АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа 645/7213/14ц
Провадження №22ц/790/2091/15
Головуючий1інстанції:Федорова О.В.
Категорія: кредитні Доповідач: Гуцал Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Гуцал Л.В.,

суддів - Коростійової В.І., Крилової Т.Г.,

за участю секретаря - Литвин О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 15 січня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживача, визнання договору недійсним,-

встановила:

У вересні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з зазначеним позовом.

Позивач посилався на те, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 17 вересня 2012 року ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 11 083,32 гривні у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою за користування кредитом 18 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Сторони обумовили, що погашення заборгованості здійснюється у наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця відповідач надає Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом. ОСОБА_2 підтвердила свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з Умовами та правилами, тарифами складають між нею та Банком кредитний договір, про що свідчить її підпис у договорі.

Однак ОСОБА_2 не виконала свої зобов'язання за вказаним договором і станом на 13 серпня 2014 року має заборгованість у загальному розмірі 11 877,50 гривень, у тому числі: 6 675,92 гривень заборгованості за кредитом, 655,65 гривень заборгованості по відсоткам за користування кредитом, 4 545,93 гривень несплаченого штрафу.

Вказану заборгованість позивач просив стягнути з відповідача у судовому порядку.

ОСОБА_2 позовні вимог не визнала та подала зустрічну позовну заяву про захист прав споживачів та визнання договору недійсним.

Просила визнати недійсною Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, укладену 17 вересня 2012 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк», застосувати наслідки недійсності спірного правочину, шляхом стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» грошових коштів, сплачених нею на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідно до Генеральної угоди в розмірі 8 490 гривень.

Обгрунтовуючи вимоги посилалась на те, що при укладення спірного правочину Банком не були дотримані положення ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі Закон), крім того, умови кредитного договору викладені в п. 1.3.3. та п. 2.2., відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону є несправедливими, оскільки встановлюють вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання нею зобов'язань за спірним договором.

ОСОБА_2 також зазначила, що спірний договір, готувався Банком та надавався їй на підпис у приміщені банківської установи, при цьому жодної можливості вплинути на порядок та спосіб готування кредитного договору у неї, як споживача не було. Вважає, що Банк умисно приховував та свідомо замовчував інформацію про сукупну вартість кредиту, порядок розрахунку процентів, наявність чи відсутність комісії та інших платежів пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту, чим ввів споживача в оману щодо обставин, які мають істотне значення, що відповідно до ст.230 ЦК України, є підставою для визнання договору недійсним.

Як на підставу позову ОСОБА_2 також посталась на ст.233 ЦК України та зазначила, що належним чином повідомляла Банк про тяжкі обставини, які склалися у її житті, попри те Банк, скориставшись цим запропонував їй укласти спірний договір на вкрай невигідних для неї умовах.

Представник Банку зустрічні позовні вимоги не визнала.

Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 15 січня 2015 року позов ПАТ «ПриватБанк» задоволено - стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 17 вересня 2012 року в розмірі 11 877,50 гривень, у тому числі 6 675,92 гривень заборгованості за кредитом, 655,65 гривень заборгованості по відсоткам за користування кредитом, 4 545,93 гривень несплаченого штрафу та судові витрати в сумі 243,60 гривень; зустрічний позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просе рішення суду першої скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ПАТ «ПриватБанк», а зустрічний позов задовольнити. Посилається на: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального і процесуального права.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 та її представник апеляційну скаргу підтримали, представник ПАТ КБ «ПриватБанк» проти задоволення скарги заперечувала.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судовим розглядом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 17 вересня 2012 року, з метою створення сприятливих умов для виконання ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором №SAMDN 9553 від 19 травня 2008 року (далі - Договір 1), сторонами була укладена Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (а.с. 4-29).

Розділом 1 Генеральної угоди сторони погодили зменшити розмір заборгованості, що виникла у період з дати надання Позичальнику кредиту, а саме - відсотки на 1 019,53 гривень, комісію на 6,65 гривень, штраф на 3 519,75 гривень; з дати підписання цієї угоди заборгованість за Договором 1 складає 12 083,33 гривні. Сторонами визначена дата кінцевого погашення заборгованості за Договором 1 - 17 вересня 2015 року. Вся заборгованість за кредитом, починаючи з дня, наступного за днем повернення кредиту (2-й день), є простроченою і в цей день Позичальник зобов'язаний сплатити Банку пеню в розмірі 0,15% від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом за кожен день прострочки. При цьому відсотки та комісії за користування кредитом не нараховуються і не сплачуються. Позичальник сплачує Банку штраф у розмірі 4 545,93 гривень по Договору 1 (п.1.3.3.).

Відповідно до Розділу 2 Генеральної угоди Банк зобов'язався надати Позичальнику строковий кредит в сумі 11 083,33 гривні на строк з 17 вересня 2012 року по 30 вересня 2015 року, шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку в сумі 11 083,33 гривні, а Позичальник зобов'язалась повернути кредит, сплачувати проценти в розмірі 1,5% на місяць на суму залишку заборгованості в зазначені в Заяві, Умовах та правилах строки. Погашати заборгованість Позичальник зобов'язалась щомісячно в строк з «1» по «25» число кожного місяця, платежем в сумі 402,1 гривні, що складається із заборгованості по кредиту, процентам, а також інших витрат відповідно до Умов і Правил (п. 2.1.).

Пунктом 2.2. Генеральної угоди встановлений обов'язок Позичальника сплатити Банку штраф в розмірі 4 545,93 гривень у разі порушення строків погашення заборгованості, зазначених в цій Генеральній угоді, Умовах та Правилах надання продукту кредитних карт більше ніж на 31 день.

Банк взяті на себе зобов'язання виконав та встановив кредитний ліміт на платіжну картку відповідача в розмірі 11 083,33 гривні. Між тим ОСОБА_2 обов'язки по погашенню кредиту та відсотків виконувала неналежним чином, з порушенням передбачених Генеральною угодою строків. Відповідно до наданого Банком розрахунку станом на 13 серпня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 11 877,50 гривень, у тому числі 6 675,92 гривень заборгованості за кредитом, 655,65 гривень заборгованості по процентам за користування кредитом, 4 545,93 гривень несплаченого штрафу (а.с.3).

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець)зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтями 526, 625 ЦК України встановлена обов'язковість договору для виконання сторонами, необхідність виконання зобов'язань належним чином, відповідно до умов договору та у встановлені договором строки.

За приписам ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Пунктом 3 ч.1 ст.611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь Банку спірної суми.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що наведені ОСОБА_2 у позові доводи, не є підставою для визнання спірної угоди недійсною відповідно до ст.ст.11,18 Закону та ст.ст.203,215,230,233 ЦК України.

Такі висновки суду відповідають вимогам закону та ґрунтуються на фактичних обставинах справи.

Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

У ст. 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, а саме відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч.3 ст. 1054 ЦК України особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до змісту Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт (розділ 2), яку ОСОБА_2 власноручно підписала, вона особисто підтвердила факт надання повної інформації про умови кредитування у ПАТ КБ «Приватбанк», а саме: мету, на яку кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями позичальника; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту і вартості послуг з оформлення договору; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які позичальник має право, та відомості про те, від кого позичальник може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Про згоду ОСОБА_2 на укладення договору саме в такій формі та ознайомлення відповідача з Умовами та Правилами надання банківських послуг свідчить її підпис на заяві. Своїм підписом споживач підтвердила факт про надану їй повну інформацію про умови кредитування в ПриватБанку, а також його місцезнаходження та інше.

Отже, твердження ОСОБА_2 про порушення Банком положень ч.2 ст.11 Закону та ненадання їй, як споживачу інформації про істотні умови договору є хибним.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається також на те, що положення п.1.3.3 та п.2.2. Генеральної угоди є несправедливими, оскільки встановлюють вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації у разі невиконаня споживачем своїх зобов'язань, зокрема, сплату пені у розмірі 0,15 % за кожен день прострочення виконаня зобов'язання за споживчим кредитом (що за розрахунками ОСОБА_2 становить 54,75 % від суми неповернутого кредиту та/або несплачених процентів за рік), а також встановлюють додатковий штраф у розмірі 4 545,93 гривень, що складає 37,6 % від суми заборгованості.

Такі доводи не можна визнати обґрунтованими.

Частиною 5 ст.11, ст.18 Закону передбачені положення за якими до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

За встановлених судом фактичних обставин справи, наведені ОСОБА_2 доводи та розрахунки, не свідчать про те, що наслідком договору є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, що згідно з ч. 5 ст. 18 Закону може бути підставою для визнання такого договору недійсним.

Слід зазначити, що позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 пені за спірною Генеральною угодою ПАТ КБ «ПриватБанк» не заявлено та пеня за спірною угодою не нараховувалась. Крім того, ч.3 ст.551 ЦК України передбачена можливість зменшення розміру неустойки у разі, якщо такий значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Пунктом 2.2. Генеральної угоди був обумовлений обов'язок Позичальника сплатити Банку штраф в розмірі 4 545,33 гривні, у разі порушення нею строків погашення заборгованості, при цьому, як вбачається з п.1.1. Генеральної угоди, зазначена сума штрафу відповідає загальній сумі, на яку була зменшена заборгованість відповідача за Договором №1 внаслідок її реструктуризації.

Посилання ОСОБА_2 на те, що п.2.2 Генеральної угоди в частині сплати штрафу у розмірі 4 545,33 гривні дублює п.1.3.3. спірної угоди, не може свідчити про несправедливість таких положень у розумінні ст.ст.11,18 зазначеного вище Закону, оскільки у даному випадку не йдеться про подвійне стягнення цього штрафу, що представник Банку підтвердила у суді апеляційної інстанції. Із розрахунку заявленої до стягнення з ОСОБА_2 заборгованості також вбачається, що розмір штрафу дорівнює 4 545,33 гривні.

На момент укладення кредитного договору сторони досягли згоди, зокрема, щодо встановлення такого розміру пені та погодили розмір штрафу на випадок порушення Позичальником договірних зобов'язань. ОСОБА_2 не оскаржувала й не порушувала питання про розірвання спірного договору, а отже, не вважала його умови несправедливими, а навпаки на виконання договірних зобов'язань у період з 19 жовтня 2012 року по 28 жовтня 2014 року вносила платежі.

Не заслуговують на увагу, як бездоказові, і посилання ОСОБА_2 на те, що при підписанні спірної Генеральної угоди вона була введена в оману та вважала, що реструктурізації підлягає заборгованість не за Договором №1, а за іншим кредитним договором (валютний кредит), який був укладений між нею та Банком та за яким також існує заборгованість. Як встановлено судом та не заперечується ОСОБА_2, на час укладання Генеральної угоди, заборгованість по зобов'язанням за валютним кредитом у рази перевищувала 12 083,33 гривні - суму визначену для реструктурізації розділом 1 спірної Генеральної угоди. Посилання ОСОБА_2 на те, що під час підписання спірної угоди вона не звернула уваги на визначену для реструктуризації суму, висновків суду не спростовують.

Враховуючи, що Договір №1, з метою реструктурізації заборгованості за яким була укладена спірна угода, не був предметом розгляду даної справи, судова колегія не може взяти до уваги та перевірити посилання ОСОБА_2 на те, що визначена для реструктурізації сума заборгованості за Договором №1 у 12 083, 33 гривні, є недоведеною. Це питання знаходиться поза межами заявлених сторонами вимог (ст.11 ЦПК України).

Відповідно ч. 1 ст.230 ЦК України, якщо одна сторона правочину навмисно ввела в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина 1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину: особа знає про наявність чи відсутність обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї.

Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману (п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнано вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України.

ОСОБА_2 просила визнати спірну Генеральгу угоду недійсною з тих підстав, що така була укладена під впливом обману з боку працівників Банку.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Разом з тим, належних та допустимих доказів неправомірного впливу Банку на волевиявлення ОСОБА_2, щоб спонукати останню до укладення спірної угоди в існуючий редакції, суду не надано. Посилання останньої на те, що Банк умисно приховував та свідомо замовчував інформацію про сукупну вартість кредиту, порядок розрахунку процентів, наявність чи відсутність комісії та інших платежів пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту, чим ввів споживача в оману щодо обставин, які мають істотне значення, спростовуються самим змістом спірної угоди, про що було зазначено вище.

Вірно встановивши фактичні обставини у справі, суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у визнанні угоди недійсною, з підстав передбачених ст.230 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

За змістом закону, під впливом тяжкої обставини вважається вчиненим правочин, який особа вчинила вимушено під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних для себе умовах, чим інша сторона скористалася. Такий правочин має ваду волі і вчиняється за таких обставин, коли особа змушена вчинити правочин на невигідних для себе умовах.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним відповідно до ст. 233 ЦК України немає, оскільки позивач всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України, не надала належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів про укладення правочину під впливом тяжкої обставини, на вкрай невигідних умовах, та того, що за відсутності цих обставин правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Судом першої інстанції надано відповідну правову оцінку доводам ОСОБА_2, які були нею наведені в обгрунтування своїх вимог.

При цьому судова колегія вважає за необхідне звернути увагу на те, що заявлені ОСОБА_2 вимоги про визнання договору недійсним з підстав передбачених ст.ст.230 та 233 ЦК України, по своїй суті є взаємовиключними.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 313, п.1 ч.1 ст.314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 15 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий

Судді