Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючої судді - Шеремет А.М.,

суддів: Демянчук С.В., Ковалевича С.П.

секретар судового засідання Ковальчук Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду від 23 березня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства „Торгівельна компанія „УКР-ПЕТРОЛЬ" про поновлення на роботі, визнання протиправним та скасування наказу про звільнення та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу , -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 07 червня 2014 року звернувся до суду з позовом до Приватного підприємства „Торгівельна компанія „УКР-ПЕТРОЛЬ" про поновлення на роботі, визнання протиправним та скасування наказу про звільнення та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Рівненського районного суду від 23 березня 2015 року відмовлено в задоволенні даного позову.

Стягнуто з ОСОБА_1 243 грн. 60 коп. судового збору.

Вважаючи дане рішення незаконним через порушення судом норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу.

Стверджує про порушення судом норм ст. ст. 157, 197, 198 ЦПК України та неупереджене ставлення в судовому засіданні щодо нього як сторони по справі.

Покликаючись на листи Рівненської обласної організації Профспілки працівників інноваційних і малих підприємств №№ 11, 12 від 05 грудня 2014 року суд не дослідив достовірності наведених в них даних, оскільки за даною адресою профспілка не знаходиться і він не зміг отримати докази перебування в профспілці.

Вказує, що судом в основу рішення покладено докази щодо встановлення обставин, які мали місце після його звільнення - 15 квітня 2014 року, зокрема той факт, що АЗС №5 м Рівне вул. Січових Стрільців 50 офіційно отримано дозвіл на експлуатацію лише 23 квітня 2014 року (лист № 01-16/986 від 15 липня 2014 року територіального управління держгірпромнагляду у Рівненській області).

Зазначає, що станом на 10 лютого 2014 року у касі АЗС №5 ППТК „Укр-Петроль" не виявлено недостачі палива і коштів, оскільки відсутній відповідний акт. Докази надані відповідачем не містять ні суми недостачі коштів у касі ні кількості паливно-мастильних матеріалів в резервуарах. Тобто жодних порушень наказу №31/14 від 31 січня 2014 року він не вчиняв.

Щодо встановлення недостач зазначає, що акт від 11 березня 2014 року за № 101 складений за наслідками перевірки за період з 01 березня 2014 року по 11 березня 2014 року. При цьому жодних фактів, що саме за його дій чи бездіяльності встановлені результати перевірки в акті не встановлено. Крім того, даний доказ вважає неналежним та недопустимим, оскільки заміри проводились вимірювальним приладом метрошкотом МШС-4,5, який не пройшов державну повірку в органах держстандарту.

Стверджує, що відповідачем не вказано винних дій з його боку та доказів не надано, оскільки жоден із працівників АЗС №5 ППТК „Укр-Петроль" акт інвентаризації від 11 березня 2014 року за № 101 не підписав, тому що дані інвентаризації не відповідали фактичним даним.

Крім того, вважає, що судом проігноровано лист №01-16/986 від 15 липня 2014 року територіальним управлінням держгірпромнагляду у Рівненській області.

Вказує, що покази свідків, зокрема ОСОБА_2, не містять жодного конкретного факту порушень зі сторони позивача., а свідок ОСОБА_3 повідомила, що відпускала паливно-мастильні матеріали без його відома і згоди, в порушення посадової інструкції.

Крім того, суд неправомірно стягнув з нього судовий збір.

Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В запереченні на апеляційну скаргу ПП «Торгівельна компанія «Укр-Петроль» вважає рішення суду першої інстанції обґрунтованим та законним, а доводи на яких ґрунтується апеляційна скарга безпідставними та надуманими.

Просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення Рівненського районного суду від 23 березня 2015 року залишити без змін.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, беручи до уваги пояснення учасників процесу, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про законність та обґрунтованість звільнення позивача на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ПП Торговельна компанія "Укр-Петроль" 16 травня 2013 року було укладено трудовий договір на виконання обов'язків старшого оператора АЗС.

Цього ж дня ОСОБА_1 та ПП Торговельна компанія "Укр-Петроль" було укладено договір № 16/05 про повну матеріальну відповідальність. (а.с. 26)

Відповідно до п. 2 ст. 41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Таким чином, на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України можуть бути звільнені з роботи не всі працівники, а лише ті, які безпосередньо обслуговують грошові, товарні або культурні цінності.

Згідно роз'яснень, наведених у п. 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з подальшими змінами і доповненнями) звільнення з підстав втрати довір'я (п.2 ст.41 КЗпП) суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

З матеріалів справи вбачається, що 31 січня 2014 року директором ПП Торговельна компанія "Укр-Петроль" було видано наказ про заборону відпуску палива без наявності доручення та погодження з відповідальною особою за здійснення розрахунків, в якому передбачено відповідальність за невиконання даного наказу. (а.с. 27)

ОСОБА_1 був ознайомлений з даним наказом, про що свідчить його підпис на зворотній стороні.

В порушення вимог цього наказу ОСОБА_1 відпустив нафтопродукти в борг, чим завдав підприємству збитків. Підтвердженням того, що таке порушення виникло з вини ОСОБА_1 є його ж пояснююча записка від 10 лютого 2014 року. (а.с. 28)

За таких обставин скоєне позивачем порушення стало вагомою підставою для втрати довіри до нього, що стало причиною розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця.

ОСОБА_1, будучи матеріально-відповідальною особою, наділеною правомочністю по отриманню, зберіганню і розпорядженню товарно-матеріальними цінностями, допустив виникнення нестачі товарно-матеріальних цінностей підприємства (паливо-мастильних матеріалів), що відображається в акті перевірки окремих питань фінансово-господарської діяльності підрозділу підприємства АЗС №101 від 11 березня 2014 року, складених ревізорами в результаті проведених інвентаризацій, що стало ще однією підставою для втрати до нього довіри з боку власника.

Колегія суддів апеляційного суду рахує вірним висновок суду першої інстанції про те, що для звільнення у зв'язку з втратою довіри не встановлений будь-який строк після скоєння працівником порушення, яке є підставою для звільнення. Звільнення працівника на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України може мати місце при вчиненні ним винних дій, при цьому не має значення, в якій формі були вчинені незаконні дії - навмисно чи у формі необережного ставлення до своїх обов'язків, а також те, чи передбачав працівник або повинен був передбачати негативні наслідки своїх дій. Втрата довір'я може бути й наслідком такого проступку, що дає підстави зробити висновок, що подальше залишення такого працівника на роботі з обслуговування грошових і матеріальних цінностей може призвести до втрати цих цінностей та утворення на підприємстві дебіторської заборгованості.

Наказом ПП "Торговельна компанія "Укр-Петроль" від 15 квітня 2014 року ОСОБА_1 було звільнено з роботи згідно п. 2 ст. 41 КЗпП України у зв'язку з втратою довір'я.

З даним наказом позивач був ознайомлений в той же день, про що свідчить його підпис.

Частиною 1 статті 43 КЗпП передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, працівником органу внутрішніх справ, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

З листа Рівненської обласної організації профспілки працівників інноваційним і малих підприємств України за №11від 05 грудня 2014 року, адресованого директору ПП Торговельна компанія "Укр-Петроль" та листа Рівненської обласної організації профспілки працівників інноваційним і малих підприємств України за №12 від 05 грудня 2014 року, адресованого ОСОБА_4, вбачається, що позивач не належить до членів цієї профспілки (а.с. 93, 94).

Посилання ОСОБА_1 на те, що АЗС № 5 згідно вимог чинного законодавства фактично почала експлуатуватися із 23.04.2014 року після отримання дозволів на експлуатацію резервуарів, паливо-розподільчих колонок і технічних трубопроводів, тобто вже після звільнення позивача з роботи, були предметом розгляду в суді першої інстанції і обґрунтовано визнані безпідставними.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1 був звільнений з роботи згідно п. 2 ст. 41 КЗпП України у зв'язку з втратою довір'я з дотриманням вимог трудового законодавства.

Доводи поданої апеляційної скарги обґрунтованості зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують.

Однак колегія суддів не погоджується з рішенням суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_1 судового збору.

Згідно ст. 5 Закону України „Про судовий збір" від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. У разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині стягнення судового збору з позивача підлягає скасуванню.

На підставі наведеного, керуючись ст. 41 КЗпП України, ст. ст. 11, 303, 304, 309, 313, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського районного суду від 23 березня 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_1 судового збору в сумі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп. скасувати.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча А.М. Шеремет

Судді: С.В. Демянчук

С.П. Ковалевич