Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.04.2015 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Бедьо В.І.

при секретарі - Холмогоровій Л.В.

за участі представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за позовом ОСОБА_4 в особі ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог Приватний нотаріус Ужгородського міського натаріального округу ОСОБА_5 про визнання права власності на частину будинку в порядку спадкування, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог Приватний нотаріус Ужгородського міського натаріального округу ОСОБА_5 про визнання права власності на частину будинку в порядку спадкування.

Позовні вимоги мотивує тим, що ОСОБА_4 є власницею ? частини житлового будинку за адресою: м. Ужгород, вул. Квітів (Цвітна) , 7 згідно договору дарування від 07.04.19954 року, укладеного між її батьком ОСОБА_6 і нею, посвідченого державним нотаріусом Першої Ужгородської нотаріальної контори ОСОБА_7, реєстровий № 1-2277.

Станом на 23 квітня 2012 року згідно ОСОБА_8 з реєстру прав власності на нерухоме майно № 33919208 співвласниками зазначеного будинку є ОСОБА_6 і позивачка ОСОБА_4 у долях по ? частки.

10 вересня 1996 року помер співвласник будинку ОСОБА_6, що відповідно підтверджується свідоцтвом про смерть І-ФМ № 166579 від 15.04.2014 року.

Після його смерті відкрилася спадщина на належну померлому ? частину житлового будинку по вул. ОСОБА_9 (вул. Цвітна), 7 в м. Ужгороді.

Заповіт ОСОБА_6 не оформляв і тому спадкоємцями першої черги за законом стали дружина померлого(мати позивачки та відповідачки) ОСОБА_10та його дві доньки ОСОБА_4, ОСОБА_3.

ОСОБА_10, яка на момент смерті чоловіка проживала разом зі спадкодавцем, після його смерті фактично вступила в управління спадковим майном і вважається такою, що прийняла спадщину.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 20.12. 2010 року і ухвалою цього ж суду від 15.08.2014 року по справі № 2о-348/10 встановлений юридичний факт прийняття позивачкою ОСОБА_4 спадщини, що відкрилась після смерті 10.09.1996 року батька ОСОБА_6

Відповідачка ОСОБА_3 після смерті батька спадщину не приймала.

Таким чином позивачка вказує на те, що після смерті ОСОБА_6 фактично спадщину прийняли два спадкоємці: дружина ОСОБА_10 і донька ОСОБА_4 по ? частині від належної померлому ? частини будинку по вул. Квітів, 7 у м. Ужгороді, тобто по ? частини будинку кожна.

Разом з тим право власності жодним спадкоємцем, які прийняли спадщину, не було зареєстровано у звязку з тим, що відповідачка ОСОБА_3 заволоділа оригіналами правовстановлюючих документів.

13.01.2014 року померла ОСОБА_10, що відповідно підтверджується Свідоцтвом про смерть серії І-ФМ № 166580 від 15.05.2014 року.

10.06. 2014 року приватним нотаріусом Ужгородського міського натаріального округу ОСОБА_5 за заявою ОСОБА_4 заведено спадкову справу, про що свідчить витяг про реєстрацію в спадковому реєстрі № 37584404.

Відповідачка ОСОБА_3 також подала заяву про прийняття спадщини.

У звязку з відсутністю в позивачки правостановлюючих документів на будинок Приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_5 постановою від 12.11. 2014 року за № 91/02-31 було відмовлено позивачці ОСОБА_4 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлих ОСОБА_6, ОСОБА_10

У відповідності до вказаної постанови спадкоємцем після смерті ОСОБА_10 згідно заповіту, посвідченого 23.11. 2010 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_11, є ОСОБА_3, яка спадщину прийняла.

Разом з тим позивачка вказує на те, що на момент смерті спадкодавця ОСОБА_10 позивачка ОСОБА_4 була непрацездатна за віком і тому відповідно до ст. 1241 ЦК України має право на обовязкову частку, яка відповідно становить 1/16 частку житлового будинку. При цьому частка відповідачки ОСОБА_3 становитиме 3/16 частки будинку.

З огляду на те, що померла ОСОБА_10 за життя не встигла здійснити державну реєстрацію права власності на своє імя , позивачка немає можливості отримати свідоцтво про право на спадщину, що відповідно спонукало її звернутися до суду з метою визнання права власності на частку нерухомого майна в порядку спадкування.

На підставі наведеного позивач просить визнати за ОСОБА_4 право власності на ? частку будинку в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6 та на 1/16 частку будинку в порядку спадкування після смерті ОСОБА_10, а всього у розмірі 5/16 частки будинку по вул. ОСОБА_9 (Цвітна), 7 в м. Ужгороді.

В судовому засіданні представник позивача уточнив позовні вимоги та просив визнати за ОСОБА_4 право власності на ? частку будинку в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6 та на 1/16 частку будинку в порядку спадкування після смерті ОСОБА_10, а всього у розмірі 5/16 частки будинку по вул. ОСОБА_9 (Цвітна), 7 в м. Ужгороді і визнати за ОСОБА_3 право власності на 3/16 частки будинку по вул. ОСОБА_9 (Цвітна), 7 у м. Ужгороді в порядку спадкування після смерті ОСОБА_10, яка померла 13.01.2014 року.

Відповідачка та її представник в судовому засіданні заперечили проти задоволення позивних вимог з підстав, викладених у письмових запереченнях на позовну заяву.

Третя сторона без самостійних вимог - Приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилася, однак подала до суду заяву, згідно якої просить розглянути справу без її участі, проти задоволення змінених позовних вимог не заперечує.

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідачки та її представника, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З досліджених судом матеріалів справи вбачається, що предметом спору є будинок по вул. ОСОБА_9 (Цвітна), 7 у м. Ужгороді.

Підставою звернення позивачки ОСОБА_4 до суду за захистом своїх прав стала відмова Приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_5 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлих ОСОБА_6, ОСОБА_10

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_4 зверталася до приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_5 для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_10, померлої 13.01.2014 року та батька ОСОБА_6, померлого 10.09.1996 року, однак відповідно до постанови Вих. 91/03-31 у вчиненні вказаної нотаріальної дії такій було відмовлено у звязку з відсутністю документа, що підтверджує право власності на будинок.

Згідно листа Міністерства юстиції України № 19-32/319 від 21.02.2005 року у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена, або коли правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватись у судовому порядку.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до чинного законодавства та інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державний нотаріус видає спадкоємцю свідоцтво на спадщину на нерухоме майно на підставі оригіналу документу що посвідчує право власності.

У зв'язку з тим, що свідоцтво про власність знаходиться у відповідачки, яка в добровільному порядку відмовилась надати його нотаріусу, позивач не має можливості із зазначених підстав реалізувати свої спадкові права у встановленому законом порядку через оформлення свідоцтва про право на спадщину.

Відсутність свідоцтва про право власності на будинок становить перешкоду в подальшому оформленні належних спадкових прав після смерті батьків позивача.

Відповідно до ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно.

Із роз'яснень, викладених в листі Вищого спеціалізованого суду України від 15.05.2013 р № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" вбачається, що при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК.

Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів.

Відповідно до п.5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 01 січня 2004 року правила Книги 6 ЦК застосовуються до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання цим кодексом чинності.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Набуття у власність ОСОБА_6, який являється батьком позивачки ОСОБА_4 та відповідачки ОСОБА_3, житлового будника по вул. ОСОБА_9 (Цвітна), 7 у м. Ужгороді здійснювалось у період норм Цивільного кодексу Української РСР 1963 року та Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунальною господарства УРСР 31.01.1966 р.

В судовому засіданні на підставі пояснень учасників судового процесу та письмових доказів по справі судом встановлено, що за життя ОСОБА_6 подарував ОСОБА_4 належну дарителю ? частину жилого будинку з надбудовами, що знаходиться в м. Ужгороді по вул. Цвітна, 7, що стверджується договором дарування від 07.04.1995 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1-1177 державним нотаріусом ОСОБА_7

Згідно вказаного договору дарування ? частина будинку належить дарителю ОСОБА_6 на підставі договору про надання в безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва жилого будинку, посвідченого Ужгородською державною нотаріальною конторою 21 грудня 1953 року № 2-1289, зареєстрованого в Ужгородському Інвентарбюро за № 4297.

Даний договір дарування відповідачка ОСОБА_3 вважає недійсним з огляду на те, що дружина ОСОБА_6Л.(мати позивачки та відповідачаки) ОСОБА_10 не надавала згоди на його укладання як співвласник будинку, який вони побудували разом з батьком перебуваючи у зареєстрованому шлюбі. Крім того вона піддає сумніву належність підпису в договорі дарування саме ОСОБА_6, який за станом здоровя на той момент був недієздатний, мав провали в памяті , часто не впізнавав оточуючих.

З наданої відповідачкою ОСОБА_3 копії ухвали Ужгородського міськрайонного суду від 18.04.2011 року вбачається, що ОСОБА_10 зверталася до суду з позовною заявою до ОСОБА_4 , треті особи Перша Ужгородська державна нотаріальна контора, комунальне підприємстов «Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода» про визнання договору дарування недійсним. Разом з тим на підставі заяви позивачки ОСОБА_10 позов був залишений без розгляду.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Однак станом на день розгляду справи договір дарування дійсний, ніким не скасований і наведені відповідачем обставини щодо укладання договору дарування не підлягають доказуванню в даній справі, оскільки такі не мають значення для ухвалення рішення з огляду на те, що вказана відповідачем частина будинку(обєкт дарування) не є предметом спору в даній цивільній справі.

Згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно ОСОБА_1 САА № 910236 від 29.07.2004 року, виданого комітетом Ужгородської міської ради, власником ? будинку за адресою: м. Ужгород, вул. Квітів(вул. Цвітна), буд. 7 є ОСОБА_6 на підставі рішення № 523 виконкому Ужгородської міської ради від 27.10.1976 р. та рішення Ужгородської міської ради від 30.06.2004 року № 178.

Із матеріалів справи вбачається, що згідно свідоцтва про смерть серії І-ФМ № 166579 від 15.05.2014 року, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ужгороду реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області, ОСОБА_6 помер 10.09.1996 року.

Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина на належну йому 1/2 частину житлового будинку, розташованого у м. Ужгород, по вул. Квітів (Цвітна), 7.

З пояснень сторін встановлено, що заповіту ОСОБА_6 не оформляв.

Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР у першу чергу право спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_10 були подружжям, а сторони по справі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є їхніми дітьми.

Відповідно спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_6 стали дружина спадкодавця ОСОБА_10 та його доньки - ОСОБА_4 та ОСОБА_3.

Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Виходячи з вимог ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30 травня 2008 року № 7 у разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Оскільки спірні правовідносини виникли у 1996 році, то до них застосовується законодавство, чинне на час їх виникнення.

Згідно зі ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_10, яка на момент смерті чоловіка проживала разом зі спадкодавцем, після його смерті фактично вступила в управління спадковим майном і вважається такою, що прийняла спадщину.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 20.12. 2010 року і ухвали цього ж суду від 15.08.2014 року по справі № 2о-348/10 встановлений юридичний факт прийняття позивачкою ОСОБА_4 спадщини, що відкрилась після смерті 10.09.1996 року батька ОСОБА_6

Позивачка вказує на те, що відповідачка ОСОБА_3 після смерті батька спадщину не приймала.

Разом з тим в судовому засіданні з пояснень відповідачки та її представника, а також на підставі ОСОБА_7 від 23.01.2014 року про фактичне проживання особи, виданого директором КП «ЖРЕР № 1» ОСОБА_12 та посвідченого паспортистом ОСОБА_13 судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_3, проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1(ОСОБА_9) з 16.01.1961 року по теперішній час.

Вказаний факт проживання відповідачки ОСОБА_3 в спірному будинку на час смерті ОСОБА_6 також підтвердили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_9, ОСОБА_16, які показали, що відповідачка постійно проживала разом з батьками за адресою: м. Ужгород, по вул. Квітів (Цвітна), 7 та здійснювала заховання своїх батьків.

Як доказ свого фактичного проживання за вищевказаною адресою відповідачка ОСОБА_3 також подала до суду довідку Вих. № 01-12/61 від 23.04.2015 року, видану Дирекцією загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 10, у відповідності до якої син відповідачки ОСОБА_17 був зарахований у 1-А клас 01. 09. 1996 року, при цьому домашньою адресою дитини вказано фактичне місце проживання : ІНФОРМАЦІЯ_2.

Таким чином ОСОБА_3, яка на момент смерті батька проживала разом зі спадкодавцем, після його смерті фактично вступила в управління спадковим майном і вважається такою, що прийняла спадщину у відповідності до ст. 549 ЦК УРСР.

Узагальннючи вищевикладене, суд констатує, що спадкоємцями ? частини будинку м. Ужгород, вул. Цвітна , 7, належної померлому ОСОБА_18, після йо смерті стали: його дружина ОСОБА_10 та діти ОСОБА_3, ОСОБА_4 .М.Й. відповідно по 1/6 частина кожен.

13.01. 2014 року померла ОСОБА_10, мати позивачки та відповідачки, що стверджується Свідоцтвом про смерть серії І-ФМ № 166580 від 15.05.2014 року, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ужгороду реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області.

Після смерті ОСОБА_10 відкрилась спадщина на належну їй 1/6 частину житлового будинку, розташованого у м. Ужгород, по вул. Квітів (Цвітна), 7.

Згідно заповіту від 25.07.1995 року, посвідченого державним нотаріусом та зареєстрованого в реєстрі за № 1-5716, ОСОБА_10 заповіла належну їй частину будинку, розташованого в м. Ужгороді по вул. Цвітна, 7 ОСОБА_3.

З матеріалів цивільної справи та пояснень сторін судом встановлено, що ОСОБА_3 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_10.

Однак позивачка вказує на те, що на момент смерті спадкодавця ОСОБА_10 позивачка ОСОБА_4 була непрацездатна за віком і тому відповідно до ст. 1241 ЦК України має право на обовязкову частку, яка відповідно становить 1/16 частку житлового будинку.

Положеннями ст. 1241 ЦК України визначено право певних осіб на отримання частки спадкового майна, незалежно від змісту заповіту закон гарантує визначену частку спадщини, яка називається обовязковою часткою.

У відповідності до ч. 1 вказаної норми Закону малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Таким чином, свобода спадкового розпорядження обмежується правом осіб, які закликаються до спадкування незалежно від волі спадкодавця в силу прямої вказівки закону.

Разом з тим Конституційний Суд України оприлюднив прийняте 11 лютого 2014 року рішення у справі № 1-рп/2014 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_19 щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 1241 ЦК України (справа про право на обовязкову частку у спадщині повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця).

На підставі аналізу положень Конституції України, Сімейного кодексу, Закону № 966, Закону № 1058 Конституційний Суд України дійшов висновку, що незалежно від змісту заповіту право на обовязкову частку в спадщині мають повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, які в установленому законодавством порядку визнані інвалідами І, ІІ чи ІІІ групи.

Доказів того, що позивачка ОСОБА_4 визнана в установленому законодавством порядку інвалідом, стороною позивача не надано.

Вивчивши вимогу позивача щодо визнання за ОСОБА_3 право власності на 3/16 частки будинку по вул. ОСОБА_9 (Цвітна), 7 у м. Ужгороді в порядку спадкування після смерті ОСОБА_10, яка померла 13.01.2014 року, суд приходить до висновку, що така є безпідставною, оскільки право власності на частину будинку в порядку спадкування за матірю у такої визначене на підставі заповіту.

На підставі наведеного суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст.10, 11, 60-62, 208, 209, 212-218 ЦПК України, 392, 1216, 1218 , 1220, 1222, 1223, 1226 , 1241 , 1267 ЦК України, суд,-

РІШИВ:

Позовну заяву задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування на 1/6 частку будинку по вул. ОСОБА_9 (Цвітна), 7 в м. Ужгороді, належну ОСОБА_6, який помер 10.09.1996 року

В решті позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів після проголошення рішення.Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_8