АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний номер справи: 667/1949/15-ц
Номер провадження №22-ц/791/1374/2015 Головуючий в І інстанції: Мусулевський Я.А.
Категорія: 27 Доповідач: Майданік В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2015 року травня місяця 12 дня колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Херсонської області у складі:

головуючого: Майданіка В.В.,

суддів: Кутурланової О.В.,

Орловської Н.В.

при секретарі: Гончар К.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу судді Комсомольського районного суду м.Херсона від 03 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И Л А:

18 березня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, просив стягнути з останнього на свою користь заборгованість за договором позики в розмірі 25534,00 доларів США.

Позов обґрунтований тим, що за нотаріально посвідченим договором позики від 30.09.2013 року, укладеним між його рідним братом ОСОБА_4 та відповідачем, брат передав останньому 202500,00грн. на строк до 01.09.2014 року. 15.06.2014 року брат помер, його спадкоємцем є він (тобто позивач), отримавши свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Свій обов'язок по поверненню суми боргу відповідач не виконав, ігнорує його вимоги щодо цього.

Ухвалою суду від 03 квітня 2015 року було відмовлено у задоволенні клопотання позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на частку відповідача у статутному фонді ПП "Зоря М." розміром 300000,00грн., що складає 19,96% статутного фонду ПП.

В апеляційній скарзі заявник просить скасувати зазначену ухвалу і постановити ухвалу про задоволення заяви про забезпечення позову, посилаючись на порушення норм процесуального права. Зокрема вказав, що суд не звернув увагу на те, що він просив накласти арешт не на "частку грошових коштів" у статутному фонді ПП "Зоря М." і не на "суму 300000,00грн.", а на частку відповідача у статутному фонді підприємства. Тобто, предметом арешту має бути не конкретне майно - грошові кошти, а майнові права боржника щодо нього. Також зазначив, що поза увагою суду залишилась та обставина, що відповідач є співвласником даного підприємства, що з внесенням засновником коштів до статутного фонду підприємства не втрачаються його права щодо цього майна. Крім того, вказав, що судом не враховано те, що накладення арешту на частку у статутному фонді підприємства не створює перешкод для його господарської діяльності, а тому з урахуванням можливості засновника (власника) розпорядитися своєю власністю, є підстави для задоволення заяви про забезпечення позову.

Заслухавши доповідача, перевіривши відповідність ухвали вимогам процесуального закону, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає на такій підставі.

Відповідно до ч.3 ст.151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно з ч.1 ст.152 зазначеного Кодексу позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб, забороною вчиняти певні дії, тощо.

Відповідно до ч.ч.2 і 3 ст.152 зазначеного Кодексу у разі необхідності судом можуть бути застосовані інші види забезпечення позову; види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову": єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі (п.1.); розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, позовним вимогам; при встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи-підприємця; вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку з застосуванням цих заходів (п.4.).

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернулася до суду з зазначеним позовом (а.с.3-4).

У резолютивній частині позову він просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на частку відповідача у статутному фонді ПП "Зоря М." розміром 300000,00грн., що складає 19,96% статутного фонду ПП.

За нотаріально посвідченим договором позики грошових коштів від 30.09.2013 року, укладеним між ОСОБА_4 та відповідачем, ОСОБА_4 передав останньому 202500,00грн. на строк до 01.09.2014 року (а.с.5).

Відповідно до п.10 Договору в разі, коли Позичальник своєчасно не поверне Позикодавцю Позику останній вправі пред'явити цей договір для стягнення в порядку чинного законодавства, або вимагати на свою користь відступленняі його частки в статутному капіталі ПП "Зоря М." в розмірі 20%.

За копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26.12.2014 року позивач є спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_4; спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з частки в Статутному фонді (капіталі) Приватного підприємства "Зоря М.", в розмірі 30,04 %, що в грошовому виразі становить 451500,00грн.(а.с.6).

Згідно з копією Статуту ПП "Зоря М." (із змінами) відповідач, як і ОСОБА_4, є одними із засновників вказаного підприємства, статутний фонд якого створений за рахунок коштів, вкладених засновниками; розміри їх внесків становлять: ОСОБА_4 - 451500,00грн., що складає 30,04%, ОСОБА_5 - 30000,00грн., що складає 19,96% (а.с.8-15).

Відповідно до ст.4.4. Статуту ПП "Зоря М." статутний фонд підприємства є його власністю.

Ст.3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства проголосила свободу договору, свободу підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Свобода договору полягає, зокрема, у вільному вияві волі сторін, у тому числі у підприємницькій, господарській діяльності, на вступ у договірні відносини, у можливості вільно обирати собі партнерів у договірних відносинах, у визначенні умов договору тощо.

Результатом наділення юридичних осіб - приватних підприємств і фізичних осіб-підприємців свободою господарської діяльності та підприємництва є застосування ними цивільно-правових договорів як правової форми їх діяльності.

Відповідно до ст.55 ГК України суб'єктами господарювання є юридичні особи, створені відповідно до ЦК України, та фізичні особи - громадяни, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані як підприємці.

За ст.62 ГК України однією з організаційних форм господарювання є підприємство.

Підприємство є юридичною особою, йому належить право власності на майно, у тому числі і яке передане засновником до статутного фонду як внесок (ст.ст.62, 66 ГК України).

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що кошти, на які позивач просить накласти арешт, є власністю вказаного підприємства, яке у даній справі не є відповідачем.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується, адже позивач просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на частку відповідача у статутному фонді підприємства розміром 300000,00грн., що складає 19,96% статутного фонду ПП. При цьому за статутом статутний фонд підприємства є його власністю.

Крім того, колегія суддів враховує і ту обставину, що заявником не наведено доказів і мотивів того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги не обґрунтовані вимогами закону і є такими, що не впливають на правильність прийнятого судового рішення.

Посилання заявника на те, що відповідач є співвласником даного підприємства, що з внесенням засновником коштів до статутного фонду підприємства не втрачаються його права щодо цього майна, до уваги не приймаються, оскільки суперечать положенням ст.ст.62, 66 ГК України, які зазначені вище. Також не можуть бути прийняті до уваги посилання заявника на те, що накладення арешту на частку у статутному фонді підприємства не створює перешкод для його господарської діяльності. При цьому колегія суддів враховує саму неправомірність такого накладення арешту.

Верховний Суд України у своїй постанові від 19.02.2014 року у справі №6-5 цс 14 зробив наступний висновок: аналіз норм права (ст.ст.63, 65 СК України, ст.ст.66, 67 ГК України) дає підстави для висновку про те, що у разі передання подружжям свого спільного сумісного майна до статутного фонду приватного підприємства, учасником якого є один із подружжя, майно переходить у приватну власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов'язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства.

Тобто, з моменту передання особою свого майна до статутного фонду приватного підприємства втрачається речове право на це майно, а за наявності підстав виникає лише зобов'язальне право, зокрема, право вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства.

Оскільки ухвала суду постановлена з дотриманням норм матеріального і процесуального закону, а доводи апеляційної скарги не вказують на такі його порушення, що вплинули на правильність вирішеного судом питання, колегія суддів вважає за необхідне залишити ухвалу суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.303, 307, п.1 ст.312 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу судді Комсомольського районного суду м.Херсона від 03 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

судді: