У х в а л а

іменем україни

22 липня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Коротуна В.М., Завгородньої І.М.,

Іваненко Ю.Г., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - відділ державної виконавчої служби Вишгородського районного управління юстиції у Київській області, про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 17 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилалася на те, що з 19 липня 1992 року по 27 травня 2005 року вона перебувала з ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають дітей - синів: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 11 березня 2008 року із відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30 % прожиткового мінімуму, щомісячно до досягнення ними повноліття, починаючи з 08 лютого 2008 року, а також 500 грн щомісячно на її утримання до досягнення дитиною трьох років.

У зв'язку з ухиленням відповідача від сплати аліментів утворилась заборгованість, яка складає 6 745,96 грн. та 48 291,97 грн відповідно.

Також у зв'язку з ухиленням ОСОБА_4 від сплати аліментів 14 травня 2013 року Вишгородським районним судом Київської області останнього було визнано винним в скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України та притягнуто до кримінальної відповідальності.

Вказуючи, що оскільки заборгованість відповідачем не була сплачена, то вона має право на отримання неустойки в розмірі 1 % за кожен день прострочення, позивачка просила в порядку ст. 196 СК України стягнути з відповідача на свою користь неустойку за прострочення сплати аліментів в сумі 78 7068 грн 51 коп. та судові витрати.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 12 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 17 березня 2015 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 неустойку за прострочення сплати аліментів в сумі 638 283 грн 12 коп. та понесені судові витрати в сумі сплаченого судового збору в розмірі 3 654 грн, всього 641 937 грн 12 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та змінити рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що оскільки відповідач має заборгованість за аліментами, то наявні підстави для стягнення з нього в порядку ст. 196 СК України на користь позивачки неустойку за прострочення сплати аліментів в розмірі 638 283 грн 12 коп.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що з 19 липня 1992 року по 27 травня 2005 року ОСОБА_3 з ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають дітей - синів: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 11 березня 2008 року із відповідача ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30 % прожиткового мінімуму, щомісячно до досягнення ними повноліття, починаючи з 08 лютого 2008 року, а також 500 грн щомісячно на її утримання до досягнення дитиною трьох років.

У зв'язку з ухиленням відповідача від сплати аліментів утворилась заборгованість, яка складає 6745,96 грн. та 48291,97 грн відповідно.

Також у зв'язку з ухиленням ОСОБА_4 від сплати аліментів 14 травня 2013 року Вишгородським районним судом Київської області останнього було визнано винним в скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України та притягнуто до кримінальної відповідальності.

Статтею 180 СК України встановлено обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов'язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Згідно з частиною першою статті 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Виходячи з аналізу норм глави 49 ЦК України неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов'язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов'язання, стимулювати боржника до належної поведінки.

Отже, з урахуванням правової природи пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обов'язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів.

При цьому сума заборгованості за аліментами за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались.

Правило про стягнення неустойки (пені) в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення.

З огляду на те, що аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов'язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною.

Тобто неустойка (пеня) за один місяць рахується так: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць).

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-94цс15.

Вирішуючи справу, суди вищевказаного не врахували та дійшли до помилкового висновку щодо розміру неустойки, яка підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_4 на користь позивачки ОСОБА_3

Ураховуючи, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, що унеможливлює встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 17 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: В.М. Коротун

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко

О.В. Ступак