Справа № 199/5663/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

04 вересня 2015 року м. Дніпропетровськ

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

Головуючий-суддя Сенчишин Ф.М.

При секретарі Карабань А.Є.

За участю позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності, припинення дії, що порушує право, стягнення грошового відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, за яким просить суд:

-усунути перешкоди в користуванні власністю, припинити дію, яка порушує її право заборонити ОСОБА_2 здійснювати підприємницьку діяльність у дворі житлового будинку № 12 по вул. Меліоративній;

-зобовязати ОСОБА_2 і ОСОБА_4 звільнити подвіря та господарські будівлі будинку № 12 по вул. Меліоративній від виробничого обладнання;

-стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на її користь компенсацію заподіяної їй моральної шкоди в сумі 20000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивачка є власницею 1/2 частини від 18/30 частин будинку № 12 по вул. Меліоративній у м. Дніпропетровську. Відповідач ОСОБА_4 є власником решти 1/2 частки від 18/30 частин вказаного будинку. Останній без відома та згоди позивачки здав подвіря будинку а також сарай в оренду приватному підприємцю ОСОБА_2 для виготовлення та оформлення гранітних памятників. Позивачка стверджує, що весь двір захаращений відходами виробництва, могильними плитами та виробничим обладнанням. Порядок користування подвірям та господарчими будівлями між співвласниками не визначений. На вимогу позивачки до ОСОБА_2 звільнити подвіря та сарай, останній відповів відмовою. Позивачка зазначає, що такими діями відповідачів їй завдано моральної шкоди, відшкодування якої вона оцінює в 20000 грн.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 підтримала в повному обсязі заявлені позовні вимоги та доводи позовної заяви, на яких вони ґрунтуються.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечив проти предявлених до нього позовних вимог в повному обсязі. Пояснив, що він дійсно є приватним підприємцем та надає послуги з виготовлення та оформлення надгробків. Подвіря житлового будинку № 12 по вул. Меліоративній у м. Дніпропетровську та один з сараїв він використовує для здійснення підприємницької діяльності за згодою ОСОБА_4 Підтвердив той факт, що на подвірї знаходиться належне йому виробниче обладнання.

ОСОБА_5, яка є представником відповідача ОСОБА_4, в суді також заперечила проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі. Пояснила, що ОСОБА_2 користується належною їм часткою подвіря та сараю за згодою ОСОБА_4 Стверджує, що це не створює для позивачки будь яких перешкод, оскільки позивачка в будинку не мешкає. Наполягає на тому, що позивачка навмисно псує життя їй з чоловіком та створює для них нестерпні умови, щоб змусити продати їхню частку домоволодіння.

На підставі досліджених доказів судом встановлені наступні фактичні обставини:

З копії технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок (а.с. 69-71) вбачається, що житловий будинок № 12 (літ. А-1) по вул. Меліоративній м. Дніпропетровська складається з двох ізольованих квартир, які за технічної документацією позначені як № 1 та № 2.

Квартира № 1 складає 18/30 часток житлового будинку.

За планом земельної ділянки (а.с. 70), квартири мають окремі подвіря, відокремлені одне від одного та від інших домоволодінь парканом.

На подвірї квартири № 1 розташовані сарай літ. В, вбиральня літ. Г та душ літ. Ж.

З оцінених в сукупності копій витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 16) та договору дарування 18/30 частин домоволодіння (а.с. 68) вбачається, що вказані 18/30 частин домоволодіння № 12 по вул. Меліоративній м. Дніпропетровська на праві спільної часткової власності належать позивачці ОСОБА_1 та відповідачу ОСОБА_4 в рівних частках.

Сторонами визнаний той факт, що порядок користування вказаною частиною домоволодіння між співвласниками не визначений.

Відповідач ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем, що підтверджується копією витягу з ЄДРПОУ (а.с. 85).

Сторонами визнаний той факт, що за згодою відповідача ОСОБА_4, як співвласника частини домоволодіння, ОСОБА_6 користується двором квартири № 1 та розташованим на території домоволодіння сараєм літ. В для здійснення підприємницької діяльності. Зокрема, двір використовується для розміщення виробничого обладнання та матеріалів, а сарай літ. В для проявлення робіт з художнього оздоблення гранітних надгробків.

Також сторонами визнаний той факт, що позивачка згоди на використання спільного майна відповідачем ОСОБА_2 не надавала.

Вирішуючи позовні вимоги в частині усунення перешкод у здійсненні права власності, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним.

Як визначено ч. 1 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Згідно приписів ст. 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Відповідач ОСОБА_4, як співвласник майна у спільній частковій власності, на підставі ст. 361 ЦК України, мав право самостійно розпоряджатися лише своєю часткою у праві спільної часткової власності, та за відсутності згоди позивачки на порушення приписів ч. 1 ст. 358 ЦК України протиправно передав у користування іншій особі будівлю, яка є спільною власністю сторін, а також подвіря, яке перебуває у спільному володінні сторін.

За ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Позивачка, як співвласник нерухомого майна, за наявності перешкод у здійсненні нею права власності, на підставі ст. 391 ЦК України має право вимагати усунення таких перешкод.

Припинення дії, яка порушує право, є способом захисту, передбаченим п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України.

За наведених обставин, позовні вимоги в частині усунення перешкод в користуванні власністю, припинення дії, яка порушує її право заборони ОСОБА_2 здійснювати підприємницьку діяльність у дворі житлового будинку № 12 по вул. Меліоративній та зобовязати ОСОБА_2 звільнити подвіря та господарські будівлі будинку № 12 по вул. Меліоративній від виробничого обладнання підлягають задоволенню в частині що стосується двору саме 18/30 частин житлового будинку.

Позовні вимоги в частині зобовязання ОСОБА_4 звільнити подвіря та господарські будівлі будинку № 12 по вул. Меліоративній від виробничого обладнання задоволенню не підлягають, оскільки сторонами не оспорюється той факт, що ОСОБА_4 виробничою діяльністю в зазначеному подвірї не займається та виробниче обладнання, яке належало б йому, на території подвіря відсутнє.

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення грошового відшкодування моральної шкоди, суд виходить з того, що за ч. 3 ст. 386 ЦК України, власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Позивачкою не доведено, що наявні перешкоди у здійснення нею права користування подвірям та сараєм призвело до душевних страждань, та за таких обставин, за недоведеністю факту спричинення позивачці моральної шкоди, відсутні визначені законом підстави для стягнення і грошового відшкодування такої шкоди.

На підставі викладеного, у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Розподіляючи понесені позивачкою судові витрати, суд враховує розяснення, викладені у п. 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», за якими якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково, а застосувати вимогу пропорційності неможливо, відповідні судові витрати зі сплати судового у розмірі 243,60 грн. підлягають розподілу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 порівну.

Таким чином, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на підставі ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню понесені останньою судові витрати зі сплати судового збору у загальному розмірі 121,80 грн. (243,60 / 2).

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212, 214 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності, припинення дії, що порушує право, стягнення грошового відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Заборонити ОСОБА_2 здійснювати підприємницьку діяльність у дворі 18/30 частин житлового будинку № 12 по вул. Меліоративній в м. Дніпропетровську, співвласниками яких є ОСОБА_1 та ОСОБА_4.

Зобовязати ОСОБА_2 звільнити двір 18/30 частин житлового будинку № 12 по вул. Меліоративній в м. Дніпропетровську, співвласниками яких є ОСОБА_1 та ОСОБА_4.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 121 (сто двадцять одна) гривня 80 (вісімдесят) копійок.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в іншій частині відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга в Апеляційний суд Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Головуючий :