УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

241/821/15-ц

6/241/57/2015

07.05.2015 року суддя Першотравневого районного суду Донецької області Скудін В.Є., при секретарі Цуканової Л.П.., розглянувши у відкритому судовому засіданні подання старшого державного виконавця ДВС Першотравневого РУЮ ОСОБА_1, «про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду громадянина України ОСОБА_2 за межі України»,-

ВСТАНОВИВ:

Старший державний виконавиць ДВС Першотравневого РУЮ ОСОБА_1, звернулась до суду з поданням , посилаючись на те, що в провадженні виконавчої служби , знаходиться виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа № 2-303 від 18.08.2003 року виданого Першотравневим районним судом Донецької області, про стягнення з ОСОБА_2 (іден. код НОМЕР_1), аліментів в розмірі 1/4 частини зі всіх видів заробітку, до повноліття дитини

У поданні розписано, які запити і куди зроблено державним виконавцем і які отримані відповіді. На 24.04.2015 року борг складає 45698.99 грн. На цій підставі з поданням звернулися до суду.

У судовому засіданні державний виконавець Шевченко Н.О. надала суду виконавче провадження № 41221082 від 01.09.2003 року, відносно боржника. З пояснень виконавця встановлено, що на день розгляду подання рішення суду не виконано. Накладено арешт на рухоме і не рухоме майно. Акту огляду майна не має у справі. Привід не виконано працівниками РВ, мір реагування не прослідувало. В еміграційну службу, про існування закордонного паспорту не зверталися. Виконавець на адресу боржника не виїжджала.

Суд вислухавши старшого державного виконавця Шевченко Н.О. дослідивши справу: виконавче провадження № ЄДРВП- 41221082 від 01.09.2003 року, відносно боржника, вважає,що подання задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування.

Згідно ч. 1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно п.18 ч. 3 ст. II зазначеного закону державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Відповідно до вимог ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» підставою для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон є ухилення громадянина від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи) - до виконання таких зобов'язань.

Як вбачається зі справи, звертаючись з поданням, державний виконавець зазначав, що боржником не вчинено дій спрямованих на виконання покладених на нього зобов'язань.

Відповідно до позиції Верховного Суду України роз'яснення, викладені в листі Верховного Суду України «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України» в якому зазначено, що за змістом п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону «Про виконавче провадження» державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Отже, з погляду значення словосполучення «ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону N 3857-ХІІ та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», позначає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків, тобто коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов'язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин. У зв'язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Звертаючись до суду державний виконавець обґрунтовував подання такими складовими як наявність статусу боржника у виконавчому провадженні, непогашення ним боргу у добровільному порядку, що зумовлюють необхідність у тимчасовому обмеженні права на виїзд за межі України з метою забезпечення виконання виконавчого документу.

Відповідно до положення ч. 2 ст. 10 ЦПК наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобовязання ».

Доведення умислу та обставин покладається на державного виконавця.

В ході огляду матеріалів виконавчого провадження ВП № 41221082 від 01.09.2003 року, з виконання вимоги суд впевнився у отримання боржником рекомендованою кореспонденції.

Тому не можна зробити висновок про ігнорування боржником викликів державного виконавця, в чому заявник вбачає свідоме ухилення від виконання зобов'язання.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим і метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Судом встановлено, що старший державний виконавець Шевченко Н.О не довела в суді факт навмисного ухилення боржника від виконання зобовязань.

Керуючись ст. 377-1 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ :

У задоволенні подання старшого державного виконавця ДВС Першотравневого РУЮ ОСОБА_1, «про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду громадянина України ОСОБА_2 за межі України»,-відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя В.Є.Скудін

Надруковано у нарадчій кімнаті.