АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: № 22ц/790/3540/15 Головуючий 1-ої інстанції - Єлізаров І.Є.
Категорія: право власності
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2015 року судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - судді Тичкової О.Ю.,

суддів колегії - Піддубного Р.М., Швецової Л.А.,

за участю секретаря - Доля О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою Заступника прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Державної податкової інспекції у Московському районі м. Харкова Головного управління Міністерства доходів у Харківській області на рішення Московського районного суду м. Харкова від 27 листопада 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Московський відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції про визнання права власності та зняття арешту, -

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2014 року позивачі звернулися до суду з дійсним позовом, після уточнення якого просили визнати за ними право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 у таких частинах: за ОСОБА_5 -1/6 частину квартири, за ОСОБА_4 - 3/6 частини. Також просили зняти арешт з ? частин вказаної квартири, що належить ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 19.08.2003 року та свідоцтва про право влансості на житло та з 1/12 зазначеної квартири, що належить ОСОБА_5.

В обґрунтування посилалися на те, що відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування від 19.08.2003 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 подарували, а ОСОБА_5 та ОСОБА_4 прийняли у дар 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 у таких частках: ОСОБА_5 - 1/6 частина квартири, ОСОБА_4 - 3/6 частини квартири. Згідно діючого на той час законодавства, право власності у набувача виникало з моменту передачі речі. Ключі від спірної квартири відповідачі передали у день укладання договору, а 27.08.2003 року - були зняті з реєстраційного обліку за вказаною адресою та переїхали на проживання до іншого житла. З того часу позивачі почали вільно володіти та користуватися квартирою АДРЕСА_1, але право власності на вказане майно не зареєстрували.

Згодом їм стало відомо, що на виконанні Московського ВДВС ХМУЮ знаходиться виконавче провадження по виконанню виконавчого листа № 2034/10547/2012 від 13.01.2014 року Харківського районного суду Харківської області про конфіскацію на користь держави всього майна, що є власністю ОСОБА_5, і, відповідно, державним виконавцем винесено постанову про арешт майна та оголошено заборону на його відчуження. Арешт було накладено і на майно належне позивачам оскільки в Харківському міському бюро технічної інвентаризації дані про реєстрацію 2/3 частин спірної квартири за позивачами були відсутні, подарована ОСОБА_5 частина квартира залишилася зареєстрованою за ним.

Відповідачі в судове засідання не з'явились, надіслали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення позову не заперечували.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 27 листопада 2014 року позовні вимоги ОСОБА_5 та ОСОБА_4 були задоволені: визнано право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 у таких частинах: за ОСОБА_5 - 1/6 частину, за ОСОБА_4 - на 3/6 частини; знято арешт з ? частин квартири, які належать на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на підставі свідоцтва про право власності виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду 24.10.1994 року, реєстраційний номер 5-94-38198, зареєстрованого в Харківському міському БТІ 27.10.1994 року, реєстр № П-5-15254, та з 1/4 частини цієї ж квартири, яка належить в рівних частках ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3, на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Одинадцятою ХДНК 11.06.2003 року, реєстр №7-676, зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 17.06.2003 року, Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого КП "ХМБТІ" 17.06.2003 року № 795645.

Не погодившись із вказаним рішенням заступник прокурора Харківської області в інтересах держави в особі державної податкової інспекції у Московському районі м. Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 та ОСОБА_4 В якості доводів апеляційної скарги посилається на відсутність реєстрації договору дарування від 19.08.2003 року у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів, що є порушенням вимог ч.3 ст.244, 227 ЦК УРСР в редакції 1963 року, та неможливість застосування до спірних правовідносин ст. 344 ЦК України.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивачів, дослідивши матеріали справи та обговоривши наведені в скарзі доводи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду - скасуванню з ухваленням у справі нового рішення з наступних підстав.

Відповідно до вимог п.п. 3,4 ч.1, ч.2 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, які суд вважав встановленими, та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_9, ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 були співвласниками квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24 жовтня 1994 року (а.с. 9).

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_9 інші співвласники успадкували ? частину вказаної квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 червня 2003 року (а.с. 10).

09 червня 2003 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 подарували, а ОСОБА_3 та ОСОБА_4 прийняли у дар 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 у таких частках: ОСОБА_5 - 1/6 частина квартири, ОСОБА_4 - 3/6 частини квартири (а.с. 6).

Ключі від спірної квартири відповідачі передали в день укладання договору, а 27.08.2003 року - були зняті з реєстраційного обліку за вказаною адресою та переїхали на проживання до іншого житла.

Зазначене не заперечувалось сторонами та підтверджується матеріалами справи.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 та ОСОБА_4 суд першої інстанції правильно керувався ст. ст. 243, 244 ЦК Української РСР в редакції, що діяла на час укладення договору дарування, та обґрунтовано виходив з того, що позивачі прийняли дар шляхом вступу у володіння спірною частиною квартири.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 243, частини першої статті 244 ЦК Української РСР договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений.

Посилання апелянта на те, що згідно ч.3 ст. 244, ст. 227 ЦК Української РСР договір дарування від 09 червня 2003 року мав бути ще й зареєстрований у виконавчому комітеті місцевої Районної ради народних депутатів, не може бути підставою для відмови позивачам у позові, оскільки зазначені правові норми не пов'язують виникнення в осіб права власності на частину квартири із відповідною реєстрацією цього права. Судом першої інстанції встановлено, що позивачі прийняли частину спірної квартири в дар на підставі нотаріально посвідченого договору, у зв'язку з чим відповідно до вимог 243 ЦК України набули право власності на 2/3 частини спірної квартири з 2003 року.

Відповідно до ст. 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов'язальний відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов'язальний відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов'язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачами у дійсній справі є особи, які вже є належними власниками, проте це право не визнається державою в особі виконавчої служби Московського районного управління юстиції

Згідно правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2014 року у господарській справі № 3-191гс14, який згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для судів України, застосування такого способу захисту права власності як визнання права власності відповідно до ст.392 ЦК України можливе лише за умови, що особи, які не визнають або заперечують право власності, не перебувають з власником у зобов'язальних відносинах. Права, в тому числі право власності осіб, які перебувають у зобов'язальних відносинах, мають захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов'язального права.

Відповідно до правового висновку викладеного у постанові Верховного Суду України від 07.11.2014 року у справі № 6-107цс12 у разі, якщо позивач, не будучи стороною оспорюваного ним договору, домагається відновлення свого права на річ, яка була предметом цього договору, то виходячи з правової природи спірних правовідносин між сторонами існують речово-правові відносини, і належним способом захисту в такому разі є один із способів, передбачених главою 29 ЦК України: віндикація (ст.ст. 387, 388 ЦК України) - якщо річ перебуває у володінні відповідача; визнання права власності (ст. 392 ЦК України) - якщо річ не вибула з володіння позивача, однак його право на неї не визнається відповідачем.

Згідно з ч. 2 ст. 118 ЦПК України вимога про визнання права власності може бути поєднана з іншими вимогами (про витребування майна з чужого незаконного володіння, про зняття арешту, виключення майна з акта опису тощо).

З матеріалів справи вбачається, що позивачі постійно проживають у спірній квартирі і вона з їхнього володіння не вибувала.

? частина квартири, що належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності від 24 жовтня 1994 року, також не входить до складу майна, що підлягає конфіскації, згідно виконавчого листа від 13.01.2014 року (а.с. 53-54).

У зв'язку з чим суд обґрунтовано задовольнив вимоги позивачів про зняття арешту з ? частин квартири, що належать на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3.

Тому колегія суддів вважає доводи апелянта про те, що визнання за позивачами права власності на 2/3 частини та зняття арешту з ? частин спірної квартири призводить до порушення інтересів ДПІ у Московському районі м. Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області не обґрунтованими.

Згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до статей 31, 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону. Тому в разі посилання позивача не на ту норму закону суд уточнює підстави позову та застосовує норму закону, яка їм відповідає, незалежно від згоди на це позивача.

За таких обставин судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановивши характер спірних правовідносин не правильно застосував до них вимоги ст. 344 ЦК України, що встановлює підстави набуття права власності за набувальною давністю, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню, а позов в цій частині - задоволенню з інших підстав.

Разом з тим, судова колегія не може погодитися з рішенням суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_5, ОСОБА_4 про зняття арешту з ? частини спірної квартири, що належить ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 червня 2003 року (а.с. 10) .

Так згідно ч.1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичної чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно матеріалів цивільної справи позовні вимоги про зняття арешту з ? квартири не заявлялися ( а.с. 2, 15 ). В уточненому позові ставилося питання лише про зняття арешту з 1/12 частини зазначеної квартири, що належить ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на спадщину від 11.06.2003 року виданого 11 ХДНК № 7-676.

Як вбачається зі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 червня 2003 року (а.с. 10) ? спірної квартири належить ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 в рівних частках. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОСОБА_5 є власником 1/12 частини спірної квартири.

Судова колегія вважає, що позовні вимоги в частині заняття арешту з 1/12 частини спірної квартири задоволенню не підлягають, оскільки майно, що належить ОСОБА_5, підлягає конфіскації за вироком суду.

Разом з тим, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 не позбавлені права звернутися до суду з позовом про зняття арешту на належні їм частки у праві спільної часткової власності.

З огляду на вищевикладене керуючись ст. 392 ЦК України, ст. ст. 11, 303, 304, 308, п.п. 3,4 ч.1, ч.2 ст. 309, ст. 313, ч.2 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319, 360-7 ЦПК України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області в інтересах держави в інтересах держави в особі Державної податкової інспекції у Московському районі м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області - задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 27 листопада 2014 року - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_3, ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3, ОСОБА_4 право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 у таких частинах: за ОСОБА_3 - на 1/6 частину, за ОСОБА_4 - на 3/6 частини.

Зняти арешт з ? частин квартири, які належать на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду 24.10.1994 року, реєстраційний номер 5-94-38198, зареєстрованого в Харківському міському БТІ 27.10.1994 року, реєстр № П-5-15254.

В задоволені позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 в іншій частині - відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді :