Справа №487/6861/14-ц 29.04.2015 29.04.2015 29.04.2015
Провадження №22-ц/784/1130/15 Суддя першої інстанції - Щербина С.В.
Категорія 44 Суддя-доповідач апеляційного суду - Крамаренко Т.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючої - Крамаренко Т.В.,

суддів - Буренкової К.О., Кутової Т.З.,

із секретарем - Кудрею В.М.,

за участю: позивача - ОСОБА_2, відповідачка - ОСОБА_3, представника відповідачів - ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_5

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 березня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_2 про виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання права користування житловим приміщенням, зобов'язання не чинити перешкод у користуванні майном,

в с т а н о в и л а :

В липні 2014 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_2 про виселення.

Позивач зазначав, що йому на праві власності належить квартира АДРЕСА_1. В зазначеній квартирі зареєстровані та проживають його син - ОСОБА_2, дочка - ОСОБА_2, а також його колишня дружина - ОСОБА_3

Однак, з 2010 року в зазначеній квартирі він не проживає через постійні сварки з боку відповідачів, що унеможливлює перебування в квартирі, а також недопущенням його в квартиру відповідачами, які змінили замки на вхідних дверях.

Посилаючись на викладене та на ст. 116 ЖК України, позивач просив суд про виселення відповідачів з вказаної квартири.

В свою чергу, відповідачі звернулися із зустрічним позовом, який обґрунтовували тим, що в квартиру АДРЕСА_1 вони були вселені та зареєстровані в якості членів сім'ї позивача. Зазначена квартира є їх єдиним та постійним місцем проживання, за яке вони сплачують комунальні послуги. Проте, з боку ОСОБА_2 їм чиняться перешкоди у користуванні квартирою у зв'язку з чим вони змушені звертатися до правоохоронних органів.

Посилаючись на викладене та на ст. 405 ЦК України та ст. 64, 65, 156 ЖК України, позивачі просили суд визнати за ними право користування вказаною квартирою та зобов'язати ОСОБА_2 не чинити їм перешкоди у користуванні квартирою.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 жовтня 2014 року первісний позов та зустрічний позов об'єднанні в одне провадження.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 березня 2015 року в задоволенні первісного позову відмовлено. Зустрічний позов задоволено частково. Ухвалено визнати за ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_2 право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1, в іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою того ж суду від 8 квітня 2015 року в рішенні суду виправлена описка по батькові відповідачки - ОСОБА_7 на ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позов в повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову відмовити.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник відповідачів просила рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу відхилити.

Заслухавши суддю - доповідача, вислухавши пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частиною 4 ст. 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За змістом ст. 109 ЖК України виселення із займаного приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Згідно частини першої ст. 116 ЖК, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Тобто, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Під заходами впливу мається на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Тому, для виселення за цією підставою необхідно встановити систематичність протиправних дій щодо неможливості для інших осіб проживання з ним в одній квартирі, будинку і безрезультатність застосування до правопорушника заходів попередження і громадського впливу. При цьому, неправомірна поведінка правопорушника повинна створювати об'єктивну, а не суб'єктивну неможливість спільного проживання.

Як вбачається з матеріалів справи, що на підставі свідоцтва про право власності від 22 липня 1992 року квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_8

14 жовтня 1989 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб (а.с. 11).

3 серпня 1990 року ОСОБА_3 була зареєстрована в зазначеній квартирі в якості члена сім'ї ОСОБА_2 (а.с.4,8).

В подальшому, за згодою колишнього власника - ОСОБА_8 в квартиру з моменту народження були вселені та зареєстровані діти ОСОБА_2 та ОСОБА_3: син - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 4,9,10).

На підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу 19 серпня 2008 року власником квартири АДРЕСА_1 є позивач - ОСОБА_2 (а.с.5).

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 рішенням суду від 24 листопада 2011 року розірвано (а.с. 12).

Судом встановлено, що після припинення шлюбних відносин у 2008 році, позивач з власного бажання періодично проживає в спірній квартирі та у батьків у АДРЕСА_2.

Також встановлено, що після розірвання шлюбу між колишніми подружжями періодично виникають конфліктні ситуації та сварки через неприязні відносини.

Проте належних доказів на підтвердження того, що відповідачами систематично порушуються правила співжиття та неможливістю спільного проживання в квартирі сторін матеріали справи не містять.

З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для виселення відповідачів та обґрунтовано відмовив у задоволенні зустрічного позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом безпідставно надано невідомій особі - ОСОБА_7 право користування квартирою не заслуговують на увагу, оскільки ухвалою суду була виправлена описка по батькові відповідачки - ОСОБА_7 на ОСОБА_3.

Посилання в апеляційній скарзі на внесення пайових внесків за квартиру батьками позивача є безпідставні, оскільки вказане не є предметом доказування даного спору та правового значення не має.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом процесуальних норм, а саме неповідомлення позивача про дату судового засідання також не можуть бути взяті до уваги, оскільки в судових засіданнях брав участь особисто позивач та його представник, що підтверджується журналами судових засідань.

Задовольняючи вимоги зустрічного позову щодо визнання за позивачами право користування житловим приміщенням в квартирі, суд першої інстанції виходив з того, що вони як колішні члени сім'ї власника квартири, були вселені та зареєстровані за згодою останнього, а тому з урахуванням ст. 64 ЖК України мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Проте, з таким висновком в повній мірі погодитися неможливо.

Згідно ст. 64 ЖК України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Відповідно до ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири, які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх виселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

При цьому положенням ч.4 цієї статті встановлено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Отже, правове становище членів сім'ї власника житла визначене ст. 156 ЖК України і на них не поширюється дія ст. 64 ЖК України, оскільки члени сім'ї власника житла не можуть користуватися тими самими правами, які надаються членам сім'ї наймача.

За положеннями ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону.

Як встановлено, відповідачі вселилися та зареєстровані в зазначеній квартирі за згодою власника квартири, а тому набули право користування цим житлом, яке на даний час ніким не оспорюється.

На вказане суд першої інстанції належної уваги не звернув та дійшов невірного висновку про наявність підстав для визнання за відповідачами права користування житловим приміщенням в квартирі.

За таких обставин, рішення суду в частині задоволення вимог зустрічного позову про визнання права користування житловим приміщення на підставі п. 3 ч.1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог зустрічного позову щодо зобов'язання відповідача не чинити перешкод у користуванні квартирою не оскаржувалося, а тому не було предметом апеляційного розгляду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 березня 2015 року в частині задоволення вимог зустрічного позову про визнання права користування житловим приміщення скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання права користування житловим приміщенням - відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуюча: Судді: