АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 684/771/14-ц
Провадження № 22-ц/792/817/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2015 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючої - судді П'єнти І.В.,

суддів: Талалай О.І., Пастощука М.М.,

при секретарі: Сацюк Г.О.

за участю: представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, третіх осіб ОСОБА_5 та ОСОБА_6

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_7, представника ОСОБА_8 ОСОБА_3 та ОСОБА_9 на рішення Старосинявського районного суду Хмельницької області від 12 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_9, ОСОБА_8, Лисанівської сільської ради Старосинявського району, третя особа без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_10, трері особи без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання права власності на нерухоме майно, визнання недійсними правовстановлюючих документів та усунення перешкод в користуванні майном.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_7 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_11, ОСОБА_8, Лисанівської сільської ради Старосинявського району про визнання права власності. В обґрунтування якого зазначала, що з 19.11.1989 року перебувала з ОСОБА_9 в зареєстрованому шлюбі, який 09.01.2014 року за рішенням Старосинявського районного суду розірвано. Вказувала, що станом на 15.04.1991 року була зареєстрована, проживала та вела спільне господарство з ОСОБА_9 та ОСОБА_8 будинковолодінні, що в АДРЕСА_1 На думку позивача, вона набула право спільної сумісної власності на 1/3 частини колгоспного двору по АДРЕСА_1 Оскільки відповідачі заперечують її право власності та право користування колгоспним двором, вона змушена звернутись до суду за захистом своїх прав. А тому, з урахуванням збільшених позовних вимог, просила визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1, яке видане Лисанівською сільською радою 24.10.2009 року на ім'я ОСОБА_2, в частині зазначення власника будинку та відсутності вказівки про належність його до колгоспного двору; визнати за нею право власностi на 1/3 (33,3%) майна колгоспного двору, в тому числі 1/3 (33,3%) житлового будинку з надвiрними будiвлями та спорудами (домоволодiння) АДРЕСА_1 Старосинявського району зокрема: житловий будинок, веранда, лiтня кухня (Б), гараж (В), гараж (Г), погрiб (Д), хлiв (Е), огорожа, ворота; визнати недiйсним державний акт на право приватної власностi на земельну ділянку, площею 0,121 га, для будiвництва та обслуговування житлового будинку (кадастровий номер НОМЕР_2), серiї НОМЕР_3, на iм'я ОСОБА_12 та скасувати рiшення Лисанiвської сiльської ради №3 вiд 17.11.2009 року, в частинi вищевказаної земельної ділянки; визнати за нею право користування 1/3 (33,3%) земельної дiлянки для будiвництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,121 га, по АДРЕСА_1 (кадастровий номер НОМЕР_2); визнати недiйсним державний акт на право приватної власностi на земельну ділянку, площею 0,4857 га, для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер НОМЕР_4), серiї НОМЕР_3 на iм'я ОСОБА_12, виданого 27.11.2009 року та скасувати рiшення Лисанiвської сiльської ради №3 вiд 17.11.2009 року в частинi вищевказаної земельної ділянки; визнати за нею право користування 1/3 (33,3%) земельної дiлянки для ведення особистого селянського господарства, площею 0,4587 га, кадастровий номер НОМЕР_4); усунути перешкоди у володiннi та користуваннi її часткою у майнi колгоспного двору шляхом: вселення у житловий будинок з надвiрними будiвлями i спорудами (домоволодiння) АДРЕСА_1 Старосинявського району; зобов'язати ОСОБА_13, ОСОБА_14 не чинити перешкод у володiннi i користуванні вищевказаним житловим будинком з надвiрними будiвлями, спорудами та земельними ділянками.

Ухвалою Старосинявського районного суду Хмельницької області від 21 жовтня 2014 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, ОСОБА_10

Ухвалою Старосинявського районного суду Хмельницької області від 29 жовтня 2014 року залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Ухвалою Старосинявського районного суду Хмельницької області від 30 січня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_15 про визнання за нею права користування часткою земельної ділянки площею 0,121 га по АДРЕСА_1 Старосинявського р-н. та часткою земельної ділянки для ведення ОСГ площею 0,4587 га. залишено без розгляду.

