Справа № 369/7713/14 Головуючий у І інстанції Пінкевич Н. С.
Провадження № 22-ц/780/1351/15 Доповідач у 2 інстанції Кашперська Т. Ц.
Категорія 46 28.04.2015
УХВАЛА

Іменем України

28 квітня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагєєва В.О., Яворського М.А.

за участю секретаря Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою заступника прокурора Київської області на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 листопада 2014 року у справі за позовом заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Головного управління Держземагентства у Київській області, регіонального відділення Фонду державного майна в Київській області, Державного підприємства «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» до Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Немирів-Ойл», треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання незаконним та скасування розпоряджень адміністрації, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації, витребування майна з незаконного володіння, визнання права власності та права користування земельною ділянкою,

заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2014 року позивач заступник прокурора Київської області звернувся до суду в інтересах держави в особі Головного управління Держземагентства у Київській області, регіонального відділення Фонду державного майна в Київській області, Державного підприємства «Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» із позовом про визнання незаконним та скасування розпоряджень адміністрації, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації, витребування майна з незаконного володіння, визнання права власності та права користування земельною ділянкою. Заявлені вимоги мотивував тим, що розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністраціі від 11 листопада 2002 року № 427 ДП «Пуща-Водиця» надано у постійне користування для ведення товарного сільськогосподарського виробництва земельну ділянку загальної площею 1448,5994 га. та видано державний акт на право постійного користування землею. Також розпорядженням голови Києво-Святошинської районної державної адміністрації № 2721 від 19 жовтня 2012 року затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки загальною площею 0,9000 га. для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району громадянам ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та передано вказану земельну ділянку у власність із наступною видачею державних актів кожній. Також ОСОБА_3 06 грудня 2012 року продала ОСОБА_2 земельну ділянку, про що проставлено відмітку на державному акті про право власності на земельну ділінку. В подальшому розпорядженнями голови Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 25 грудня 2012 року змінено цільове призначення вказаних земельних ділянок із земель для ведення особистого селянського господарства на землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення для будівництва та обслуговування автозаправного та торгівельно-офісного комплексу. Розпорядження голови Києво-Святошинської районной державної адміністрації від 19 жовтня 2012 року щодо передачі у власність земельних ділянок громадянам прийняте в порушення ст. 149 ЗК України, оскільки земельні ділянки належать на праві постійного користування ДП «Пуща-Водиця» та не вилучалися в останнього. Крім того, при прийнятті розпорядження голова Києво-Святошинської районної державної адміністрації вийшов за межі наданих йому повноважень, оскільки на спірних земельних ділянках розташоване ДП «Пуща-Водиця», а тому він не є органом, уповноваженим розпоряджатися землями, на яких розташовані державні підприємства. Також в ході перевірки установлено, що ОСОБА_5 будь-яких заяв до державної адміністрації щодо отримання у власність земельної ділянки в межах Софіївсько-Борщагівської ради не подавала, правовстановлюючі документи на право власності на земельну ділянку не отримувала, що свідчить про порушення ст. 118 ЗК України. В подальшому ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підставі договорів купівлі-продажу від 08 липня 2013 року відчужили земельні ділянки на користь ТОВ «Немирів-Ойл». Уточнивши позовні вимоги в жовтні 2014 року, просив визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Києво-Святошинської районної державної адміністрації № 2721 від 19 жовтня 2012 року та № 3630, 3631, 3662 від 25 грудня 2012 року, визнати недійсними державні акти на право власності на земельну ділянку, видані ОСОБА_3 з відміткою про продаж земельної ділянки ОСОБА_2, скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на земельні дліняки ТОВ «Немирів-Ойл», витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 та ТОВ «Немирів-Ойл» на користь держави в особі Головного управління Держземагентства у Київській області та ДП «Пуща-Водиця» спірні земельні ділянки; визнати за державою в особі Головного управління Держземагентства у Київській області право власності та ДП «Пуща-Водиця» право користування на вказані земельні ділянки.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 листопада 2014 року в задоволенні позову заступника прокурора Київської області відмовлено.

Заступник прокурора Київської області, не погоджуючись із рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 листопада 2014 року, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову прокурора суд першої інстанції виходив із того, що Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області у відповідності до діючого законодавства України своїми розпорядженнями передала безоплатно у власність громадянам спірні земельні ділянки, а останні реалізували своє законне право на отримання у власність земельних ділянок та отримали на них державні акти на право власності.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

З матеріалів справи колегія суддів вбачає, що розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 11 грудня 2002 року № 427 державному підприємству «Пуща-Водиця» надано у постійне користування для ведення товарного сільськогосподарського виробництва земельну ділянку загальною площею 1448,5994 га. 11 листопада 2002 року видано державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 003658, який зареєстровано у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 549.

Розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 19 жовтня 2012 року № 2721 затверджено проект та передано у власність трьом громадянам України земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області за межами населеного пункту площею 0,900 га., а саме ОСОБА_5 площею 0,2000 га., ОСОБА_3 площею 0,3000 га., ОСОБА_4 площею 0,4000 га.

26 жовтня 2012 року ОСОБА_4 отримала державний акт серія НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,4000 га. з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться в межах Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_2.

26 жовтня 2012 року ОСОБА_3 отримала державний акт серія НОМЕР_3 на право власності на земельну ділянку площею 0,3000 га. з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться в межах Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_5.

26 жовтня 2012 року ОСОБА_5 отримала державний акт серія НОМЕР_4 на право власності на земельну ділянку площею 0,2000 га. з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться в межах Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_6.

В подальшому розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 25 грудня 2012 року № 3660 затверджено проект щодо зміни цільового призначення земельної ділянки ОСОБА_4 площею 0,4000 га., цільове призначення якої змінюється з земель для ведення особистого селянського господарства на землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення для будівництва та обслуговування автозаправного та торгівельно-офісного комплексу в адміністративних межах Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.

Розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 25 грудня 2012 року № 3661 затверджено проект щодо зміни цільового призначення земельної ділянки ОСОБА_5 площею 0,2000 га., цільове призначення якої змінюється з земель для ведення особистого селянського господарства на землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення для будівництва та обслуговування автозаправного та торгівельно-офісного комплексу в адміністративних межах Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.

Розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 25 грудня 2012 року № 3662 затверджено проект щодо зміни цільового призначення земельної ділянки ОСОБА_2 площею 0,3000 га., цільове призначення якої змінюється з земель для ведення особистого селянського господарства на землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення для будівництва та обслуговування автозаправного та торгівельно-офісного комплексу в адміністративних межах Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.

06 грудня 2012 року між ОСОБА_3 як власником земельної ділянки та ОСОБА_2укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки.

08 липня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 як власниками земельних ділянок та ТОВ «Немирів-Ойл» також укладено договори купівлі-продажу земельних ділянок.

Вказані обставини підтверджуються наявними в справі доказами.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рада міністрів Автономної Республіки Крим, районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Рада міністрів Автономної Республіки Крим, районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» на виконання Конституції України, законів України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону забезпечують нормативно-правове регулювання власних і делегованих повноважень, голова місцевої державної адміністрації в межах своїх повноважень видає розпорядження.

Таким чином, розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 19 жовтня 2012 року № 2721 видано на виконання ст. 118 ЗК України, якою визначається порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

Пунктом 12 Перехідних положень ЗК України встановлено, що до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзацах другому та четвертому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради з урахуванням вимог абзацу третього цього пункту, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області є місцевим органом виконавчої влади і входить в систему виконавчої влади.

З урахуванням вимог п. 12 Перехідних положень ЗК України Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області мала встановлене законом право розпоряджатися землями, які знаходяться за межами населених пунктів.

Відповідно до ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

За таких обставин колегія суддів вважає правильними висновки суду, що відповідачі скористалися своїм законним правом та отримали безоплатно у власність земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області у відповідності до ст. 121 ЗК України, а Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області законно розпорядилася земельними ділянками та передала їх безоплатно у власність фізичним особам, яким були в подальшому видані державні акти на право власності на земельну ділянку.

Відтак, спростовуються вищенаведеним та є безпідставними доводи позивача про те, що при винесенні оспорюваних розпоряджень відповідач діяв із перевищенням наданих йому законом повноважень.

Колегія суддів враховує, що позивачем на підтвердження своїх доводів не було надано належних та допустимих доказів накладення спірних земельних ділянок на земельну ділянку, що перебуває у постійному користуванні ДП «Пуща-Водиця», при цьому судом першої інстанції була всебічно розглянута дана обставина та встановлено, що схема розташування земельних ділянок (а.с. 22) ніким не підписана і не засвідчена належним чином і тому не може вважатися належним доказом.

В подальшому до апеляційного суду прокурором надавалися витяги з державного земельного кадастру на земельні ділянки із відповідними кадастровими номерами, однак дані витяги не містять відомостей щодо прострорового розташування спірних земельних ділянок, а також лист Київського ДП геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» від 27 квітня 2015 року № 01-01/361, яким надано викопіювання з топографічної карти та повідомлено, що земельні ділянки повністю накладаються на земельну ділянку, яка перебуває в постійному користуванні ДП «НДВА «Пуща-Водиця».

Відповідно до ч. 2 ст. 59, ст. 143 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Клопотань про призначення судової експертизи для з'ясування даного питання прокурором під час розгляду справи і при її перегляді в апеляційному порядку заявлено не було.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відтак, висновки суду першої інстанції щодо недоведеності належними та допустимими доказами тих обставин, що спірні земльені ділянки накладаються на земельну ділянку, що перебувала в користуванні підприємства на момент видачі оспорюваних розпоряджень та державних актів на право власності на земельні ділянки апелянтом не спростовані.

За таких умов обставина накладення спірних земельних ділянок не може вважатися доведеною, а тому суд першої інстанції правомірно відмовив в позові.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що із письмових пояснень ОСОБА_6 вбачається, що будь-яких заяв (клопотань) до районної державної адміністрації щодо отримання у власність земельної ділянки вона не подавала і правовстановлюючі документи на отримувала, оскільки вказані письмові пояснення відбиралися у ОСОБА_6 в межах розгляду кримінальної справи, вирок у якій в матеріалах справи відсутній, а тому такі пояснення, виходячи із вимог ст. 61 ЦПК України щодо звільнення від доказування за результатами рішень у справах іншої підвідомчості, не можна вважати належним та допустимим доказом.

Відтак, посилання позивача на існування таких пояснень ОСОБА_6 були належним чином оцінені судом першої інстанції.

При цьому судом першої інстанції зроблено вірний висновок, що Кабінет Міністрів України не наділений правом розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення, а тому не має право як уповноважений орган власника - держави приймати рішення про припинення права користування земельною ділянкою.

Відповідно до ст. 13 ЗК України до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить: розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом; реалізація державної політики у галузі використання та охорони земель; викуп земельних ділянок для суспільних потреб у порядку, визначеному законом; координація проведення земельної реформи; розроблення і забезпечення виконання загальнодержавних програм використання та охорони земель; організація ведення державного земельного кадастру, державного контролю за використанням і охороною земель та здійснення землеустрою; встановлення порядку проведення моніторингу земель; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Відповідно до ч. 7 ст. 122 ЗК України в редакції на момент виникнення спірних правовідносин Кабінет Міністрів України передає земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у випадках, визначених статтями 149, 150 цього Кодексу.

Відповідно до ст. ст. 149, 150 ЗК України Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення та суб'єктів господарювання залізничного транспорту загального користування у зв'язку з їх реорганізацією шляхом злиття під час утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», крім випадків, визначених частинами п'ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.

Оцінюючи доводи відповідачів щодо припинення права користування ДП «НДВА «Пуща-Водиця» на частину земельних ділянок, що були надані в користування підприємству в 2002 році, колегія суддів враховує наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, ДП «НДВА «Пуща-Водиця» неодноразово зверталось до Києво-Святошинської районої державної адміністрації Київської області із заявами про відмову від права постійного користування певними частинами земельних ділянок, попередньо отримавши погодження Міністерства аграрної політики та продовольства, тобто з дотриманням норм законодавства. Дані обставини були встановлені рішенням Апеляційного суду Київської області від 03 листопада 2014 року в справі № 369/3643/14-ц в справі за позовом Генеральної прокуратури України до Києво-Святошинської районної адміністрації Київської області та інших про визнання протиправними та скасування розпоряджень, визнання недійсним державних актів на право приватної власності на земельні ділянки (а. с. 194 - 201). На обставини вилучення із постійного користування ДП «НДВА «Пуща-Водиця» 950 га. є посилання в ухвалі Печерського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2014 року про проведення обшуку, відповідно до якої протоколом обшуку від 20 листопада 2014 року у Києво-Святошинської районної державної адміністрації було вилучено розпорядження за 2010 - 2012 роки (а. с. 236 - 240).

Таким чином, із матеріалів справи вбачається, що ДП «НДВА «Пуща-Водиця» зверталось до Києво-Святошинської районої державної адміністрації Київської області із заявами про відмову від права постійного користування певними частинами земельних ділянок, попередньо отримавши погодження Міністерства аграрної політики та продовольства, за розпорядженнями районної державної адміністрації припинялось право користування земельними ділянками певною площею, за даними фактами існує кримінальне провадження, доказів постановлення вироку в даному кримінальному провадженні не надано.

Позивач усунувся від спростування або доведення даних обставин та не довів, в якому розмірі та межах перебувала земельна ділянка ДП «НДВГ «Пуща-Водиця» на час видачі спірних розпоряджень та видачі державних актів та чи перебували спірні земельні ділянки відповідачів на цей момент у користуванні підприємства.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Відповідно до ст. ст. 30, 33 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. При цьому відповідачем вважається особа, яка має відповідати до позовом.

Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Звертаючись до суду у серпні 2014 року із позовом про визнання протиправними та скасування розпоряджень, прокурор просив визнати незаконним та скасувати розпорядження № 2721 від 19 жовтня 2012 року, прийняте на користь ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, та залучив даних осіб в якості відповідачів.

В подальшому, доповнивши позовні вимоги, прокурор на власний розсуд розпорядився правами щодо позову та змінив процесуальний статус вказаних відповідачів на третіх осіб, однак вимоги щодо скасування розпорядження залишив незмінними.

Враховуючи, що розпорядженням № 2721 від 19 жовтня 2012 року, №№ 3660, 3661, 3662 від 25 грудня 2012 року вирішені права ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, позовні вимоги про скасування даного розпорядження повинні пред'являтися до них як до відповідачів, а тому обраний прокурором спосіб захисту права є некоректним та в силу вимог ЦПК України задоволенню не підлягав.

З цих же підстав не могли бути задоволені вимоги про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_3, оскільки сама ОСОБА_3 не є відповідачем по справі.

Крім того, звертаючись в інтересах держави в особі Головного управління Держземагенства у Київській області, посилаючись на протиправне вибуття з державної власності земельних ділянок сільськогосподарського призначення та вимагаючи визнати за Управлінням право власності на спірні земельні ділянки, прокурор обґрунтовував свої вимоги ч. 4 ст. 122 ЗК України, відповідно до якої обласні державні адміністрації передають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті.

Таким чином, визнання права власності на спірні земельні ділянки саме за Головним управлінням Держземагенства у Київській області не обґрунтовується вимогами закону, на який посилався прокурор, та не відповідає принципу розподілу земель між розпорядниками, визначеному п. 12 Перехідних положень ЗК України.

Колегія суддів враховує, що земельні ділянки вибули із володіння держави на підставі розпорядження районної державної адміністрації, протиправність якого не була доведена позивачем під час розгляду справи по суті.

Колегія суддів звертає увагу, що позовні вимоги про витребування спірних земельних ділянок заявлені прокурором із незаконного володіння відповідачів, не враховуючи тих обставин, що земельні ділянки були відчужені за неоскарженими договорами купівлі-продажу, а отже на відповідній правовій підставі, і відповідачі є добросовісними набувачами земельних ділянок.

Така позиція відповідає п.п. 21, 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», згідно яких спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Відповідно до п. 27 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703, державний акт на право власності на земельну ділянку є документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

При цьому колегія враховує, що державні акти на право власності на земельні ділянки, видані на ім'я ОСОБА_5 та ОСОБА_4, позивачем не оскаржувались, а отже не доведено, що дані особи не мали право відчужувати земельні ділянки, тому позовні вимоги про витребування земельних ділянок без скасування правовстановлюючих документів їх першочергових власників заявлені прокурором передчасно.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

З урахуванням вищевикладеного колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу заступника прокурора Київської області відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту її проголошення.

Головуючий : Кашперська Т.Ц.

Судді : Фінагєєв В.О.

Яворський М.А.