Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 27 Доповідач Галацевич О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Галацевич О.М.

суддів Широкової Л.В., Борисюка Р.М.,

з участю секретаря судового засідання Кравчук Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_2, про звернення стягнення на предмет іпотеки,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1,

на заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 02 грудня 2013 року, -

встановила:

У липні 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - Банк) звернулось до суду з позовом, в якому просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №МК-312-07 від 09.11.2007 року в сумі 791242,15 грн., який укладений з ОСОБА_2, звернути стягнення на предмет іпотеки, належний майновому поручителю ОСОБА_1

Заочним рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 02 грудня 2013 року позов задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № МК 312-07 від 09.11.2007 в розмірі 791 242,15 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 14.11.2007 року, укладеним між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1, - квартиру загальною площею 65,40 кв.м, житловою площею 37,30 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з початковою ціною на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності, та отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, отриманням дублікатів правовстановлюючих документів у відповідних установах, підприємствах та організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про стягнення судових витрат. Стягнуто з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 3 555 грн. 70 коп.

24.12.2013 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про перегляд заочного рішення, яка ухвалою від 07.02.2014 року залишена без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду у частині звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову Банку. Зазначила, що не була повідомлена належним чином про час і місце розгляду справи, у зв'язку з чим справа була розглянута без її участі, вона була позбавлена права заявляти клопотання, звернутись до суду з зустрічним позовом. На її думку, вирішуючи спір, суд не врахував, що основний боржник ОСОБА_2 частково погасив борг. В рахунок погашення заборгованості за договором було також звернуто стягнення на заставне майно - вантажний автомобіль вартістю 498000 грн. Крім того, кредитний договір не містить посилань на наявність забезпечення його іпотекою, судом неправильно визначено розмір та період штрафних санкцій по договору, Банком не дотримано порядку повідомлення про порушення основного зобов'язання, встановленого ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку».

Заслухавши доводи осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України "Про іпотеку".

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Відповідно ст. 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Судом встановлено, що 09.11.2007 року між Банком та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № МК 312-07, згідно якого останній отримав кредит в сумі 384 906,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 08.11.2012 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №МК 312-07 від 09 листопада 2007 року між Банком та ОСОБА_1 14.11.2007 року укладено договір іпотеки, предметом якого визначено квартиру № 172 загальною площею 65,40 кв.м, житловою площею 37,30 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 умов кредитного договору станом на 08.02.2013 року виникла заборгованість в сумі 791 242,15 грн., з яких: 303 791,12 грн. заборгованість за кредитом; 346 751,53 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 140 699,50 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки належний майновому поручителю, яким забезпечено виконання зобов'язань основного боржника - ОСОБА_2, правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував до цих правовідносин норми матеріального права, які їх регулюють.

Посилання апелянта на те, що кредитний договір №МК 312-07 від 09.11.2007 року не містить забезпечення його іпотекою спростовуються змістом п. 3.1 цього договору (а.с.21-28), договором іпотеки від 14.11.2007 року (а.с. 29) та рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 09.02.2015 року у справі за позовом ФОП ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсними кредитного договору №МК 312-07 від 09.11.2007 року та договору іпотеки від 14.11.2007 року, яке набрало законної сили (а.с. 216-223).

Доводи ОСОБА_1 щодо неврахування судом часткового погашення заборгованості за кредитним договором станом на січень 2012 року, не підтверджені належними та допустимими доказами. Як вбачається із розрахунку заборгованості станом на 08.02.2013 року (а.с. 9-14), всі надані апелянтом квитанції про сплату боргу (а.с. 83-102) відображені та враховані Банком. Даний розрахунок боргу не спростований відповідачем, а тому правильно застосований судом при вирішенні спору. Пеня обрахована Банком у відповідності до п. 6.7 договору за погодженим сторонами строком 5 років.

Є також безпідставними доводи апелянта щодо неповідомлення її про час та місце судового розгляду, оскільки матеріали справи містять відповідне поштове повідомлення про вручення їй судової повістки на 02.12.2013 року, яку вона отримала особисто (а.с. 65-66). Мотиви щодо неможливості пред'явлення зустрічного позову у зв'язку з неналежним повідомленням про час та місце судового розгляду також є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_1 не була позбавлена можливості звернення до суду із відповідним позовом у загальному порядку.

Наявність судового рішення про звернення стягнення на предмет застави у вигляді вантажного автомобіля (а.с. 103-105), яким було забезпечено виконання того ж зобов'язання, не перешкоджає зверненню стягненню на предмет іпотеки, оскільки така можливість передбачена ч. 5 ст. 590 ЦК України. Крім того, на час ухвалення оскаржуваного рішення та перегляду його апеляційною інстанцією, судове рішення про звернення стягнення на предмет застави не виконано (ст. 20 Закону України «Про заставу»). Таким чином, посилання апелянта на вищевказані обставини, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, є помилковими.

Доводи ОСОБА_1 щодо не дотримання ПАТ КБ «ПриватБанк» положень ст. 35 Закону України «Про іпотеку», зокрема порядку повідомлення про порушення основного зобов'язання, є безпідставними, оскільки невиконання вимог частини першої статті 35 Закону України "Про іпотеку" про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (частина третя статті 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням статті 124 Конституції України (п. 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» (далі Постанова).

Посилання на відповідальність майнового поручителя в межах вартості предмета іпотеки, яка визначена п. 12 договору іпотеки в сумі 30474 грн., не є підставою для зміни або скасування оскаржуваного рішення, оскільки суд правильно, у відповідності до вимог ст. 39 Закону України «Про іпотеку» та згідно з п. 42 Постанови, встановив початкову ціну предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Чинним цивільним законодавством не передбачено обмеження вартості предмета іпотеки ціною, визначеною у відповідному договорі. Крім того, у разі реалізації предмета іпотеки за ціною більшою ніж сума заборгованості, залишок грошових коштів повертається майновому поручителю на стадії виконання судового рішення.

Також, відповідно до п. 44 Постанови суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладання договору. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку), не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування. Зважаючи, що неповнолітня дитина іпотекодавця була зареєстрована у квартирі, яка є предметом іпотеки, після укладення відповідного договору, доводи апелянта щодо порушення прав дитини оскаржуваним рішенням є безпідставними та на правильність вирішення спору не впливають.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що заочне рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 02 грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді: