Справа №473/1191/15-ц 12.10.2015 12.10.2015 12.10.2015
Справа № 473/1191/15ц Головуючий у 1 інстанції Лузан Л.В.
Провадження №22-ц/784/2456/15 Доповідач в апеляційної інстанції Лисенко П.П.
У Х В А Л А

іменем України

12 жовтня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Галущенка О.І. та Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 08 вересня 2015 року, ухваленого в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» та ОСОБА_3 про визнання правочину з перерахунку грошових коштів недійсним, застосування реституції та нарахування процентів за користування грошима, -

у с т а н о в и л а :

25 березня 2015 року ОСОБА_2 пред'явила зазначений позов до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (надалі Банк) та ОСОБА_3, який обґрунтовувала наступним.

25 грудня 2013 року вона в простій письмовій формі уклала з Банком договір № 002-14520-251213 на відкриття та обслуговування поточного рахунку, операції за яким можна здійснювати з використанням електронних платіжних засобів.

За його умов Банк зобов'язався відкрити на ім'я позивача поточний рахунок № НОМЕР_1 у гривнях; надати у користування електронний платіжний засіб платіжної системи VisaInternational і, за розпорядженням клієнта, при наявності технічної можливості та передбачення таких дій умовами банківського продукту, послугу щодо здійснення дистанційного розпорядження з переміщення грошових коштів на рахунку за допомогою системи «24hour DeltaPhone Banking».

Крім того, за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку , Банк сплачує проценти згідно з умовами Правил за процентною ставкою, встановленою Тарифами, діючими на час укладення договору, а у разі їх зміни - за встановленим ставками.

Договір набрав чинності і став обов'язковим до виконання.

Скориставшись наданими їй по договору правами, вона розмістила на відкритому рахунку грошові кошти у розмірі, на 22 січня 2015 року, 107 700 гривень, які збиралася використати у подальшому на свій розсуд.

Проте, в названий день, Банк без її розпорядження, з власної ініціативи перерахував усі зазначені грошові кошти на рахунок її доньки - ОСОБА_3 і відмовляється не тільки видати їх їй готівкою, але і повернути їх на її рахунок.

ОСОБА_3 й хотіла б повернути їй кошти, але не може цього зробити, оскільки з 03 березня 2015 року в Банку введено тимчасову адміністрацію і усі операції по рахункам, пов'язані з виплатами, зупинені.

Посилаючись на викладені обставини, просила її позов задовольнити, визнавши правочин з перерахунку грошей недійсним, з підстав невідповідності вимогам закону та умовам договору, повернути грошові кошти на рахунок, відкритий на її ім'я, та зобов'язати Банк нарахувати належні з нього проценти за користування грошима.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 08 вересня 2015 року у позові відмовлено через застосування позивачем неналежного способу захисту порушеного права.

ОСОБА_2 подала на це рішення апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, і ухвалити нове рішення, яким заявлений нею позов задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування скарги посилалась на невідповідність рішення положенням чинного цивільного законодавства і порушеннями вимог процесуального права, щодо оцінки наданих нею доказів.

Апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржене рішення суду 1 інстанції залишити без змін, оскільки суд постановив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Вирішуючи спір таким чином, як викладено у оскарженому рішенні, місцевий суд виходив з того, що між сторонами існують договірні правовідносини, підставою виникнення яких є укладений 25 грудня 2013 року договір № 002-14520-251213 на відкриття та обслуговування поточного рахунку, операції за яким можна здійснювати з використанням електронних платіжних засобів.

Позивач виконав взяті на себе за ним обов'язки, в той час як Банк свого слова не дотримався, і, порушуючи умови названого договору, без відповідного розпорядження клієнта перемістив грошові кошти з належного тій рахунку на рахунок, належний її дочці ОСОБА_3

Встановивши зазначені обставини і оцінивши їх як порушення умов договору, районний суд вважав, що в обраний позивачем спосіб право позивача на належні їй грошові кошти, що знаходилися в Банку, не може бути захищене, а тому у позові слід відмовити.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, його висновки щодо них та результату вирішення справи, вважає вірними, обґрунтованими й законними.

Дійсно, за Конституцією України, ст. 27 ЦПК України та ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів, який здійснюється в порядку конституційного, цивільного, кримінального, адміністративного та господарського судочинств.

Відповідно до статей 1,3 ЦК України, 1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зазначити, що, виходячи із загальних засад цивільного законодавства про: неприпустимість свавільного втручання держави у сферу особистого життя людини, її цивільного права та інтересу; справедливість; добросовісність та розумність - в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Зокрема, в силу ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Для цього, він розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

Відповідно до статей 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, з 25 грудня 2013 року сторони знаходяться у договірних правовідносинах підставою виникнення яких є договір № 002-14520-251213 на відкриття та обслуговування поточного рахунку, операції за яким можна здійснювати з використанням електронних платіжних засобів.

Відповідно до його умов Банк відкрив на ім'я позивача поточний рахунок № НОМЕР_1 і розмістив на ньому надані клієнтом 107 700 гривень.

22 січня 2015 року, в межах дії названого договору, за відсутності письмової, або будь-якої, підтвердженої належними доказами, згоди Банк перемістив названу грошову суму з рахунку позивача на рахунок її доньки, підтвердженням чого є експертний висновок № 808 від 17 серпня 2015 року (а.с. - 112-114) і відмовляється як видати тій грошову суму так і перемістити її назад, на рахунок позивача.

Виписане давало суду підстави вважати названі дії неправомірними і дійти висновку про необхідність захисту порушеного права у встановлений законом для зобов'язань спосіб, а оскільки позивач такого способу не дотрималася, то у спосіб обраний нею, її право на грошовий внесок не може бути задоволено.

Колегія вважає такі висновки суду вірним та законними.

Так, ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема, із договорів та інших правочинів, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

За ст. 202 ЦК України правочином є особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

З логічно-системного аналізу названих норми слід зробити наступні висновки:

- договір є двостороннім правочином, а, значить, ознаки, притаманні йому, є обов'язковими і, з деякими особливостями, для правочинів, які не є договорами;

- не можна вважати правочином, в розумінні названої статті, будь які дії особи, що потягли за собою набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Ознаками договорів, а, відповідно, і правочинів, що відрізняють їх від інших юридичних фактів, є такі ознаки:

- вони є вольовими діями суб'єктів цивільного прав, спрямовані на досягнення певного правового результату, що відрізняє їх від подій, які відбуваються та створюють правові наслідки незалежно від волі суб'єктів цивільного права, та юридичних вчинків, що не націлені на конкретний результат;

- вони завжди є діями незалежних та рівноправних суб'єктів цивільних прав, що відрізняє їх від адміністративних актів, які також спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків;

- вони завжди є правомірними діями, що спричиняють виникнення або видозміни регульованих цивільних правовідносин; відсутність правомірності у вчиненому правочині зумовлює необхідність розглядати їх як цивільне правопорушення (делікт);

- як правило, вони вчиняються не на виконання попередньо визначеного правового зв'язку.

Обов'язковою ознакою правочину є його дійсність, тобто, можливість породжувати, змінювати або припиняти для його сторін цивільні права та обов'язки.

Для того, щоб правочин був дійсним і породжував ті правові наслідки, яких прагнули досягнути його сторони, необхідна наявність ряду умов, передбачених законом.

Відповідно до ст. 203 ЦК України правочин є дійсним лише за умов, що:

-його зміст не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

-особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

-волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

-правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

-правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

-правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Порушення хоча б однієї умови дійсності правочину має наслідком його абсолютну недійсність (нікчемність) або можливість визнання його недійсним судом за позовом заінтересованої особи (оспорюваність).

Таким чином, не можна вважати правочином, будь які дії особи, що тягнуть за собою набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, оскільки інше суперечило б виписаним вище положенням чинного законодавства.

У світлі наведеного, не є правочинами і дії, вчинені учасниками цивільних правовідносин у процесі виконання договорів (двосторонніх правочинів), оскільки вчинення таких дій, якщо вони виписані в договорі (зміст договору), є підтвердженням належного виконання того, а, у разі їх непередбачуваності договором - свідченням його невиконання або неналежного виконання, що тягне за собою певні правові наслідки, а, відповідно, й вимагає певного способу захисту.

З наведено, чого дотримався і районний суд, і слід було виходити, вирішуючи даний спір.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач фактично оскаржує дії Банку вчинені в процесі виконання договірного зобов'язання, що виникло на підставі договору на відкриття та обслуговування поточного рахунку, операції за яким можна здійснювати з використанням електронних платіжних засобів, тобто піддає правовому аналізу належність виконання Банком умов названого договору.

Установивши порушення умов договору, позивач повинна була слідувати ст. 611 ЦК України, яка передбачає наслідки порушення зобов'язань, і обрати, передбачений нею спосіб захисту свого права.

Вона ж, вільно трактуючи норми цивільного права, що регулюють правочини, визначила інший, хибний, не передбачений для застосування у даних правовідносинах спосіб захисту, у зв'язку з чим у позові слід було відмовити.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів дійшов і районний суд, то підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Що ж до тверджень особи, яка подала апеляційну скаргу, про наявність процесуальних порушень при розгляді судом 1 інстанції даної цивільної справи, то вони не можуть слугувати скасуванню оскарженого рішення, оскільки більша частина з них не має підтвердження, а ті ж, що мають місце, носять формальний характер і не вплинули на результат вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 08 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: