Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/1555/15 Головуючий у 1-й інстанції: Крамаренко І.А.
Є.у. № 335/3528/14-ц Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.

Суддів: Трофимової Д.А.

Дзярука М.П.

При секретарі: Мельник З.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Орджонікідзевському району, про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що з 20.04.2007 року по 29.04.2013 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу сторони мають малолітню доньку - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, яка після розірвання шлюбу залишилася проживати з нею. Позивач зазначає, що фактично шлюбні відносини були припинені з липня 2012 року.

Відповідач не виконує покладених на нього законом обов'язків по вихованню дитини. Він не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової або будь-якої іншої участі у вихованні доньки. Всі питання щодо виховання вирішуються позивачем самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Дитина знаходиться майже на повному її утриманні. Відповідач ніяким чином не піклується про доньку, не проявляє зацікавленості в її подальшій долі, не цікавиться її успіхами, станом здоров'я, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема - не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на фізичний розвиток, як складову виховання, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню дитиною загально визначених норм моралі; не визначає інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. За весь час після розлучення відповідач жодного разу не взяв доньку сходити з нею у кіно, парк, цирк або атракціони, він з нею просто взагалі не спілкується. У літній період відповідач не бере участь в оздоровленні дитини.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила суд позбавити ОСОБА_4 батьківських прав відносно малолітньої доньки - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 грудня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З матеріалів справи вбачається, що суд вірно вирішив питання наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, суті правовідносин, що випливають із встановлених обставин, правильно застосував правові норми до цих правовідносин. З дотриманням вимог ст.ст. 212-215 ЦПК України суд належно оцінив надані сторонами докази, виконав вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно з законом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК Українимати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Пленум Верховного Суду України в п.п. 15 та 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" (з подальшими змінами) роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Відповідно до вимог ст. 164 СКУкраїни, Конвенції про права дитини, позбавлення батьківських прав - це спосіб захисту прав та інтересів дитини. Тому у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони є батьками малолітньої дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження Серія НОМЕР_1 (а.с. 7).

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17.04.2013 року, розірвано шлюб між сторонами, зареєстрований 20.04.2007 року. Рішення набрало законної сили 29.04.2013 року (а.с. 5).

Після розірвання шлюбу дитина проживає матір'ю за адресою: АДРЕСА_1 що визнається сторонами.

Згідно довідки клубу спортивного танцю "Радість" від 26.05.2014 року, ОСОБА_5 на заняття приводять мати або бабуся, батько дитини на заняття дитину не приводив, не забирав та на іспитах присутній не був (а.с. 44).

Як вбачається з інформації Запорізької приватної класичної гімназії "Інтелект" Запорізької області № 09 від 19.05.2014 року, ОСОБА_5 відвідує підготовчі курси на базі гімназії, батько до гімназії дитину не приводить, до адміністрації з приводу підготовки доньки до навчання особисто або телефоном не звертався (а.с. 54).

Згідно думки спеціаліста - завідуючої кафедри практичної психології, кандидата психологічних наук, доцента Губа Н.А. від 24.09.2014 року, що надана на запит адвоката Горського А.О. (представник позивача), відношення дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, до батька ОСОБА_4 емоційно негативне, він викликає у неї негативні емоції, які викликані негативними дитячими спогадами (а.с. 76-82, 83, 84).

Відповідно до висновку районної адміністрації по Орджонікідзевському району від 30.05.2014 року, орган піки та піклування залишає прийняття рішення про доцільність або недоцільність позбавлення ОСОБА_4, 1978р. народження, батьківських прав по відношенню до малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, на розсуд суду (а.с. 29).

Також судом встановлено, що відповідач ОСОБА_4 з червня 2012 року виїхав за кордон у пошуках заробітку, де проживає на теперішній час. Весною 2013 року відповідач приїздив до м. Запоріжжя та зустрічався з донькою, спілкувався з нею, проводив з нею час. Після свого від'їзду через своїх батьків відповідач неодноразово передавав грошові кошти, подарунки, взуття, одяг для доньки. Зазначені обставини підтверджуються витягом щодо перетинання державного кордону України громадянином України ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 народження, копіями чеків, та визнається позивачем (а.с. 86, 87, 93, 116, 117, 118, 119, 120, 121, 122).

Відповідно до розрахунку старшого державного виконавця Орджонікідзевського ВДВС Запорізького МУЮ, станом на 01.10.2014 року заборгованість відповідача по аліментам, згідно виконавчого листа від 27.05.2014р., виданого Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя, про стягнення аліментів зі ОСОБА_4 на користь позивача у розмірі 1000 грн. щомісяця, - відсутня (а.с. 110).

Копіями чеків також підтверджується сплата аліментів за жовтень та листопад 2014р. (а.с. 111).

Відповідно до копії договору добровільного страхування від нещасних випадків від 01.09.2014р. за ініціативою відповідача малолітню ОСОБА_5 було застраховано, страхова сума становить 25 000 грн. (а.с. 85).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що достатніх підстав для застосування такого крайнього заходу впливу як позбавлення відповідача батьківських прав не має. Висновки суду є достатньо обґрунтованими, підтверджені наявними в матеріалах справи доказами.

Крім іншого, за висновком районної адміністрації по Орджонікідзевському району від 20.04.2015 року, що наданий апеляційному суду Запорізької області, орган піки та піклування вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_4, 1978р. народження, по відношенню до доньки ОСОБА_5.

Вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав відповідача по відношенню до малолітньої доньки ОСОБА_5 і прокурор Маруєва Т.В., яка брала участь у справі.

За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічним чином питання обов'язків доказування і подання доказів регулює ст. 60 ЦПК України, за якою кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За ст. 11 ЦПК України про диспозитивність цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Виходячи з цих положень закону, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, матеріали справи та виходячи з обставин справи, колегія суддів погоджується з висновком суду та вважає, що достатніх підстав для застосування такого крайнього заходу впливу як позбавлення відповідача батьківських прав не має. Колегія суддів дійшла висновку, що позивач, всупереч вимогам ст.ст. 10, 60 ЦПК України, які зобов'язують її на засадах змагальності доводити свої позовні вимоги переконливими, належними та допустимими доказами, таких доказів не надала.

Також, колегія суддів вважає, що позбавлення відповідач батьківських прав не сприяє позитивному результату у долі дитини, який мав би настати після цього, тому погоджується з висновком суду першої інстанції про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав.

Доводи апеляційної скарги про неналежне дослідження показань свідків не знайшли свого підтвердження, суд оцінив ці докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні. Результати оцінки показань свідків суд відобразив у рішенні, в якому навів мотиви відмови в їх прийнятті.

Посилання в апеляційній скарзі що грошові кошти, які були сплачені як аліменти, були переведені батьками відповідача, не спростовують висновків суду. Як пояснив представник відповідача (його батько), частина коштів на ім'я ОСОБА_3 дійсно була надіслана ним, проте, за дорученням сина (відповідача по справі) та з тих коштів, які надсилає син для сплати аліментів та для утримання малолітньої ОСОБА_5 (купівлі одягу, взуття, подарунків). Також представник відповідача підтвердив, що договір добровільного страхування від нещасних випадків від 01.09.2014р. також було укладено на прохання сина, страхові платежі здійснено за гроші сина.

Доводи апеляційної скарги про порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права не знайшли свого підтвердження.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки є повторенням обставин, якими позивач обґрунтовувала свої позовні вимоги, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції, і зводяться лише до особистої незгоди з висновками суду щодо їх оцінки, переоцінки доказів.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 грудня 2014 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: