У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 вересня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді - Ковалевича С.П.

суддів: Василевича В.С., Оніпко О.В.

секретар судового засідання - Ковальчук Л.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на заочне рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 27 липня 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1, третя особа, що не заявляє самостійних вимог ОСОБА_2 про виселення.

Перевіривши докази та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

Заочним рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 27 липня 2015 року в задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Вважаючи дане рішення незаконним через порушення судом норм матеріального та процесуального права та невідповідністю висновків суду обставинам справи, ПАТ КБ «Приватбанк» подало на нього апеляційну скаргу.

На обґрунтування скарги вказує, що суд першої інстанції залишив поза увагою, що невиконання вимог частини першої ст. 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (ч.3 ст.33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням ст.124 Конституції України.

Зазначає, що ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та 17.12.2010 року суд виніс рішення звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок загальною площею 66.60, житловою площею 48.50 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк».

Статтею 39 Закону «Про іпотеку» передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців.

Суд першої інстанції застосував ч.2 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку», однак, вказана норма встановлює позасудове врегулювання виселення на підставі договору. В даному випадку банк звернувся за судовим захистом своїх прав та інтересів, тому судом невірно застосована норма матеріального права, що є підставою для скасування рішення.

Крім того, суд першої інстанції припустився порушень норм процесуального права. Не надавши належної оцінки всім обставинам справи та доказам, що містяться в матеріалах справи суд фактично порушив вимог статті 214 ЦПК України.

Посилаючись на викладені обставини, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріалами справи встановлено, що рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 17 грудня 2012р. звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок АДРЕСА_1 шляхом його продажу іпотекодержателем, яким є ПАТ „ПриватБанк" у зв"язку з порушенням іпотекодавцем ОСОБА_2 умов кредитного договору щодо своєчасного його погашення.

Відповідно до ст. 40 Закону України „По іпотеку" після прийняття рішення про звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок всі мешканці зобов"язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити житловий будинок протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок у встановлений строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ „ПриватБанк" про виселення із спірного житлового будинку ОСОБА_1, як члена сім"ї ОСОБА_2, суд першої інстанції правильно послався на порушення позивачем вищенаведених вимог ст. 40 Закону України „Про іпотеку", оскільки банк письмово не попереджував її про добровільне виселення з будинку чого банком і не заперечується.

Таке ж правило закріплене і п. 43 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012р. „Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин".

Доводи апелянта, які викладені в його апеляційній скарзі не спростовують висновків суду, з якими погоджується і колегія суддів.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував дійсні обставини по справі, дав належну оцінку зібраним доказам і постановив рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 307, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» відхилити.

Заочне рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 27 липня 2015 року залишити без змін

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Сторони по справі мають право оскаржити рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду протягом двадцяти днів з дня проголошення ухвали апеляційної інстанції в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: С.П. Ковалевич

Судді: В.С. Василевич

О.В. Оніпко