Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 219/1015/14 Головуючий у 1 інстанції: Воробйова І.В.
Провадження № 22-ц/778/2319/15 Суддя-доповідач: Кримська О.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючий Бондар М.С.,

Судді Кримська О.М.,

Дашковська А.В.,

При секретарі Мельник З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя,

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вказаним позовом, який в подальшому уточнив та обґрунтовував тим, що з 05.06.2009 року по 03.09.2013 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_3.

Під час спільного проживання у зареєстрованому шлюбі, у квітні 2013 року вони з дружиною придбали за договором купівлі-продажу, оформленому на відповідачку, за спільні кошти квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

Зазначав, що згоди із відповідачкою щодо розподілу спірної квартири не знайшов, квартирою користується відповідачка, в позасудовому порядку вирішити спірні питання не вдалося, у зв'язку з чим вимушений звернутися до суду із позовом.

Посилаючись на вказані обставини, просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 і залишити вказану квартиру у спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 листопада 2014 року позов задоволено.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3.

Поділено вказане майно та визнано:

за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1.

за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції" та розпорядження голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.09.2014 року №27/0/38-14 про визначення територіальної підсудності справ, підсудність даної справи визначено апеляційному суду Запорізької області.

Особи, що беруть участь у справі повідомлені про місце та час розгляду справи у відповідності до вимог ст.ст. 74, 76 ЦПК України, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (судової повістки) (а.с.158-160).

Позивач та відповідач приймають участь в судовому засіданні через своїх представників.

З огляду на вищевикладене та у відповідності до ст.ст. 303-1, 305 ЦПК України, судова колегія ухвалила розглядати справу за відсутності позивача та відповідача.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.06.2009 року по 03.09.2013 року.

В період шлюбу відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 13 квітня 2013 року ОСОБА_3, як покупцем, було придбано квартиру АДРЕСА_1 (а.с.49).

Положеннями ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя").

За змістом ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, указаними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України має довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію).

Всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, які зобов'язують відповідача на засадах змагальності доводити свої заперечення проти позову переконливими, належними та припустимими доказами, таких доказів не надано ані до суду першої, ані апеляційної інстанції.

Основним доводом апеляційної скарги є те, що кошти на придбання спірної квартири ОСОБА_3 отримала від продажу іншої квартири, що належала відповідачці та її матері на праві спільної часткової власності, а отже спірна квартира є її особистою власністю,

Так, відповідно до договору купівлі-продажу від 01 квітня 2013 року, ОСОБА_3 ( відповідачка у справі) та ОСОБА_5 передали належну їм на праві спільної часткової власності квартиру АДРЕСА_5 у власність покупцеві за ціною 59140 грн. ( а.с.71-73)

13 квітня 2013 року ОСОБА_3, як покупцем, за згодою чоловіка ( позивача у справі) було придбано квартиру АДРЕСА_1 за ціною 69732 грн.,тобто за ціною більшою аніж було продано попередню кавртиру( а.с.76)

У тексті нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 13.04.2013 року квартири АДРЕСА_1, яка була придбана ОСОБА_3 за згодою її чоловіка ОСОБА_4, відсутнє будь-яке застереження про те, що грошові кошти, які сплачуються за придбання спірної квартири, є особистою власністю ОСОБА_3

Твердження апелянта про те, що кошти, отримані за продажу 1/ 2 частини квартири, яка належала її матері були надані особисто відповідачці для придбання квартири, є неприйнятними, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження даних обставин.

Посилання апелянта на те, що позивач мав незначний розмір заробітної плати, а тому на міг приймати матеріальну участь у придбанні квартири, є безпідставним з огляду на положення ст.. 60 Сімейного кодексу України.

Судова колегія, згідно ст.. 303 ЦПК України, перевіривши обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції приходить до висновку, що доказів, які спростовували б презумпцію спільності майна та доводили існування обставин, передбачених ст.57 Сімейного кодексу України, відповідачка не надала.

Отже, доводи апеляційної скарги є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображують позицію відповідачки, висловлену в ході розгляду справи і фактично полягають лише в переоцінці доказів, які належним чином перевірені і оцінені судом першої інстанції і не доводять порушення судом першої інстанції норм процесуального і матеріального права, які б могли призвести до неправильного вирішення справи.

Виходячи з вимог змагальності сторін, обов'язків доказування і подання доказів, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права, підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, судова колегія

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 листопада 2014 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: