнення з огляду на те, що кримінальне провадження за ознаками вчинення позивачкою злочину ще триває.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 про задоволення апеляційної скарги, пояснення позивача ОСОБА_5 про залишення рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 лютого 2011 року між позивачкою ОСОБА_5 та відповідачкою ОСОБА_3, зареєстрованою як фізична особа-підприємець, укладено безстроковий трудовий договір у письмовій формі, згідно з яким позивачка була прийнята на роботу продавцем промислових товарів з матеріальною відповідальністю за збереження товарно-матеріальних цінностей на 1/4 ставки, з неповним робочим днем, із заробітною платою 234,50 грн. на місяць. Час виконання робіт установлювався згідно з графіком. Вказаний трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, зареєстрований в Сумському міському центрі зайнятості 07 лютого 2011 року за № 682-11 (а.с.4, 5).

З кінця липня 2014 року і до цього часу позивачка не працює у відповідача, так як остання не допустила її до роботи, що вбачається з пояснень позивача і не спростовано відповідачем, враховуючи і обставини того, що ОСОБА_5 до цього часу перебуває у трудових відносинах з ОСОБА_3, хоча остання стверджує, що позивач грубо порушила свої функціональні обов'язки.

За період з лютого 2011 року по червень 2014 року відповідач ОСОБА_3 сплачувала до Пенсійного фонду України внески стосовно застрахованої особи ОСОБА_5, а вподальшому відмовилась від цього (а.с.10).

Як вбачається з витягу з кримінального провадження, Сумським міським відділом УМВС України в Сумській області з 28 липня 2014 року розслідується кримінальне провадження за заявою фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 стосовно того, що наймана працівниця, знаходячись в палатці № 25 на Центральному ринку м. Суми за адресою: вул. Засумська, м. Суми, за період часу з 28 липня 2011 року по 13 липня 2014 року привласнила грошові кошти ОСОБА_3 на загальну суму 27871 грн., чим спричинила останній матеріальний збиток на вказану суму (а.с.33).

29 грудня 2014 року позивачка направила рекомендованим листом з повідомленням про вручення заяву на адресу відповідача ОСОБА_3 за місцем її проживання, в якій просила розірвати укладений з нею трудовий договір від 01 лютого 2011 року за № 682-11 на підставі ст.38 КЗпП України з 01 січня 2015 року; призначити повноважну комісію для приймання від неї матеріальних цінностей та складання акту приймання-передачі матеріальних цінностей; поінформувати Державну службу зайнятості про її намір припинити трудові відносини; визначити конкретну дату, коли вона має прибути до Служби зайнятості для зняття з реєстрації трудового договору та внесення запису до трудової книжки; а також провести з нею розрахунок за невикористані дні відпустки та невиплачену частину заробітної плати, а також видати належним чином оформлену трудову книжку в день звільнення. Однак, вказана заява не була вручена відповідачці і повернулась назад до позивача у зв'язку із закінченням терміну зберігання, про що повідомила поштова служба (а.с.6, 7, 8, 9).

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_3 фактично відсторонила позивача від роботи з надуманих підстав і за період з липня 2014 року по березень 2015 року за своєю ініціативою трудовий договір з нею не розірвала, а також не виплачує їй заробітну плату у визначеному трудовим договором розмірі і, відповідно, не сплачує пенсійні та страхові внески за застрахованого працівника, що свідчить про порушення трудових прав позивачки, у зв'язку з чим дійшов висновку про наявність підстав для розірвання трудового договору з ініціативи позивачки, тобто за власним бажанням у визначений нею строк, а саме: з 18 лютого 2015 року, на підставі ст.38 КЗпП України.

З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції також зобов'язав ОСОБА_3 внести запис до трудової книжки позивачки про трудові відносини між ними за період з 01 лютого 2011 року по 18 лютого 2015 року, що ґрунтується на вимогах трудового законодавства.

Крім того, визнавши порушеними трудові права позивачки, місцевий суд зобов'язав другого відповідача Сумський міський центр зайнятості зняти з реєстрації укладений між сторонами трудовий договір, як розірваний 18 лютого 2015 року з ініціативи позивача на підставі ст.38 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони є законними і обґрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У ч.1 ст.21 КЗпП України йдеться про те, що трудовий договiр є угода мiж працiвником i власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фiзичною особою, за якою працiвник зобов'язується виконувати роботу, визначену цiєю угодою, з пiдляганням внутрiшньому трудовому розпорядковi, а власник пiдприємства, установи, органiзацiї або уповноважений ним орган чи фiзична особа зобов'язується виплачувати працiвниковi заробiтну плату i забезпечувати умови працi, необхiднi для виконання роботи, передбаченi законодавством про працю, колективним договором i угодою сторiн.

Статтею 24-1 КЗпП України (у редакції, чинній на момент укладення трудового договору) передбачено, що у разi укладення трудового договору мiж працiвником i фiзичною особою фiзична особа або за нотаріальним дорученням уповноважена нею особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працiвника до роботи зареєструвати укладений у письмовiй формi трудовий договiр у державнiй службi зайнятостi за мiсцем свого проживання у порядку, визначеному Мiнiстерством працi та соцiальної полiтики України.

Виходячи з вимоги ч.1 ст.38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Уразі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове мiсце проживання; переведення чоловiка або дружини на роботу в iншу мiсцевiсть; вступ до навчального закладу; неможливiсть проживання у данiй мiсцевостi, пiдтверджена медичним висновком; вагiтнiсть; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирiчного вiку або дитиною-iнвалiдом; догляд за хворим членом сiм'ї вiдповiдно до медичного висновку або iнвалiдом I групи; вихiд на пенсiю; прийняття на роботу за конкурсом, а також з iнших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Згідно ч.3 ст.38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Відповідно до п.п.1, 2, 3 Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 08 червня 2001 року № 260 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 27 червня 2001 року за № 554/5745 (у редакції, чинній на момент укладення трудового договору), цей Порядок поширюється на фізичних осіб, які використовують найману працю: фізичних осіб-підприємців та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов'язану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо) (далі - фізична особа).

Укладений у письмовій формі трудовий договір між працівником і фізичною особою у трьох примірниках фізична особа повинна подати на реєстрацію до державної служби зайнятості за місцем свого проживання у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи.

При реєстрації трудового договору сторони повинні пред'явити паспорт та подати такі документи:

фізична особа-підприємець - свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця, довідку відповідної державної податкової інспекції про присвоєння ідентифікаційного номера (за наявності);

працівник, який влаштовується на роботу до фізичної особи, - трудову книжку, довідку відповідної державної податкової інспекції про присвоєння ідентифікаційного номера (за наявності);

особа, яка вперше шукає роботу і не має трудової книжки, - довідку відповідної державної податкової інспекції про присвоєння ідентифікаційного номера (за наявності).

Як передбачено п.п.8, 9, 14 вказаного Порядку (в чинній редакції), у разі закінчення строку трудового договору або припинення його дії достроково в трудовому договорі фізична особа робить запис про підстави його припинення з посиланням на відповідні статті Кодексу законів про працю України, про що сторони сповіщають центр зайнятості незалежно від місця реєстрації трудового договору.

Відповідальна особа центру зайнятості протягом трьох робочих днів знімає трудовий договір з реєстрації, про що робить відповідний запис у книзі реєстрації трудових договорів.

Записи про реєстрацію та зняття з реєстрації трудового договору дають право фізичній особі внести записи до трудової книжки працівника про прийняття та звільнення його з роботи.

Крім того, п. 2. 21-1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110, передбачено, що трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов'язану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників.

Зазначені в абзаці першому цього пункту фізичні особи роблять записи до трудових книжок працівників про прийняття на роботу та звільнення з роботи відповідно до укладених з працівниками письмових трудових договорів, що зареєстровані в установленому порядку в державній службі зайнятості. Під час прийняття на роботу вноситься запис: «Прийнятий на роботу (далі зазначається професійна характеристика робіт) за трудовим договором (зазначаються дата та номер договору), зареєстрованим у державній службі зайнятості (зазначається повна назва центру зайнятості), при цьому у графі 4 зазначається, на підставі чого внесено запис (дата і номер реєстрації трудового договору державною службою зайнятості: «трудовий договір (номер), зареєстрований (дата)»), а при звільненні - запис: «Звільнений з роботи (далі зазначається підстава звільнення з посиланням на відповідні статті КЗпП України)», при цьому у графі 4 зазначається дата зняття трудового договору з реєстрації державною службою зайнятості: «трудовий договір (номер) знято з реєстрації (дата)».

Унесені фізичною особою до трудових книжок записи підтверджуються підписом посадової особи органу державної служби зайнятості, незалежно від місця реєстрації трудового договору, і засвідчуються його печаткою.

Аналіз наведених норм права та встановлених у справі обставин дає підстави стверджувати, що відповідач, як роботодавець, не виконує стосовно позивачки законодавство про працю та умови трудового договору, так як не виплачує їй заробітну плату, враховуючи, що трудовий договір з нею за ініціативою відповідача не розірваний і стосовно позивача має зберігатись заробітна плата, хоча вона і відсторонена від роботи, так як протилежного відповідач не довела і судом цього не встановлено, а відповідно, відповідач не сплачує за позивачку відповідні внески, як за застрахованого працівника, у зв'язку з чим трудовий договір, як укладений на невизначений строк, має бути розірваний за власним бажанням позивачки у визначений нею строк на підставі ст.38 КЗпП України.

Що стосується визначеного позивачем строку розірвання трудового договору, то суд у рішенні також правильно послався на дату 18 лютого 2015 року, саме коли відповідач отримала копію позовної заяви з вимогою про розірвання трудового договору за ініціативою працівника, про що позивач уточнила в судовому засіданні суду першої інстанції, хоча й помилково послалась на дату 10 лютого 2015 року, так як факт отримання відповідачем копії позовної заяви 18 лютого 2015 року підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення за місцем її проживання (а.с.19).

Отже, доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для задоволення позову, так як відповідач не порушувала трудове законодавство стосовно позивача, не знайшли підтвердження матеріалами справи, у зв'язку з чим не заслуговують на увагу колегії суддів, враховуючи і обставини того, що з липня 2014 року позивачці не виплачується заробітна плата не з її вини, так як вона не була допущена роботодавцем до роботи, а посилання відповідача на те, що цьому передувала виявлена у позивача недостача товару, яким вона торгувала на ринку, із-за чого працівник з власної ініціативи перестала виходити на роботу, є лише припущенням, так як вказані обставини не доведені відповідачем, підтвердженням чого не можуть бути і матеріали кримінальної справи по факту привласнення грошових коштів у фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (а.с.33, 52), оскільки винна у цьому особа не встановлена.

Таким чином, колегія суддів критично ставиться до доводів апеляційної скарги стосовно того, що позивач з власної ініціативи не вийшла на роботу, у зв'язку з чим за нею заробітна не зберігається, тому відсутні підстави для висновку про порушення її трудових прав і розірвання з нею трудового договору за власним бажанням у визначений нею строк, так як вказані посилання не знайшли свого обґрунтування з боку відповідача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що розірвання трудового договору з позивачкою за її власним бажанням має бути здійснено з 18 лютого 2015 року, тобто з дня, визначеного працівником, коли відповідачці ОСОБА_3 стало відомо про вимогу позивачки розірвати укладений між ними трудовий договір за ініціативою останньої, що знайшло підтвердження матеріалами справи і не спростовано доводами апеляційної скарги.

До посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції вирішена незаявлена вимога про зобов'язання відповідача ОСОБА_3 вчинити запис у трудовій книжці ОСОБА_3 про трудові відносини між ними колегія суддів відноситься критично з огляду на те, що воно є помилковим, а сам висновок суду з цього приводу ґрунтується на вимогах законодавства про порядок ведення трудових книжок працівників та Порядку як реєстрації, так і зняття з реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю.

Інші доводи апеляційної скарги також не містять посилань та такі порушення норм законодавства, що б могло бути підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення суду.

Відповідно до вимог ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За таких обставин, коли суд першої інстанції постановив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає, отже, апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Оскільки відповідач при подачі апеляційної скарги неповністю сплатила судовий збір, а також враховуючи, що рішення ухвалено не на її користь, тому з неї в дохід держави підлягає стягненню недоплачена сума судового збору за апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції в розмірі 243 грн. 60 коп.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити, а рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 11 березня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір за апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції в розмірі 243 грн. 60 коп.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -