АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22ц/796/7896/2015 Головуючий у 1-й інстанції Калініченко Л.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Вербової І.М., Поливач Л.Д.

при секретарях- Боярській І.І. та Бугай О.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Голосіївської районного в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16 лютого 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2015 року представник ОСОБА_2 звернулась до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що від шлюбу з ОСОБА_3 вона має сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Вказує на те, що в сім'ї часто виникали сварки та різні непорозуміння, відповідач бив позивачку, погрожував їй, принижував її, також мали місце випадки побиття й дитини. Відповідач неодноразово вивозив сина на відпочинок без повідомлення та згоди позивача, обмежував позивача у зустрічах із сином та в участі у його вихованні. Позивач зазначає про те, що відповідач не завжди може забезпечити належний догляд та виховання дитини, вказує на те, що син не хоче проживати разом із батьком, за час окремого від батька проживання став спокійнішим, успішнішим у навчанні та проявляє більшу зацікавленість у своїх успіхах. З 2013 року син проживає разом із нею, однак вона не впевнена в тому, що відповідач знову не буде вдаватися до відібрання дитини. У зв'язку з неможливістю вирішити питання про місце проживання дитини мирним шляхом, позивач просила визначити місце проживання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 з нею.

15 травня 2014 року ОСОБА_3 подано до суду зустрічну позовну заяву про відібрання малолітньої дитини та визначення її місця проживання.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 16 лютого 2015 року зазначену позовну заяву залишено без розгляду.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 16 лютого 2015 року позов задоволено.

Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір‛ю ОСОБА_2, за адресою: АДРЕСА_1.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на те, що судом було зроблено висновки, які не відповідають обставинам справи, та порушено норми матеріального права, що призвело до не вірного вирішення справи. Суд не взяв до уваги того, що ОСОБА_2 фактично проживає у кімнаті АДРЕСА_2, а атому не вірно визначив місце проживання дитини.

Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з‛явилися, про розгляд справи повідомлені за законом належно, причини неявки не повідомили,заяв про відкладення справи не подавали.

Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК неявка сторін,або інших осіб,які беруть участь у справі,належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи в апеляційному суді.

Заслухавши доповідь судді та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.. Києва дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Судом встановлено, що сторони у справі проживали разом та перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 травня 2006 року.

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає разом з позивачем за адресою :АДРЕСА_1.

Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов за зазначеною адресою від 26 травня 2014 року, складеним комісією Служби у справах дітей Деснянської районної в місті Чернігові ради, ОСОБА_2 створено усі умови для проживання та всебічного розвитку свого малолітнього сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. За вказаною адресою знаходиться двокімнатна квартира, яка належить дідусю ОСОБА_2 - ОСОБА_6, який проживає за іншою адресою. У квартирі проживають ОСОБА_2 та її син ОСОБА_5, є всі необхідні меблі, побутова техніка, квартира в хорошому санітарному стані. Дитина займає в квартирі окрему кімнату, облаштовану необхідними меблями, забезпечена необхідним шкільним приладдям, одягом та взуттям.

Відповідач ОСОБА_3 проживає окремо за адресою: АДРЕСА_3. Як свідчить акт обстеження житлово-побутових умов проживання, складений спеціалістами Служби у справах дітей Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації, зазначене житло складається з однієї кімнати, в якій створені належні умови для проживання малолітнього ОСОБА_5. В кімнаті зроблено косметичний ремонт, є диван, розкладне крісло, письмовий стіл, полиці для речей та книжок, шведська стінка. Для дитини в кімнаті виділено окреме ліжко, достатньо місця для ігор, наявні іграшки та речі.

Власного житла сторони у справі не мають.

Згідно з висновком комісії з питань захисту прав дитини та служби у справах дітей щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, затвердженим рішенням виконкому Деснянської районної в місті Чернігові ради 26 січня 2015 року, виконком як орган опіки і піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3.з матір'ю - ОСОБА_2.

За інформацією Чернігівського міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді, наданої в листі від 13 червня 2014 року №897, дитина віддає перевагу у спілкуванні та перебуванні з матір'ю, довіри батькові не виказує. З метою попередження психотравмуючого впливу на дитину фахівцями центру рекомендовано проживання дитини з матір'ю.

Судом встановлено, що позивач працює на посаді доцента Національного університету біоресурсів і природокористування України, має постійний дохід, що дозволяє їй утримувати дитину, за місцем роботи характеризується позитивно. Відповідач працює професором Київського національного університету ім. Тараса Шевченка, також має постійний дохід, який значно перевищує доходи позивача.

Відповідно до ст.51 Конституції України, ст. 5 СК України, держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України.

Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини.

Згідно зі ст.9 Конвенції ООН про права дитини держава має забезпечити, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли за рішенням суду буде встановлено, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішений органом опіки та піклування або судом. Підчас вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Статтею 160 СК України, передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Так, згідно з ч. 1,2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Крім того, Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Виходячи з вищенаведеного, суд першої інстанції, не встановивши передбачених ч. 2 ст. 161 СК України обставин чи будь-яких виключних обставин, які б викликали необхідність розлучення малолітньої дитини з її матір'ю, вірно застосувавши до правовідносин, що виникли між сторонами норми як міжнародного права так і національного права врахувавши висновок служби у справах дітей, дійшов обґрунтованого й законного висновку про визначення місця проживання малолітнього сина з матір'ю.

Судом відхиляються як безпідставні доводи апеляційної скарги щодо невірного визначення судом першої інстанції місця проживання дитини за адресою: АДРЕСА_1, так як матір дитини за даною адресою не проживає, оскільки судом достовірно встановлено, що відповідач знав про місце проживання позивача та малолітньої дитини за даною адресою, цей факт не заперечував. На підтвердження місця проживання позивача та її малолітньої дитини за зазначеною адресою, останньою надано до суду належні та допустимі докази того, що малолітня дитини протягом півтора року навчається у м. Чернігові та проживає разом з нею, за адресою: АДРЕСА_1, які відповідачем не спростовані.

Інші доводи апеляційної скарги про неповне з'ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність зроблених в рішенні висновків фактичним обставинам справи на правильність висновків суду і не впливають та їх не спростовують.

Таким чином, суд першої інстанції повно встановив обставини, що мають значення для даної справи. Висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до вказаного суду.

Головуючий

Судді