Дело № 420/454/15-ц
Производство № 22ц/782/412/15 19.08.15
ОКРЕМА ДУМКА СУДДІ
За результатами апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_1 банк аваль» на заочне рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 13.05.2015 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_1 банк Аваль» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа фізична особа-підприємець ОСОБА_4 про стягнення заборгованості колегія суддів погодила висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову і дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки умовами договорів поруки не передбачена солідарна відповідальність поручителів між собою і відсутні підстави для задоволення позову в межах заявлених позовних вимог щодо стягнення солідарно з поручителів суми заборгованості за кредитним договором.
Не можу погодитися з вказаними висновками, виходячи з наступного.
Підстава позову - це не посилання на норми матеріального права в позовній заяві, а обставини, якими обгрунтовуються позовні вимоги.
У звязку з тим, що третьою особою по справі позичальником ОСОБА_4 не виконуються зобовязання по сплаті коштів за кредитним договором, банк просить достроково повернути частину кредиту, що залишилася, включаючи нараховані відсотки за користування кредитом та штрафні санкції, нараховані за неналежне виконання Кредитного договору, шляхом стягнення в судовому порядку загальної суми заборгованості за кредитом в розмірі 767114,66 грн. солідарно з фінансових поручителів відповідачів по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3
Вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно визначився з характером спірних правовідносин та застосував до них правила статті 554 ЦК України, відповідно до якої в разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.
За змістом пункту 1.1 договорів поруки, укладених 25 жовтня 2013 року між АТ «ОСОБА_1 банк Аваль» та ОСОБА_2 та АТ «ОСОБА_1 банк Аваль» та ОСОБА_3 в забезпечення виконання зобовязань за вищезазначеним Кредитним договором, поручитель та боржник відповідають перед банком як солідарні боржники.
При цьому умовами договорів поруки не передбачено солідарної відповідальності поручителів між собою.
Норми закону, якими регулюються правовідносини поруки, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого.
Саме до цього зводяться правові висновки Верховного Суду України, викладені неодноразово в судових рішеннях /Постанова від 24 червня 2015 року № 6-255цс15 та інші/.
У справі, яка переглядається, предметом спору є різні самостійні договори поруки, за якими кожен із поручителів поручився відповідати перед кредитором разом із позичальником як солідарні боржники. Також умовами договорів поруки передбачено право кредитора пред'явити свої вимоги безпосередньо до поручителя.
Те, що позивачем заявлені вимоги про солідарне стягнення заборгованості по кредитному договору з обох поручителів, які не повязані між собою будь-якими зобовязальними правовідносинами, свідчить лише про спосіб стягнення з відповідачів, який на власний розсуд визначений позивачем, а не про межі позовних вимог і їх підстави.
Підставами в даному випадку є саме правовідносини позивача та кожного з поручителів окремо, що витікають з кредитного договору та договорів поруки, укладених на виконання кожним із поручителів зобовязань за цим кредитним договором.
Тому помилковим є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з цієї підстави.
За встановлених судом обставин відповідно до вищезазначених норм матеріального права позов підлягав частковому задоволенню, а саме стягненню з кожного з поручителів окремо суми заборгованості.
Доводами апеляційної скарги позивача є існування у позичальника заборгованості та існування обовязку поручителів таку заборгованість погасити відповідно до договорів поруки та ст. 554 ЦК України, про що свідчать надані позивачем докази. Апелянт вважає, що порушені права кредитора щодо стягнення існуючого безумовного боргу за кредитним договором з фінансових поручителів підлягали судовому захисту шляхом стягнення заборгованості хоча б з одного з відповідачів, якщо солідарне стягнення з обох поручителів неможливе.
Вимогами апеляційної скарги було зміна судового рішення та стягнення заборгованості за кредитним договором з одного поручителя - з ОСОБА_2
Висновок колегії суддів про те, що вимоги апеляційної скарги про стягнення заборгованості лише з ОСОБА_2 не можуть бути предметом апеляційного розгляду, оскільки предметом розгляду суду першої інстанції були вимоги про солідарне стягнення не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки апелянт на власний розсуд користується своїми процесуальними правами щодо меж апеляційного оскарження рішення суду в частині або повністю.
Виходячи з вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд повинен був надати правову оцінку рішенню суду в межах доводів апеляційної скарги.
Матеріалами справи, у тому разі і Рішенням Господарського суду Харківської області від 22 квітня 2015 року у справі за позовом ПАТ «ОСОБА_1 банк Аваль» до ФОП ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 25.10.2013 року, що набрало чинності, підтверджено існування заборгованості за вищезазначеним кредитним договором .
Щодо відповідальності поручителя ОСОБА_2 за взятими на себе за договором поруки зобовязаннями, то з цього приводу зауважую наступне.
За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.
Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.
Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).
Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).
Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.
У справі, яка переглядається, строк дії поруки в договорі не визначений, тому слід дійти висновку про те, що передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк для пред'явлення вимоги до поручителів повинен обраховуватись з дня настання строку виконання основного зобов'язання.
Як свідчать матеріали справи, боржник ОСОБА_4 (а відтак і поручитель ОСОБА_2П.) первинно взяв на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 24.10.2018 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів.
Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.
Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.
Наведене повністю узгоджується із Практикою Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладеною в Постанові № 6-170цс14 від 17 вересня 2014 року та інших.
У зв'язку з порушенням боржником графіка погашення платежів та виникненням заборгованості за кредитним договором кредитор використав передбачене частиною другою статті 1050 ЦК України та умова договору право на односторонню зміну умов кредитного договору, звернувшись 05.03.2015 року із теперішнім позовом до суду про дострокове повернення всієї суми кредиту та пов'язаних із ним платежів.
Оскільки з теперішнім позовом до відповідача ОСОБА_2 позивач звернувся до суду 05.03.2015 року, то слід вважати поруку останнього за зобовязаннями за кредитним договором позичальника ОСОБА_4 припиненою по зобовязаннях про сплату щомісячних платежів з моменту прострочення чергового щомісячного платежу і до 05.09.2014 року.
Таким чином, до стягнення з ОСОБА_2 належить заборгованість по кредитному договору, починаючи з 05 вересня 2014 року.
За таких обставин, виходячи з доводів апеляційної скарги, враховуючи, що суд припустився помилки в застосуванні норм матеріального права, вважаю, що наявні підстави для зміни рішення суду в зазначеній частині та стягненню з відповідача ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором, що утворилася за період з 05 вересня 2014 року.
Суддя М.В. Назарова