Рішенням Старосинявського районного суду Хмельницької області від 12 березня 2015 року позов задоволено частково. Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно АДРЕСА_1, видане Лисанівською сільською радою 24.10.2009 року на ім'я ОСОБА_8, серія НОМЕР_1. Визнано за ОСОБА_7, право власності на 1/7 частку житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами (садиба) АДРЕСА_1 Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,121 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку (кадастровий номер НОМЕР_2), серії НОМЕР_5, виданий 27.11.2009 року на ім'я ОСОБА_8 та скасувати рішення Лисанівської сільської ради №3 від 17.11.2009 року, в частині вказаної земельної ділянки. Визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,4587 га, для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер НОМЕР_4) серії НОМЕР_6, виданий 27.11.2009 року на ім'я ОСОБА_8 та скасувати рішення Лисанівської сільської ради №3 від 17.11.2009 року, в частині вказаної земельної ділянки. Вирішено усунути перешкоди ОСОБА_7 у володінні та користуванні її часткою в житловому будинку з надвірними будівлями і спорудами (садиба) АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_7 у житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами (садиба) АДРЕСА_1; зобов'язано ОСОБА_9 та ОСОБА_8 не чинити ОСОБА_7 перешкод у володінні і користуванні житловим будинком з надвірними будівлями і спорудами (садиба) АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7 243,60 грн. судового збору. Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 243,60 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_8 ОСОБА_3 не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно - будинок по АДРЕСА_1 визнання за ОСОБА_7 права власності на 1/7 частину садиби, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,4587 га, для ведення особистого селянського господарства, усунення перешкод ОСОБА_7 у користуванні її часткою житлового будинку, вселення та зобов'язання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не перешкоджати ОСОБА_7 у володінні та користуванні будинком, та просить прийняти в цій частині нове рішення, яким визнати свідоцтва про право власності на нерухоме майно - будинок по АДРЕСА_1 в частині 1/7 будинку, виключити з резолютивною частини рішення вказівку про визнання за ОСОБА_7 права власності на 1/7 частини садиби та в решті зазначених вимог відмовити. При цьому посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вважає, що визнаючи свідоцтво про право власності на житловий будинок повністю недійсним суд вийшов за межі позовних вимог, чим порушив вимоги ч. 1 ст. 11 ЦПК України. Крім того, визнаючи свідоцтво про право власності на будинок повністю недійсним, суд необґрунтовано позбавив права власності ОСОБА_2 на частку у майні колгоспного двору. Зазначає, що вирішенню питання про усунення перешкод ОСОБА_7 у користуванні її часткою будинку мало б передувати вирішення питання про надання їй у володіння і користування тієї частки спільного майна в натурі, яка б відповідала її частці, або надання їй відповідної матеріальної компенсації. Апелянт вважає, що вселивши позивачку в будинок та заборонивши відповідачам чинити їй перешкоди у користуванні всім будинком, суд порушив права інших співвласників. Також посилається на помилковість висновків суду щодо застосування положень ст. 261 ЦК України, щодо підстав визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, та щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Посилається на те, що суд неправильно застосував норми матеріального права, а саме ст. 27 Основ цивільного законодавства Союзу РСР і союзних республік; ст.ст. 112,120-121,123 ЦК України 1963 року, визнавши за позивачем право власності на 1/7 частку майна колгоспного двору. Апелянт вважає, що нею було подано до суду достатньо доказів того, що вона набула права спільної сумісної власності на 1/3 частини майна колгоспного двору. Крім того, ОСОБА_6 та ОСОБА_5, станом на 15.04.1991 року, в спірному колгоспному дворі зареєстрованими не були, а тому суд безпідставно врахував їхні частки, при визнанні за позивачем права власності на частку в колгоспному дворі.

Також, ОСОБА_9, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині вселення позивачки в будинок та зобов'язання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не чинити перешкод у користуванні всім будинком, подав апеляційну скаргу. Апелянт вважає, що рішенням суду порушуються права інших співвласників, а його батько безпідставно позбавлений права власності на будинок та земельні ділянки.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу ОСОБА_7, апеляційні скарги представника ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_4 просив відхилити.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, відповідач ОСОБА_9 в судовому засіданні підтримали подані ними апеляційні скарги та просили апеляційну скаргу ОСОБА_7 відхилити. Їхню позицію підтримали і треті особи - ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про день, місце і час слухання справи повідомлені належним чином.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_7 підлягає відхиленню, а апеляційні скарги представника ОСОБА_8 - ОСОБА_3 та ОСОБА_9 підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно п. 1 і п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування або зміни рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній земельній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу.

Згідно з ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР ( у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або у її виділенні зовсім відмовлено в зв'язку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору.

Відповідно до роз'яснень п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Суд першої інстанції, з врахуванням правових позицій, викладених в постанові Верховного Суду України від 15.01.2014 року №6-145цс13, правильно встановив та виходив з того, що будинковолодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 Хмельницької області станом на 15.04.1991 року відносилось до суспільної групи - колгоспний двір, головою якого був ОСОБА_8 (а.с. 8, 9, 148, 207, 259-266 т. 1).

Членами колгоспного двору станом на 15.04.1991 року, крім ОСОБА_2, були ОСОБА_16 - дружина (померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року), ОСОБА_9 - син, ОСОБА_7 - невістка, яка з 19.11.1989 року, після укладення шлюбу з ОСОБА_4, переїхала проживати в домогосподарство батьків чоловіка, та ОСОБА_10 - онук. При цьому, суд першої інстанції, оцінивши докази по справі в їх сукупності, дійшов обгрунтованого висновку, що членами колгоспного двору являлись і ОСОБА_17 (дочка голови колгоспного двору) та її син ОСОБА_6, які народились в с. Лисанівці, від народження проживали у будинковолодінні по АДРЕСА_1 Старосинявського району, які 28.07.1990 року вибули у м. Хмельницький та 24.04.1991 року повернулись у зазначене будинковолодіння (а.с. 99, 142, 157-161, 207 т. 1).

Не можуть бути прийняті до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 про те, що суд безпідставно врахував частки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 при визнанні за ОСОБА_7 права власності на частку у колгоспному дворі, оскільки позивачем, у відповідності до положень ч.. 1, 3 ст. 60 ЦПК України, не надано суду достовірних доказів щодо втрати останніми права на частку в колгоспному дворі станом на 15.04.1991 року.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з урахуванням усіх обставин справи, правильно виходив з того, що позивачка ОСОБА_7 є співвласником спірного будинковолодіння, що в АДРЕСА_1 Старосинявського району, та її частка становить 1/7 частини будинковолодіння.

Також судом першої інстанції встановлено, що 24.10.2009 року на ім'я ОСОБА_2 на підставі рішення Лисанівської сільської ради №25 від 20.08.2009 року було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно - будинок АДРЕСА_1, серії НОМЕР_1 (а.с. 12).

З огляду на це, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що спірним свідоцтвом порушене право власності ОСОБА_7 на частку у колгоспному дворі, оскільки вона з 19.11.1989 року постійно проживала у спірному будинку та брала участь у веденні спільного господарства (а.с. 5-7, 9, 11, 144, 207 т. 1).

Однак, ухвалюючи рішення в частині задоволення позову про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, суд припустився помилки.

Частинами 1, 2 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим, відповідно д оцього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Звертаючись до суду, позивачка просила визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, при цьому позивачем не зазначалось підставою недійсності свідоцтва порушення органом місцевого самоврядування порядку оформлення права власності в порядку спадкування. А тому, на думку колегії суддів, з врахуванням права позивачки на 1/7 частини колгоспного двору, свідоцтво про право власності на нерухоме майно - будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 Старосинявського району Хмельницької області, видане Лисанівською сільською радою 24 жовтня 2009 року на ім'я ОСОБА_2, підлягає визнанню частково недійсним - в частині 1/7 частини. І з цього приводу є підставними доводи апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 щодо виходу за межі позовних вимог.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном.

За таких умов, ОСОБА_7 правомірно вимагала усунення перешкод у здійсненні нею права користування житловим будинком, її права щодо володіння, користування житлом порушені відповідачами, а тому суд першої інстанції правомірно задовольнив позовні вимоги щодо усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом вселення та зобов'язання відповідачів не чинити перешкод у володінні та користуванні ним.

Згідно ч.. 1, 2 ст. 63 ЦК УРСР 1970 року (чинному на час виникнення спірних правовідносин), кожний колгоспний двір має право на присадибну земельну ділянку, яка надається в порядку і в межах норм, передбачених статутом колгоспу. Присадибна земельна ділянка надається для будівництва житлового будинку, господарських будівель, під город, сад та на інші потреби. До присадибної ділянки входить вся площа, в тому числі і зайнята будівлями.

Згідно витягу з погосподарської книги обліку за 1986-1990 роки в особистому користуванні спірного будинковолодіння знаходилось 0,50 га землі, в тому числі 0,01 га під будівлями (а.с. 207 т. 1).

На підставі рішення Лисанівської сільської ради №3 від 17.11.2009 року ОСОБА_2 було видано Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 27.11.2009 року серії НОМЕР_3, загальною площею 0,1210 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер НОМЕР_2, яка знаходиться в АДРЕСА_1 Старосинявського району Хмельницької області та Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 27.11.2009 року серії НОМЕР_6, загальною площею 0,4587 га, для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер НОМЕР_4, яка знаходиться в АДРЕСА_1 Старосинявського району Хмельницької області (а.с. 23-24 т. 1).

У відповідності до положень ч. 1 ст. 86 ЗК України (в редакції чинній на час прийняття рішення органом місцевого самоврядування та видачі державних актів), земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).

Відповідно до п. «в» ч. 2 ст. 89 ЗК України, у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки співвласників житлового будинку.

А тому, суд першої інстанції правильно виходив з того, що прийнятим рішенням Лисанівської сільської ради щодо передачі у власність ОСОБА_2 вищезазначених земельних ділянок та виданими на підставі цього рішення державними актами про право приватної власності на земельні ділянки порушуються права позивача, як співвласника будинковолодіння, що знаходиться по АДРЕСА_1

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі представника відповідача на пропуск позивачем позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав.

Згідно пояснень представника позивача, ОСОБА_7 стало відомо про порушення її прав лише після розірвання шлюбу з ОСОБА_4 на підставі рішення Старосинявського районного суду від 09.01.2014 року, після чого позивач була змушена звернутись до суду з даним позовом.

Ці пояснення не були спростовані в судовому засіданні в суді першої інстанції відповідачами та представником відповідача, та на підтвердження своїх заперечень відносно цих обставин достовірних доказів не навели. Заперечуючи проти позову, стверджували, що про оформлення документів на ОСОБА_2 позивач могла дізнатись ще у 2009 році.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може грунтуватись на припущеннях.

Відповідно до роз'яснень п. 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року №10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", у випадках об'єднання в одній заяві вимог як майнового, так і немайнового характеру судовий збір згідно з частиною третьою статті 6 Закону N 3674-VIпідлягає сплаті як за ставками, встановленими для позовів майнового характеру, так і за ставками, встановленими для позовних заяв зі спорів немайнового характеру. При цьому судовий збір може бути сплачений окремо за кожною вимогою або загальною сумою за всіма позовними вимогами.

Разом з тим, суд першої інстанції, при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат між сторонами не врахував даних роз'яснень та вимог, передбачених ст. 88 ЦПК України. У зв'язку з цим, є підставними доводи апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_3 щодо невірного вирішення судом питання про стягнення судового збору.

Зі змісту заяви про збільшення позовних вимог вбачається, що позивачем ставились вимоги як майнового характеру (одна вимога) так немайнового характеру (4 вимоги). В свою чергу, позивачем при подачі позову було сплачено 487 грн. 20 к. (243,60 +243,60). А тому, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, в розмірі 346 грн. 93 к. ((243,60+(243,60 х 42,42%) та на користь держави в розмірі 730 грн. 80 к. в рівних частках з кожного.

Частиною 2 ст. 314 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Апеляційні скарги представника ОСОБА_8 ОСОБА_3 та ОСОБА_9 задовольнити частково.

Рішення Старосинявського районного суду Хмельницької області від 12 березня 2015 року в частині визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та в частині розподілу судових витрат скасувати та ухвалити в цих частинах нове рішення..

Визнати свідоцтво про право власності на нерухоме майно - будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 Старосинявського району Хмельницької області, видане Лисанівською сільською радою 24 жовтня 2009 року на ім'я ОСОБА_2, частково недійсним - в частині 1/7 частини.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_4 та Лисанівської сільської ради на користь ОСОБА_7 по 115 грн. 64 к. судового збору з кожного.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_4 та Лисанівської сільської ради на користь держави по 243 грн. 60 к. судового збору з кожного.

В решті рішення Старосинявського районного суду Хмельницької області від 12 березня 2015 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду І.В. П'єнта

____________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції - Сегін І.Р.. Провадження № 22-ц/792/817/15

Доповідач -П'єнта І.В. Категорія № 81