Головуючий суду 1 інстанції - Костроба Ю.Ю.
Доповідач - Назарова М.В.
Справа № 414/874/14-ц
Провадження № 22ц/782/398/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого судді - Назарової М.В.,

суддів - Лісіциної А.І., Романченка В.О.,

при секретарі: Козубській А.В,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Сєвєродонецьку

цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Кремінського районного суду Луганської області від 22 червня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_3 як представника неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5, до ОСОБА_2 про припинення права власності на ? частину житлової квартири,-

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2014 року позивач звернувся до суду в своїх інтересах та в інтересах двох неповнолітніх дітей із вказаним позовом, в якому просив припинити право власності колишнього чоловіка ОСОБА_2 на ? часту у спільному майні, яким є житлова квартира за адресою: АДРЕСА_1, та визнати право власності на цю частку житлової квартири за нею.

Підставами позову позивач зазначав те, що спірна квартира є приватизованою відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» і належить сторонам та двом їх неповнолітнім дітям в рівних частках - по ? кожному. Позивач з дітьми мешкає в зазначеній квартирі, а відповідач не користується нею, коштів на підтримання житла у належному стані не надає. Оскільки спільне володіння і користування сторін квартирою не є можливим внаслідок неприязних стосунків, доля відповідача у спільному майні є незначною, а добровільно відмовитися від неї на користь позивача за грошову компенсацію відповідач не бажає, позивач змушена звертатися до суду.

Оскаржуваним рішенням суду першої інстанції позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. Доводами апеляційної скарги є те, що після розірвання шлюбу і розподілу особових рахунків для оплати за житлово-комунальні послуги відповідач сплачує за себе і за двох дітей ? на утримання спірної квартири, позивач не проживає більше року в квартирі та не сплачує свою ? комунальних платежів; іншого житла відповідач не має. Доля сторін у праві власності є рівною - по ? у кожного, і посилання позивача на представництво інтересів дітей не заслуговує на увагу, оскільки відповідач не позбавлений батьківських прав і як батько бере участь у вихованні і утриманні дітей.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, розглянувши справу у межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом у справі встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони перебували у шлюбі, від якого мають двох малолітніх дітей - сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с. 11, 12/. Згідно свідоцтва про право власності від 23.09.2011 року, виданого органом приватизації Кремінського виконкому міської ради Луганської області, спірна квартира за адресою: АДРЕСА_1, належить на праві приватної власності в рівних частках кожному із сторін - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та їх малолітнім дітям - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 /а.с. 117/.

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень право приватної спільної часткової власності з розміром часток по ? зареєстроване за сторонами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та їх малолітніми дітьми ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на підставі вищезазначеного свідоцтва про право власності /а.с. 7-9/.

Рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 22.04.2013 року шлюб між сторонами розірвано /а.с. 10/.

Вказані обставини ніким не оспорюються.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що встановлені всі підстави для припинення права власності відповідача, передбачені ч.ч. 1, 2 ст. 365 ЦК України, а саме - незначна частина відповідача і спільній власності і неможливість виділу її в натурі, факт неприязних стосунків між сторонами і неможливість їх спільного проживання в квартирі, знаходження на утриманні позивача двох дітей, яким необхідні належні умови для життя, навчання та розвитку, внесення позивачем на депозитний рахунок ? вартості спірної квартири, та встановлення факту того, що відповідач тривалий час мешкав у будинку матері та здавав квартиру в оренду.

Проте, такий висновок суду не ґрунтується на вимогах закону та матеріалах справи з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України суди повинні неухильно додержуватися вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пунктами 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 214 ЦПК України визначено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У силу положень ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Відповідно до цієї норми, зокрема пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України, право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Така ж позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року за наслідками розгляду цивільної справи № 6-68цс14.

Разом з тим, висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім'ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном.

Задовольняючи позов про припинення права власності ОСОБА_2 на ? частку спірної квартири з виплатою позивачу вартості цієї частки, суд не дав належної оцінки вказаній обставині, не врахував вимог ст. ст. 57-59, ч. 4 ст. 60, ст. ст. 64, 316 ЦПК України про те, що рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має мотивувати це, що судом зроблено не було.

Тому є слушними і такими, що підтверджено матеріалами справи, доводи апеляційної скарги про те, що позивач не має іншого житла, ніж спірне, використовує це житло за призначенням та сплачує житлово-комунальні послуги /а.с. 38-52, 56-57, 64, 66-67/, а тому позбавлення права власності його частки у спірній квартирі завдасть істотної шкоди останньому.

Оскільки по справі має місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, а також неправильне застосування норм матеріального права, вказане відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з позивача належить до стягнення на користь відповідача сплачений останнім під час подання апеляційної скарги судовий збір у сумі 248,45 грн. /а.с. 187/.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Кремінського районного суду Луганської області від 22 червня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_3 як представника неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5, до ОСОБА_2 про припинення права власності на ? частину житлової квартири відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 повернення судового збору 248,45 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий:

Судді: