Справа № 192/300/15-ц
Провадження № 2/192/213/15
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 травня 2015 року СОЛОНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:
головуючого - судді Омелюх В.М.,
при секретарі - Савчуковій В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду смт.Солоне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати аліментів,
Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про звільнення від сплати стягнутих за рішенням суду аліментів на утримання спільної неповнолітньої дитини, зазначивши на обґрунтування, що 16 жовтня 2013 року у справі №192/1107/13-ц за його позовом до ОСОБА_2 про зміну розміру стягуваних аліментів на утримання неповнолітньої дитини рішенням Солонянського районного суду було змінено розмір стягуваних аліментів на утримання неповнолітньої дитини та стягнуто з нього на користь відповідачки аліменти на утримання їх спільної неповнолітньої дитини - доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням суду чинності до досягнення дитиною повноліття, на виконання якого 14 січня 2014 року було видано виконавчий лист, а раніше виданий згідно рішення Солонянського районного суду від 13.01.2010 року виконавчий лист №2-85/10 про стягнення з нього аліментів було відкликано.
Їх спільна з відповідачкою неповнолітня донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 2010 року і по теперішній час фактично проживає з ним та його мамою, повністю знаходиться на його утриманні, а відповідачка отримує від нього за рішенням суду аліменти на утримання дитини, тому він змушений звернутися з позовом до суду про звільнення від сплати стягнутих з нього за рішенням суду на утримання неповнолітньої дитини аліментів на користь відповідачки, яка протягом останніх п'яти років не приймає участі в утриманні та вихованні їх спільної доньки та своєю заявою від 23 грудня 2010 року надала згоду на її постійне проживання з ним.
Він як батько дитини утримує доньку, яка тривалий час проживає з ним, то не зобов'язаний сплачувати аліменти на користь відповідачки та має право на звільнення від обов'язку виплачувати аліменти на користь останньої за рішенням суду, так як саме той з батьків, який не проживає з дитиною має право брати участь в утримані дитини в грошовій або натуральній формі, в тому числі за рішенням суду.
Позивач, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи (а.с.15, 20), у судове засідання не з'явився, надавши суду письмову заяву (а.с.21), згідно якої прохав розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та прохав їх задовольнити, а в разі неявки відповідачки не заперечував проти заочного розгляду справи.
Відповідач, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи за зареєстрованим у встановленому законом місцем проживання по АДРЕСА_1 (а.с.12,16 -18) шляхом направлення рекомендованою кореспонденцією на її адресу судової повістки, яка повернулася без вручення з позначкою "адресат за зазначеною адресою не проживає" (а.с.18), в зв'язку з чим суд ухвалив розглядати справу за відсутності відповідача, оскільки відповідно до вимог ч.5 ст.74 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.
В зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд у відповідності з ч.2 ст.197, ст. 224 ЦПК України ухвалив здійснювати розгляд справи у відсутність сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу та за письмовою згодою позивача (а.с.21) в порядку заочного провадження по наявним у справі доказах.
Суд, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до положень ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом.
Згідно статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, діючої на Україні з 27 вересня 1991 року "держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей".
Відповідно до ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі між собою, а розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.
Згідно ст.180-181 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення повноліття, а способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, при цьому той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Згідно ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інших обставин, що мають істотне значення, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.
Положеннями ч. 1 ст. 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Частиною 1 ст. 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них.
Аналогічні положення містяться і в п.п.15,16,23 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", а згідно п.17 вказаної постанови зазначено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той з них, з яким вона проживає, вправі звернутись до суду з відповідним позовом.
Судом встановлено, що сторони мають спільну неповнолітню дитину - доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.3), на утримання якої рішенням Солонянського районного суду від 16 жовтня 2013 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Андріїни про зміну розміру стягуватих аліментів на утримання неповнолітньої дитини, з ОСОБА_1 було стягнуто аліменти у розмірі 1/6 частини усіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням суду чинності до досягнення дитиною повноліття, на підставі якого Солонянським районним судом було видано виконавчий лист №192/1107/13-ц провадження №2/192/389/13 від 14 січня 2014 року (а.с.7), а раніше виданий згідно рішення Солонянського районного суду від 13.01.2010 року виконавчий лист №2-85/10 про стягнення з нього аліментів було відкликано.
За домовленістю сторін, про наявність якої свідчить письмова заява відповідачки ОСОБА_2 від 23 грудня 2010 року, за якою вона надала згоду на постійне місце проживання їх спільної неповнолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з її батьком ОСОБА_1 в м. Дніпропетровськ ж/м Тополя-1, б.2 кв.104 (а.с.5) було визначено місце проживання дитини не з матір'ю, а з батьком, тобто позивачем у справі, що не суперечить положенням ч.1 ст.160 Сімейного кодексу України, відповідно до якої місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
Згідно складеного службою у справах дітей Бабушкінського райвиконкому акту обстеження житлово-побутових умов (а.с.4) та довідки комунального закладу освіти середня загальноосвітня школа №52 Дніпропетровської міської ради №27 від 24 лютого 2015 року (а.с.6) вбачається, що неповнолітня ОСОБА_3 проживає зі своїм батьком ОСОБА_1, бабусею, дідусем, є ученицею 3-го класу комунального закладу освіти "Середня загальноосвітня школа №52" Дніпропетровської міської ради, а мати не цікавиться життям дитини, не відвідує батьківські збори, не спілкується з класним керівником та адміністрацією школи.
Таким чином судом встановлено, що неповнолітня дитина сторін - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з вересня 2010 року і по день розгляду справи проживає з батьком ОСОБА_1, а не з матір'ю, але за рішенням суду від 16 жовтня 2013 року він продовжує сплачувати аліменти на утримання дитини на користь матері - ОСОБА_2, якою виконавчий лист про стягнення з позивача на її користь на утримання спільної неповнолітньої дитини не відкликаний, що вбачається з довідок з місця роботи позивача ОСОБА_1 (а.с.22,23), хоч дитина і знаходиться фактично близько п'яти років на утриманні батька, а мати участі в утриманні дитини не приймає, а отримані за рішенням суду аліменти використовує не за призначенням (на утримання дитини), а на власний розсуд. Спору щодо місця проживання неповнолітньої дитини на день розгляду справи судом між сторонами не має.
З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про те, що саме позивачем як батьком, з яким проживає неповнолітня дитина, здійснюється добровільне утримання та виховання неповнолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, а відповідачка в цьому участі не приймає, а вказане свідчить про те, що відпали підстави, при наявності яких з позивача на користь відповідача за рішенням суду були стягнути аліменти на утримання дитини, а тому є передбачені законом підстави для звільнення позивача від сплати аліментів на користь відповідачки на утримання цієї ж дитини за рішенням Солонянського районного суду від 16 жовтня 2013 року, оскільки таке утримання ним здійснюється добровільно.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.141, 180, 181, 182, 183-184 Сімейного кодексу України, ст.ст.10, 11, 57, 60, 88, 209, 212-215, 224-228 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати аліментів задовольнити.
Звільнити ОСОБА_1 від сплати стягнутих за рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2013 року у цивільній справі №192/1107/13-ц провадження №2/192/389/13 аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням суду чинності до досягнення дитиною повноліття.
Після набрання рішенням суду законної сили відкликати виданий 14 січня 2014 року Солонянським районним судом Дніпропетровської області виконавчий лист №192/1107/13-ц провадження №2/192/389/13 про стягнення з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6, уродженця м. Дніпропетровськ, аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини - доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням суду чинності до досягнення дитиною повноліття.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Солонянський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачами в апеляційному порядку, а строк на апеляційне оскарження рішення суду починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Головуючий суддя: