Номер провадження: 22-ц/785/3538/15
Головуючий у першій інстанції Журавель П. І.
Доповідач Ступаков О. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.04.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Ступакова О.А.

суддів: Бабія А.П., Станкевича В.А.

при секретарі - Стадніченко А.І.

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ПАТ КБ "ПриватБанк" в особі Южне ГРУ "ПриватБанк" про визнання кредитного договору недійсним за апеляційною скаргою представника ПАТ КБ "ПриватБанк" на заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 05 листопада 2013 року, -

встановила:

У липні 2013 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ПАТ КБ "ПриватБанк" в особі Южне ГРУ "ПриватБанк" в якому просила:

Кредитний договір № ODTIGA00000333 від 18.07.2007 року, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ КБ "ПриватБанк", в особі філії "Южне ГРУ" ПриватБанка, - визнати недійсним.

Визнати зобов'язання ОСОБА_2 по поверненню ПАТ КБ "ПриватБанк", в особі Філії "Южне ГРУ" ПриватБанка у натурі всього, що вона отримала на виконання правочину - кредитного договору № ODTIGA00000333 від 18.07.2007, - виконаними в повному обсязі.

Зобов'язати відповідача видати позивачу, довідку (розписку) про повернення нею в повному обсязі суми грошових коштів, у розмірі 57 500 доларів США.

Визнати недійсним договір іпотеки квартири з випуском заставної від 18.07.2007 року, (зареєстрований в реєстрі за №5120, укладений на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № ODTIGA00000333 від 18.07.2007.

Зобов'язати відповідача, повернути позивачу оригінали правовстановлюючих документів на предмет іпотеки, а саме на квартиру, розташовану за адресою: Одеська область, м.Іллічівськ, вул.Шевченка, б. 6 кв.7.

Скасувати обтяження у вигляді заборони відчуження нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, яким забезпечувалось виконання зобов'язань ОСОБА_2, за кредитним договором № ODTIGA00000333 від 18.07.2007.

Виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис № 5326985, про заборону відчуження квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, внесений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Котик Н.В., 18.07.2007 року, за реєстровим №40 у зв'язку з посвідченням іпотечного договору від 18.07.2007 року за реєстровим №5120.

Виключити з Державного реєстру іпотек запис № 5327060, про іпотеку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, внесений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Котик Н.В., 18.07.2007 року, у зв'язку з посвідченням іпотечного договору від 18.07.2007 року за реєстровим №5120.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 18 липня 2007 року між нею та ЗАТ КБ "ПриватБанк", в особі філії "Южне ГРУ" ПриватБанка, було укладено кредитний договір № ODTIGA00000333, відповідно до умов якого, позивачці був наданий кредит у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 50 000 доларів США на: споживчі цілі, а також у розмірі 5 700,00 доларів США на сплату страхових платежів; зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,20% суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 1,50% від суми виданого кредиту в момент надання кредиту.

Позивач зазначала, що кредитний договір укладений з порушенням норм закону зі сторони Банку, умови Договору є несправедливими, такими, що призводять до істотного порушення її прав та обов`язків, та на даний час вважає свої зобов`язання по даному Договору виконаними в повному обсязі.

Оскільки спірний кредитний договір укладений з грубим порушенням норм чинного законодавства, його зміст суперечить актам цивільного законодавства України, позивач просила задовольнити заявлені нею вимоги.

Заочним рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 05 листопада 2013 року позов задоволений в повному обсязі.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду представник ПАТ КБ "ПриватБанк" подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду в зв'язку з порушенням судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, сторони, що з'явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції посилався на те, що у відповідності до кредитного договору № ODTIGA00000333 від 18.07.2007 року, ОСОБА_2 отримала в ЗАТ КБ "ПриватБанк" в особі філії Южне Головне Регіональне Управління "ПриватБанка", кредит у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 50 000 доларів США (на споживчі цілі, а також у розмірі 5 700,00 доларів США на сплату страхових платежів зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагородою за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,20% суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагородою за надання фінансового інструменту в розмірі 1,50% від суми виданого кредиту в момент надання кредиту. З метою забезпечення належного виконання зобов'язань по спірному кредитному договору, укладеному 18.07.2007 року, між позивачем та відповідачем укладено договір іпотеки квартири з випуском заставної (бланк серії ПБ №003806), посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Котик Н.В., за реєстровим №5120, та накладено заборону відчуження нерухомого майна, а саме квартиру АДРЕСА_1, зареєстровано в реєстрі за №40.

При укладенні вищевказаного договору, Банком було порушено принципи свободи договору та рівності його сторін. Згідно дослідженого в судовому засіданні договору, у позивача відсутні жодні права, натомість наявні лише обов'язки. При укладенні оспорюваного договору відповідачем порушено норми чинного законодавства, внаслідок чого наявний істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків сторін договору.

Текст договору не має повної інформації, як того вимагало законодавство на момент укладення цього договору. Наявний ряд пунктів, викладених не повністю. Також, є посилання на неіснуючі в договорі пункти. Відсутній детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, не зазначено річну відсоткову ставку за кредитом.

Відсутній графік платежів до кредитного договору. Під час укладання договору, відповідач не надав позивачу повну та об'єктивну інформацію щодо умов договору, кінцевої сукупної вартості кредиту. При підписанні договору, працівники банку запевнили позивача, що договір відповідає вимогам законодавства, і жодним чином не порушує права позивача. Оскільки кредитний договір розроблявся саме відповідачем, відповідальність щодо його змісту покладена повністю на відповідача.

Відповідач не надав жодних пояснень, щодо невідповідності кредитного договору вимогам чинного законодавства України на момент його укладення, не заперечив проти того, що договір суперечить вимогам законодавства, надав до суду заперечення щодо застосування строків позовної давності, вважаючи що трирічний термін для звернення до суду за захистом прав ОСОБА_2, сплив 19.07.2010 року. Однак, при цьому не врахував, що на даний час, кредитний договір чинний, строк дії договору з 18.07.2007 року по 18.07.2017 року (згідно п.7.1 Договору). Та, у відповідності до ч.5 ст.261 Цивільного кодексу України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Також, відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до наданих суду документів, ОСОБА_2, дізнавшись про порушення свого права, звернулася до ПАТ КБ "ПриватБанк" з письмовими заявами щодо порушення її прав, надання їй роз`яснень та перерахунку заборгованості (заява від 30.07.2012; та від 30.07.2012 р. за вхід.№5551). Також, судом першої інстанції враховано позицію Пленуму Верховного Суду України, викладену в Постанові Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Згідно якої перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК України від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Строк перебігу позовної давності почав свій відлік з дня коли позивач, дізнавшись про порушення свого права, звернулася до відповідача, що підтверджується належними доказами. На даний час загальна позовна давність строком в три роки ще не минула, тому суд першої інстанції вважав що застосування позовної давності в даному випадку є неприпустимим.

Згідно з п.5.1 оспорюванного договору, даний договір набуває чинності з моменту надання позичальником розрахункових документів або оформлення касових документів з метою використання кредиту в межах зазначених у них сум, і діє в обсязі виданих позичальникові коштів до повного виконання сторонами зобов'язань за цим договором. Обсяг виданих позичальникові коштів, згідно п.7.1 договору складає 57 500 доларів США. Станом на 30.08.2012 року позивачем виплачено 61 372,00 долари США, що підтверджується квитанціями, наданими на розгляд суду. Тобто, оскільки договір діяв в обсязі виданих позичальникові коштів, ОСОБА_2 вже повернула суму коштів які позичала, фактично умови договору виконані.

Враховуючи те, що згідно приписів абзацу другого ч.1 ст.216 ЦК України, у разі недійсності правочину, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, на даний час, все, що отримала позивач на виконання цього правочину, тобто грошові кошти у розмірі 57 500 доларів США, вона повернула, що підтверджується відповідними чеками. Тому, обов'язок в цій частині виконаний в повному обсязі, що також відповідає нормам ст.1046 параграфу 1 Глави 71 ЦК України, яка також застосовується до відносин за кредитним договором.

Відповідно до ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Цивільний кодекс України, Закон України "Про захист прав споживачів", закріплюють принципи свободи договору, і рівності його сторін.

Відповідно до ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Згідно п.4 ч.1 ст.21 Закону України "Про захист прав споживачів" - права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

Згідно ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч.2 ст.1054 ЦК України, відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави.

Згідно із ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Стаття 215 ЦК України, передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У відповідності до ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

На підставі ст.236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Згідно з ч.2 ст.548 ЦК України, недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення.

Відповідно до ст. 593 ЦК України, право застави припиняється у разі припинення зобов'язання, забезпеченого заставою. Право застави припиняється також в інших випадках, встановлених законом.

Постановою Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши: умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб-страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; інші умови, передбачені законодавством. Також, пункт 3.2 цієї Постанови, чітко регламентує, що кредитний договір має містити графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

У відповідності до ст.545 Цивільного кодексу України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" та до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Згідно ч. 3 ст. 17 Закону України "Про іпотеку", відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Наслідком припинення іпотеки згідно ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" є скасування відповідного запису в Державному реєстрі прав.

Позивачем надано суду усі докази, які свідчать про наявність передбачених законом підстав для визнання кредитного договору недійсним. Також позивачем доведено належними доказами, факт повернення всього, що вона отримала на виконання оспорюваного кредитного договору від 18.07.2007 року.

З зазначеним висновком суду першої інстанції колегія не погоджується.

ЦК України встановлено, що належним чином укладений договір є обов'язковим для виконання сторонами, (ст.629 ЦК України).

Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Суд першої інстанції помилково посилався на те, що зміст Кредитного договору суперечить вимогам Постанови НБУ від 10.05.2007 № 169 "Про затвердження Правил надання банками України Інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", а саме правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (далі Постанова № 169).

Постанова № 169 містить вичерпний перелік інформації, про яку креднтодавець зобов'язаний повідомити споживача перед укладанням договору про надання споживчого кредиту.

Відповідно до Постанови № 169 у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються:

- сума кредиту, яка визначена п. 7.1 та п.6.5 Кредитного договору,

- детальний розпис загальної вартості кредиту дія споживача визначено п.п. 6.5, 7.1 Кредитного договору; (Позивачу було надано кредит з умовою ануітетного погашення, тобто погашення заборгованості рівними платежами починаючи з 18 липня 2007 року, по 18 липня 2017 року, строк договору складав 120 місяців а сума щомісячного платежу складає 794.23 доларів США, якщо помножити 120 міс. На суму платежу 794.23 доларів США буде чітко встановлена сукупна вартість кредиту, а саме 120*794.23 = 95, 307.6 доларів США )

- дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту визначено п.7.1 Кредитного договору;

- право дострокового повернення кредиту передбачено умовами кредитного договору;

- річна відсоткова ставка за кредитом визначено п.7.1. Кредитного договору; інші умови, визначені законодавством.

Кредитний договір та додаток до договору (а.с. 132) містить розпис загальної вартості кредиту, відсоткову ставку, складові загальної вартості кредиту.

Пунктом 7.1. Кредитного договору передбачено, відсоткову ставку у розмірі 0.92% на місяць за користування кредитними коштами, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 % від суми наданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,50% від суми виданого кредиту щомісяця, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11 Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2. Договору.

Таким чином, Кредитний договір містить усі умови Постанови № 169.

Суд першої інстанції помилково зазначив у рішенні, що при укладенні вищевказаного договору, Банком було порушено принципи свободи договору та рівності його сторін. У позивача відсутні жодні права, натомість наявні лише обов'язки.

Положеннями статей 525 та 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

Згідно зі ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст.629 ЦК договір є обов'язковим для виконання сторонами

Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Таким чином відповідно до умов кредитного договору між сторонами, визначений обов'язок відповідача надати відповідачу грошові кошти відповідно до умов договору, що і було зроблено відповідачем, про що не заперечував і позивач.

Суд першої інстанції визнаючи кредитний договір № ODTIGA00000333 від 18.07.2007 року, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ КБ "ПриватБанк", в особі філії "Южне ГРУ" ПриватБанка, - недійсним, та визнаючи зобов'язання ОСОБА_2 по поверненню ПАТ КБ "ПриватБанк", в особі Філії "Южне ГРУ" ПриватБанка у натурі всього, що вона отримала на виконання правочину - кредитного договору - виконаними в повному обсязі, не звернув увагу на те, що зазначені вимоги виключають одна іншу. Позивачем не оспорювалося правомірність виконання зобов'язань за кредитним договором.

У відповідності до ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

На підставі ст.236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

У відповідності до ст.545 Цивільного кодексу України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

На підставі наведеного колегія вважає, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про визнання кредитного договору недійсним підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні зазначених вимог.

Оскільки всі інші вимоги позивача є похідними від вимоги про визнання кредитного договору недійсним не підлягають задоволенню і всі інші заявлені позивачем позовні вимоги.

Колегія вважає, що доводи апеляційної скарги про пропуск судом строку позовної давності для звернення до суду є помилковим і фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду першої інстанції з їх оцінкою в зазначеній частині.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм процесуального права не підставою для скасування рішення суду з підстав визначених ст. 309 ЦПК України.

На підставі наведеного колегія вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні заявлених позивачем позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ПАТ КБ "ПриватБанк" задовольнити частково. Заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 05 листопада 2013 року скасувати.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ КБ "ПриватБанк" в особі Южне ГРУ "ПриватБанк" про визнання кредитного договору недійсним.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення однак може бути оскаржено до суду касаційної інстанції на протязі двадцяти днів.

Судді О.А. Ступаков

А.П. Бабій

В.А. Станкевич