Ухвала

іменем україни

22 липня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Коротуна В.М., Нагорняка В.А.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Вінницької міської ради, треті особи: Колективне будівельне-монтажне підприємство «БМУ-2», Приватне підприємство «АРТ. - В.К.», Товариство з обмеженою відповідальністю «В.К.В», Товариство з обмеженою відповідальністю фірма «Сіріус», фізична особа - підприємець ОСОБА_4, фізична особа - підприємець ОСОБА_5, Приватне підприємство «Опал», Товариство з обмеженою відповідальністю «Еліт», Мале приватне підприємство «Раїса», міське комунальне підприємство «ЖЕК № 7», про усунення перешкод у користуванні майном шляхом примусового звільнення незаконно займаного приміщення, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 27 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, у якому просив усунути йому перешкоди у користуванні майном шляхом зобов'язання Виконавчого комітету Вінницької міської ради звільнити незаконно займане приміщення, яке розташоване по АДРЕСА_1, загальною площею 70,1 кв. м, від перебування у ньому трансформаторної підстанції (КТП-6), трансформатора ТМЗ-1000, трансформатора ТМЗ-1000/10, пристрою конденсаторного у кількості 2 шт., ЛЕП-10 у кількості 2 шт.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 27 лютого 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити у справі нове рішення, яким його позов задовольнити у повному обсязі, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Проте ухвалені у справі судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій зазначеним вимогам процесуального закону не відповідають.

Судом встановлено, що позивач на підставі договору купівлі-продажу від 12 червня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованого за № 5310, та реєстраційного посвідчення від 02 липня 2008 року є власником приміщення № 25 у будівлі № 12 (загальною площею 70,1 кв. м), що складає 3/10000 частини виробничих будівель, які знаходяться по АДРЕСА_1.

Крім того, позивач є власником земельної ділянки з цільовим призначенням - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд будівельних організацій та підприємств (площею 0,0136 га) за вказаною адресою на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 11 листопада 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Майструк В.І. та зареєстрованого за № 2723, та державного акта на право власності на земельну ділянку від 23 травня 2012 року серії НОМЕР_1.

В указаному приміщенні розташовані об'єкти: трансформаторна підстанція (КТП-6), трансформатор ТМЗ-1000, трансформатор ТМЗ-1000/10, пристрій конденсаторний (2 шт.), ЛЕП-10 (2 шт.), які перебувають у комунальній власності територіальної громади м. Вінниці в особі Виконавчого комітету Вінницької міської ради.

04 жовтня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «Еліт» (далі - ТОВ «Компанія «Еліт») та Виконавчим комітетом Вінницької міської ради був укладений договір про безоплатну передачу майна № 2423, згідно з яким ТОВ «Компанія «Еліт» передало безоплатно територіальній громаді м. Вінниці в особі Виконавчого комітету Вінницької міської ради, а останній прийняв у власність майно, що розташоване по АДРЕСА_1, а саме: трансформаторну підстанцію (КТП-6), трансформатор ТМЗ-1000, трансформатор ТМЗ-1000/10, пристрій конденсаторний (2 шт.), ЛЕП-10 (2 шт.).

Рішенням Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 04 жовтня 2012 року № 2423 «Про приймання-передачу трансформаторної підстанції» затверджено вищевказаний договір про безоплатну передачу майна; вирішено ТОВ «Компанія «Еліт» безоплатно передати, а Департаменту енергетики, транспорту та зв'язку міської ради прийняти за актом приймання-передачі на баланс майно, визначене у договорі.

Згідно з актом приймання-передачі на баланс трансформаторної підстанції КТП-6 від 16 листопада 2012 року ТОВ «Компанія «Еліт» передало, а Департамент енергетики, транспорту та зв'язку Вінницької міської ради прийняв для бухгалтерського обліку майно комунальної власності, а саме: трансформаторну підстанцію (КТП-6), трансформатор ТМЗ-1000, трансформатор ТМЗ-1000/10, пристрій конденсаторний (2 шт.), ЛЕП-10 (2 шт.).

Так, звертаючись до суду з указаним позовом, позивач обґрунтовував свої вимоги висновком експертного дослідження за результатами проведення будівельно-технічного дослідження від 05 березня 2013 року № 348/13-12, складеним Вінницьким відділенням Київського науково-дослідного інституту судових експертиз на виконання заяви ОСОБА_3, згідно з яким обладнання КТП-10кВ (внутрішньозаводський № 6), яке розташоване у приміщенні № 25 у будівлі № 12 по АДРЕСА_1, нерозривно не пов'язане з конструктивними елементами приміщення даної будівлі і відповідно до визначень нормативних документів належить до рухомих речей; враховуючи конструктивні особливості обладнання КТП, а саме: модульна конструкція, болтові з'єднання окремих частин, тощо, наявність двох дверних отворів в приміщенні, де розташоване обладнання КТП, експертом встановлено, що можливо демонтувати обладнання трансформаторної КТП-10кВ (внутрішньозаводський №6), яке розташоване у приміщенні № 25 у будівлі № 12 по АДРЕСА_1, без нанесення шкоди конструктивним елементам та самому обладнанню.

Так, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції виходив з того, що спірні об'єкти: трансформаторну підстанцію (КТП-6), трансформатор ТМЗ-1000, трансформатор ТМЗ-1000/10, пристрій конденсаторний (2 шт.), ЛЕП-10 (2 шт.) розташовано у належному позивачу приміщенні до переходу вказаних об'єктів до комунальної власності, а тому дійшов висновку, що позивачем неправильно обрано спосіб захисту порушеного права, а саме: про усунення перешкод у користуванні майном шляхом зобов'язання Виконавчого комітету Вінницької міської ради звільнити незаконно займане приміщення.

Крім того, суд дійшов висновку, що демонтаж трансформаторної підстанції (КТП-6), трансформатора ТМЗ-1000, трансформатора ТМЗ-1000/10, пристрою конденсаторного (2 шт.), ЛЕП-10 (2 шт.) призведе до знеструмлення гуртожитку по вул. Келецькій, 52 у м. Вінниці та приміщень, розташованих по АДРЕСА_1, які належать суб'єктам господарювання, а саме: КБМП «БМУ-2», ПП «АРТ.-В.К.», ТОВ «В.К.В.», ТОВ фірмі «Сіріус», ФОП ОСОБА_4, ФОП ОСОБА_5, ПП «Опал», ТОВ «Еліт», МПП «Раїса», що завдасть шкоди громадянам - мешканцям гуртожитку, фізичним особам - підприємцям та юридичним особам.

При цьому наданий позивачем на обґрунтування позову висновок експертного дослідження за результатами проведення будівельно-технічного дослідження від 05 березня 2013 року № 348/13-12, складений Вінницьким відділенням Київського науково-дослідного інституту судових експертиз на виконання заяви ОСОБА_3, суд визнав неналежним доказом у справі, оскільки вказана експертиза не призначалася ухвалою суду у цій справі, а експерт не попереджався у встановленому законом порядку про відповідальність експерта за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов'язків.

За таких обставин суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Із вказаними висновками суду першої інстанції погодився й апеляційний суд та, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, виходив з того, що робота з перенесення трансформаторної підстанції потребує виготовлення певної документації та передбачає дозвільно-погоджувальну процедуру, яка у справі відсутня, а наданий позивачем експертний висновок не може розцінюватися як висновок судового експерта у розумінні ст. ст. 147 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1918/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 212 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1987/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1>.

Проте з такими висновками погодитися не можна, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст. 41 Конституції України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_825963/ed_2014_03_02/pravo1/Z960254K.html?pravo=1> кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ч. 4 ст. 41 Конституції України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_825963/ed_2014_03_02/pravo1/Z960254K.html?pravo=1>).

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st3> кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st4>).

Стаття 15 ЦК України <nau://ukr/435-15|st15> передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Таким чином, зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, зумовлена поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843362/ed_2014_07_24/pravo1/T030435.html?pravo=1> власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст. 319 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843364/ed_2014_07_24/pravo1/T030435.html?pravo=1> власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843366/ed_2014_07_24/pravo1/T030435.html?pravo=1> установлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st10> суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Отже, саме на суд як на державний орган покладено обов'язок вирішення справи відповідно до закону, у зв'язку із чим суд має право й зобов'язаний визначити характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню.

Проте на порушення наведених норм закону суд не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, а саме: не роз'яснив позивачу його прав та обов'язків, зокрема щодо призначення у цій справі судової експертизи для з'ясування питання про можливість усунення перешкод у користуванні його майном у визначений позивачем спосіб; не попередив про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, що призвело до неправильного вирішення справи.

Крім того, слід зазначити, що сам по собі факт відсутності експертного судового висновку не свідчить беззаперечно про безпідставність позову.

Суд в достатньому обсязі не перевірив доводів позивача щодо підстав звернення до суду із цим позовом, а саме: до передачі у жовтні 2012 року вищевказаних об'єктів рухомого майна на користь Виконавчого комітету Вінницької міської ради згідно з договором про безоплатну передачу майна № 2423, між позивачем і ТОВ «Компанія «Еліт» було укладено договір оренди належних позивачу на праві власності приміщень, на підставі якого позивач одержував орендну плату, таким чином його майновий інтерес було захищено, а після передачі цих об'єктів рухомого майна на користь Виконавчого комітету Вінницької міської ради останній відмовляється продовжувати з позивачем договірні відносини, що порушує права позивача вільно розпоряджатися своєю власністю.

Суд має врахувати принцип змагальності сторін, установлений ст. 10 ЦПК України, та, крім доводів позивача, перевірити також обставини, на які посилається відповідач як на підставу своїх заперечень, чи підтверджені вони належними та допустимими доказами та чи є такими, що б давали підстави для відмови позивачеві у захисті своїх прав як власника майна.

Оскільки суди першої й апеляційної інстанцій на порушення вимог ст. ст. 212-215, 303 ЦПК України не дотрималися норм процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, в достатньому обсязі не визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають до них застосуванню, а також правовою природою заявленого позову, змістом і підставами заявлених позовних вимог, в результаті чого рішення не відповідають вимогам ст. ст. -213214, 316 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> щодо законності й обґрунтованості, тому в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України ці рішення підлягають скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 27 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов
Судді: В.М. Коротун

В.А. Нагорняк

І.К. Парінова

О.В. Ступак