Справа № 203/1837/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2015 року Кіровський районний суд м.Дніпропетровська в складі:

Головуючого-судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Місюра К.А.

за участю представника відповідача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «Дніпропетровський трубний завод», треті особи приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, про встановлення факту постійного проживання, визнання договору дарування недійсним, визнання права користування житловим приміщенням, визнання нечинним розпорядження та недійсним свідоцтва про право власності, зобовязання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого, під час розгляду справи уточнивши позовні вимоги, остаточно зазначив, що на підставі ордеру, виданого Публічним акціонерним товариством «Дніпропетровський трубний завод» його сімя: його мати ОСОБА_5, батько ОСОБА_6, брат ОСОБА_3 та він, вселились до квартири АДРЕСА_1. В 1991 році він зареєстрував шлюб з ОСОБА_7 та переїхав проживати за місцем мешкання дружини на ж/м Тополя, де згодом був прописаний. В 1985 році його брат ОСОБА_3 також зареєстрував шлюб і переїхав проживати за іншою адресою, але залишився зареєстрованим за адресою проживання батьків. В 1996 році шлюбні стосунки з дружиною було припинено та за згоди батьків він повернувся проживати до ІНФОРМАЦІЯ_1, де проживає до теперішнього часу, але не зареєстрований. В 1997 році його батьки та брат без його відома приватизували квартиру. А 24.03.2006 року на підставі договору дарування 2/3 квартири батьками була подарована його брату ОСОБА_3 10.06.2008 року помер батько, а 15.09.2011 року мати. На протязі всього часу проживання в квартирі з 1996 року він був впевнений, що квартира знаходиться в державній власності. В кінці 2014 року він вирішив зареєструватись в останній, але в РЕУ-3 йому повідомили, що квартира є приватною власністю брата ОСОБА_3 та без його згоди реєстрація проведена бути не може. В звязку з цим, посилаючись на те, що було порушено його житлові права, квартира приватизована без його згоди та участі, не дивлячись на факт постійного проживання в останній на момент приватизації, позивач просив суд встановити факт його постійного проживання в спірній квартирі з 1996 року, визнати право користування останньою, визнати нечинним розпорядження органу приватизації та недійсним свідоцтво про право власності, визнати недійсним договір дарування 2/3 частин квартир від 24.03.2006 року та зобовязати Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції скасувати право власності на квартиру.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просив суд задовольнити останній в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні позов визнав та не заперечував проти його задоволення, визнавши обставини, зазначені в позовній заяві. В призначене на 17.06.2015 року позивач та його представник не зявились. В наданій заяві представник позивача просив провести розгляд справи за його відсутності.

Представник іншого відповідача - Публічного акціонерного товариства «Дніпропетровський трубний завод», в судовому засіданні 13.05.2015 року позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на не-обгрунтованість позовних вимог та не підтвердження їх належними доказами. Також в подані письмовій заяві посилався на пропуск позивачем строку позовної давності та просив застосувати наслідки пропуску такого строку. В подальші судові засідання не зявився.

Третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, в наданій заяві просила розглядати справу без її участі.

Інша третя особа - Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, явку свого представника в судове засідання не забезпечила. Повідомлень про вступ до участі у справі відповідно до ч.3 ст.36 ПК України не надали.

Враховуючи подану представником позивача заяву, повторну неявку представника відповідача-2, той факт, що останній приймав участь в судовому засіданні 13.05.2015 року, в якому надав свої заперечення з приводу заявленого позову, суд вважає за можливе провести подальший розгляд справи за відсутності не зявившихся сторін.

Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків та дослідивши матеріали цивільної справи. Суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що на підставі ордеру №554 від 12.03.1973 року виданого ОСОБА_5 на склад сімї з чотирьох осіб ОСОБА_5 (основний квартиронаймач), ОСОБА_6 (чоловік) та їх діти ОСОБА_2 та ОСОБА_3, вселились до квартири АДРЕСА_2.

В 1991 році ОСОБА_2 одружився з ОСОБА_7 та переїхав проживати на ж/м Тополя за місцем проживання дружини, де в подальшому був прописаний.

В 1996 році шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 було розірвано та за згоди батьків позивач повернувся проживати до ІНФОРМАЦІЯ_1, де проживає до теперішнього часу, але не зареєстрований.

Вказані обставини були визнані представником відповідача ОСОБА_8 та підтверджуються показаннями допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_8

Так свідки ОСОБА_9В та ОСОБА_10 в судовому засіданні зазначили, що проживають в квартирі №11 та №8 по пр.Пушкіна,25/27 з 1977 року та з 1987 року відповідно. Сімю ОСОБА_8 знають добре. На початку 90-х років ОСОБА_2 одружився та виїхав проживати до своєї дружини. В середині 90-х років знов повернувся проживати до батьків у квартиру №7. При зустрічах казав, що сімейне життя не склалось, став випивати. З цього часу та по теперішній мешкає в квартирі.

Допитана в якості свідка ОСОБА_8 в судовому засіданні підтвердила, що в 1991 році зареєструвала шлюб з ОСОБА_2, який на той час мешкав зі своїми батьками в квартирі АДРЕСА_2. Після укладення шлюбу чоловік переїхав проживати до неї на ж/м Тополя, де був зареєстрований. Через зловживання останнім спиртними напоями шлюбні відносини між ними було припинено та після розірвання шлюбу в 1996 році ОСОБА_2 повернувся проживати до своїх батьків, де мешкає по теперішній час. Вони періодично зустрічаються з ОСОБА_2, який відвідує дітей. Останній їй повідомляв, що в грудні 2014 року вирішив зареєструватись в квартирі, після чого дізнався в ЖЕКу, що квартира була приватизована батьками та братом. Вважає, що позивача не було повідомлено про це через зловживання останнім спиртними напоями.

Аналізуючи показання вказаних свідків суд вважає їх обєктивними та достовірними, оскільки вони не протирічать один одному, логічні та послідовні, не взаємовиключні, а лише такі що доповнюють одне одного, тому піддавати їх критичній оцінці та сумніву у суду не має підстав.

Відповідно до ст.64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Відповідно до ст.65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до сь.106 ЖК України повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім'ї наймача.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, на території якої вони хочуть проживати чи перебувати.

Реєстрація - внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.

Як розяснено в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», з наступними змінами та п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сімї наймача (власник) приміщення, або ж для відмови у цьому. Відсутність письмової згоди членів сімї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселились, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловили таку згоду.

Враховуючи зазначені вище обставини та положення закону, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання в ІНФОРМАЦІЯ_2 з 1996 року по теперішній час, а також про визнання права користування вказаним жилим приміщенням, є обґрунтованими, підтвердженні належними доказами та підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.2 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що на підставі розпорядження приватизаційного органу Акціонерного товариства «Дніпропетровський трубний завод» №647 від 22.01.1997 року та виданого на його підставі 22.01.1997 року свідоцтва про право власності на житло, квартиру АДРЕСА_3. було передано в приватну власність ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_3

На підставі договору дарування від 24.03.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрованого в реєстрі за №1642, 2/3 частин квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було подаровано ОСОБА_3

Оскільки з 1996 року позивач повернувся на постійне проживання до ІНФОРМАЦІЯ_3 та з цього часу постійно мешкав в останній, суд вважає, що приватизація в 1997 році спірної квартири ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_3 без відома та участі позивача, була проведена всупереч вимогам ч.2 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

А тому слід задовольнити і позовні вимоги ОСОБА_2 щодо визнання недійсними розпорядження приватизаційного органу Акціонерного товариства «Дніпропетровський трубний завод» №647 від 22.01.1997 року та виданого на його підставі 22.01.1997 року свідоцтва про право власності на житло про передачу в приватну власність ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_3.

З огляду на це, недійсність розпорядження та свідоцтва про право власності з моменту їх видачі, у відповідності до ст.ст.203,215 ЦПК України слід визнати недійсним договір дарування від 24.03.2006 року 2/3 частин квартири АДРЕСА_3, укладений між ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за №1642.

В своєму позові ОСОБА_2 також просив зобовязати Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції скасувати право власності відповідача ОСОБА_3 на квартиру.

Разом з тим, предявлення вказаної вимоги до Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, яке залучено позивачем до участі у справі в якості третьої особи, не передбачено ЦПК України.

Однак, суд враховує, що визнання недійсними правовстановлюючих документів, на підставі яких було зареєстровано право власності на спірну квартиру за відповідачем ОСОБА_3, тягне за собою скасування державної реєстрації права власності, що проведена на підставі останніх.

В вязку з цим, позовні вимоги ОСОБА_2 в цій частині слід задовольнити частково та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_3, проведену на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 22.01.1997 року Акціонерним товариством «Дніпропетровський трубний завод» та на підставі договору дарування від 24.03.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрованого в реєстрі за №1642.

Посилання представника Публічного акціонерного товариства «Дніпропетровський трубний завод» на пропуск позивачем строку позовної давності суд вважає безпідставними, оскільки будь-яких доказів, які б свідчили про обізнаність позивача про приватизацію квартири та подальше відчуження її частки батьками на користь відповідача ОСОБА_3 більш ніж за три роки до звернення до суду з позовом, представником відповідача не надано.

В той час, як позивач в своєму позові та його представник в судовому засіданні зазначили, що про факт приватизації квартири та відчуження її частки відповідачу ОСОБА_3 позивач дізнався лише наприкінці 2014 року, звернувшись до ЖЕКу з приводу реєстрації квартири.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні не заперечувала той факт, що приватизація квартири та її відчуження відповідачу здійснювалось без відома позивача.

Відповідно до ст.88 ЦПК України та пропорційно до задоволених позовних вимог з ОСОБА_3 на користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі 974 грн. 40 коп. (за чотири задоволених вимоги немайнового характеру) та з Публічного акціонерного товариства «Дніпропетровський трубний завод» на користь позивача судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. (за одну задоволену вимогу немайнового характеру).

На підставі викладеного та керуючись ст.47 Конституції України, ст.ст.64,65,106 ЖК України, ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ч.2 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст.ст.203,215 ЦК України, ст.ст.3,10,11,31,36,58-61,88,169,212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «Дніпропетровський трубний завод», треті особи приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, про встановлення факту постійного проживання, визнання договору дарування недійсним, визнання права користування житловим приміщенням, визнання нечинним розпорядження та недійсним свідоцтва про право власності, зобовязання вчинити певні дії задовольнити частково.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 з 1996 року по теперішній час.

Визнати за ОСОБА_2 право користування жилим приміщенням квартирою №7 в будинку №25/27 по пр.Пушкіна в м.Дніпропетровську.

Визнати недійсними розпорядження приватизаційного органу Акціонерного товариства «Дніпропетровський трубний завод» №647 від 22 січня 1997 року та видане на його підставі 22 січня 1997 року свідоцтво про право власності на житло про передачу в приватну власність ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_3.

Визнати недійсним договір дарування від 24 березня 2006 року 2/3 частин квартири АДРЕСА_3, укладений між ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрованим в реєстрі за №1642.

Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_3, проведену на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 22 січня 1997 року Акціонерним товариством «Дніпропетровський трубний завод» та на підставі договору дарування від 24 березня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрованого в реєстрі за №1642.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 974 грн. 40 коп.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дніпропетровський трубний завод» на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд м.Дніпропетровська шляхом подачі протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С.Ю. Казак