Справа №442/6723/15-ц
Провадження №2/442/2339/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2015 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі: головуючої судді Гарасимків Л.І

при секретарі ОСОБА_1

за участю представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_4 звернувся до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Обгрунтовуючи свої вимоги тим, свого часу він проживав і працював у м. Трускавець Львівської області де познайомився з відповідачем ОСОБА_3, який займався підприємницькою діяльністю, а саме торгівлею в м. Трускавці. Між ними склались дружні відносини. 25.09.2008 році він позичив відповідачу гроші в сумі 4000 доларів США для ведення підприємницької діяльності, про що він написав власноручну написану розписку про отримання даних коштів і домовились, що по першій його вимозі він ці кошти поверне. 30.11.2008 року він знову позичив відповідачу ОСОБА_3 4000 доларів США, про що він написав власноручну написану розписку про отримання даних коштів і домовились, що по першій його вимозі він ці кошти поверне. Дану розписку також підписала ОСОБА_5, дружина відповідача, яка була присутня при передачі грошей. У квітні 2012 року він знову позичив відповідачу ОСОБА_3 гроші в сумі 2000 доларів США для ведення підприємницької діяльності, про що він написав власноручну написану розписку про отримання даних коштів і домовились, що по першій його вимозі він ці кошти поверне. Всього він позичив відповідачу ОСОБА_3 гроші у сумі 10 000 доларів США. У зв»язку з важким матеріальним становищем вирішив забрати борг у відповідача і 02.09.2015 року він приїхав у м. Трускавець і звернувся до відповідача ОСОБА_3 з вимогою про повернення боргу у сумі 10 000 доларів США , однак відповідач добровільно повернути борг відмовився , відтак він змушений звернутися до суду про примусове стягнення коштів з відповідача ОСОБА_3 у сумі 10 000 доларів США, що по курсу національного банку України на день подання позову становить 22 156.40 грн. та три проценти річних від простроченої суми за порушення грошового зобов»ячання у відповідності до ст.ст. 625, 1050 ЦК України, що становить 6364.68 грн.

В судове засідання позивач ОСОБА_4 не з»явився.

Представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві та просить позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги заперечив та суду пояснив, що дійсно позичав гроші у позивача, що дійсно долучені розписки ним власноручно написані, однак борг позивачу давно віддав, ще коли останній проживав у м. Трускавці. Віддавав борг частинами. Позивач ніякої письмової вимоги до нього не пред»являв, щодо повернення боргу, а тому просить застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного:

Відповідно до ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

Відповідно до ст..1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як в десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За договором позики відповідно до положень ст..1046 ЦК України одна сторона ( позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики).

Згідно з правовою позицією, викладеною Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України у постанові від 18.09.2013 року по справі № 6-63цс13, застосування якої в силу ст.360-7 ЦПК Україниє обов'язковим, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

На підтвердження укладення договору позики позивачем ОСОБА_4 представлено суду розписки, власноручно написані відповідачем, про, що він сам зазначив у судовому засіданні, якою підтверджено факт отримання боржником грошей.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Однак позивач ОСОБА_4 не надав суду відповідних та належних доказів, щодо пред»ялення вимоги до боржника ОСОБА_3 про повернення позики, що унеможливлює визначити строк повернення позики.

Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також норм діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства, враховуючи, що позивачем не надано доказів на підтвердження пред»ялення вимоги до боржника ОСОБА_3 про повернення позики, не надано доказів на підтвердження ним не пропущення позовної давності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 88 , 209, 213, 215, ЦПК України, ст.ст. 1046, 1047, 1049, 1050, 625 Цивільного Кодексу України суд,

ВИРІШИВ:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, відмовити.

Рішення може бути оскаржено в судову палату по цивільних справах Львівського апеляційного суду через Дрогобицький міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення суду .

Головуюча-суддя ______________