ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
____________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2015 року Фастівський міськрайонний суд Київської області в складі :

головуючого судді Соловей Г.В.,

з участю секретаря Момот Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Фастові Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання заповіту недійсним посилаючись на те, що вона є донькою ОСОБА_6, яка померла 10.12.2014 року. Після її смерті відкрилася спадщина до майна якого уввійшов житловий будинок №24 по вул.Набережній в с.Гламазди Козельського району Черніговської області, земельні ділянки на території Берлозівської сільської ради. При зверненні до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину позивачу стало відомо, що за життя її матір склала заповіт, яким все своє майно заповідала своїм дітям але як відомо позивачці матір заповідала все своє майно їй, а пізніше переписала заповіт і у позивача виникли сумніви відносно дійсності даного заповіту, а тому вона звернулася з даним позовом до суду.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала і просила їх задовільнити. Вважає, що матір на час складання заповіту не розуміла значення своїх дій, вона не впізнавала її при зустрічі.

Відповідачі та представники відповідача проти позову заперечували. Вважають позов необгрунтованим, надуманим, безпідставним і таким, що не підлягає до задоволення.

Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши письмові докази по справі суд вважає позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Так, судом встановлено, що 10 грудня 2014 року у віці 90 років померла ОСОБА_6, що підтверджено свідоцтвом про смерть виданим виконавчим комітетом Борівської селищної ради Фастівського району Київської області від 11.12.2014 року (а.с.25). Померла була матірю позивача ОСОБА_1 та відповідачів по справі - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5.

Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина на майно померлої, а саме житловий будинок №24 по вул.Набережній в с.Гламазди Козельського району Черніговської області, на земельні ділянки.

Спадкодавиця за життя залишила заповіт складений 02 жовтня 2013 року, посвідчений ОСОБА_7 секретарем Борівської селищної ради Фастівського району Київської області та зареєстрований в реєстрі за №298 (а.с.10). Даним заповітом померла заповідала все своє майно своїм дітям позивачу та відповідачам по справі кожному у відповідній частині.

Відповідно до статті 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Частина перша статті 1235 ЦК України передбачає, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

29.05.2015 року позивач звернулася до суду з позовом про визнання недійсним заповіту. Підставою недійсності зазначено, що ОСОБА_6 на час складання заповіту від 02.10.2013 року була недієздатною особою і не усвідомлювала значення своїх дій та немогла керувати ними, а також посилається, що ОСОБА_6 за життя склала заповіт від 19.10.2000 року, яким заповідала все своє майно їй (а.с.9).

Відповідно до ч.2,3 ст.1254 ЦК України, заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіт, який заповідач склав перед ним.

Згідно з ч.2 ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За клопотанням позивача ухвалою суду від 30.06.2015 року було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу.

Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи №215ц від 07.10.2015 року за результатами проведення експертизи ОСОБА_6 на період вчинення заповіту від 02 жовтня 2013 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Борівської селищної ради народних депутатів ОСОБА_7, страждала на органічний астенічний розлад внаслідок вікових змін, церебросклерозу та наслідків ГПМК, але ступінь виразності даних психічних розладів був такий, що ОСОБА_6 могла розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с.53-55).

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» роз'яснено, що для визначення наявності у особи стану, коли вона немогла розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.), на момент укладення спірної угоди суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент її укладення він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.60 ЦПК України).

Відповідно до ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Доводи позивача про те, що ОСОБА_6 була хворою людиною і під час складання заповіту немогла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, крім пояснень самого позивача, не підтверджені відповідними доказами та спростовуються письмовими матеріалами справи.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає позивачем не надано достатніх, належних доказів, які б підтвердили хворобливий стан ОСОБА_6 під час посвідчення заповіту 02.10.2013 року, при якому вона, внаслідок функціональних розладів психіки або іншого хворобливого стану не могла розуміти значення своїх дій або керувати ними.

За таких обставин, суд, оцінюючи зібрані у справі сукупні докази, вважає, що позов безпідставний, не грунтується на чинному законодавстві і задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.3,10,11,57-60,212,215,218 ЦПК України, на підставі ст.215,220, 1233,1235,1254 ЦК України,суд

В И Р І Ш И В:

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області через Фастівський міськрайонний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

СУДДЯ Г.В.Соловей