АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження №22ц-796/3924/15 Головуючий у1-й інстанції - Притула Н.Г.
Доповідач - Желепа О.В.
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2015 року, колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Іванченка М.М., Болотова Є.В.

при секретарі Осмолович В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит», третя особа: ОСОБА_4 про визнання недійсним кредитного договору з застосуванням наслідків недійсності правочину та визнання недійсним договору застави, -

в с т а н о в и л а:

Позивачка звернулась до суду з вищезгаданим позовом, в якому просила суд визнати недійсним кредитний договір, який був укладений її чоловіком ОСОБА_4 з відповідачем 01.06.2011 року.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що в порушення вимог ст. 65 СК України кредитний договір був укладений без її згоди.

Також позивачкою були заявлені вимоги про визнання недійсним договору застави, який був укладений нею 01 червня 2011 року внаслідок помилки та вчиненого на неї тиску з боку працівників відповідача на підставі ст.ст. 229, 231 ЦК України.

Позивач також просила суд зобов`язати відповідача повернути грошові кошти в сумі 2 528 972, 86 грн., які були отримані відповідачем в якості відсотків за недійсним правочином, а також стягнути з відповідача інфляційні витрати в розмірі 418 784 грн. 10 коп.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням позивачка подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення її вимог.

Скаргу обґрунтовувала тим, що суд не вірно застосував норми матеріального права, висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи. Суд помилково не застосував ч.2,3 ст. 65 СК України, та ст.31 ЦК України, та не врахував, що вона не надавала своєї письмової згоди на укладення її чоловіком кредитного договору, який не є дрібним побутовим правочином та був укладений стосовно цінного майна.

Так, як основне зобов`язання є недійсним , через відсутність її згоди, відповідно до ст. 548 ЦК України, суд повинен був визнати недійсним і договір застави.

Відмовляючи в задоволені вимог про визнання недійсним договору застави, суд також не врахував, що не було дотримано письмової форми під час його укладення, а також на неї вчинявся психологічний тиск працівниками відділу безпеки відповідача під час укладання договору застави.

Скарга також містить доводи про порушення судом норм процесуального права, а саме ст. 27 ЦПК України, 168 ЦПК України, вона була позбавлена права надати докази на підтвердження сплати її чоловіком відсотків за договором, які є спільним майном і які вона просила суд зобов`язати банк повернути.

В апеляційному суді представник позивача доводи скарги підтримав.

Представник банку проти доводів скарги заперечував.

Третя особа ОСОБА_4 до апеляційного суду не з'явився. Про розгляд справи повідомлений 03 квітня 2015 року, що підтверджується поштовим повідомленням.

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення осіб, що з явились до суду, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення, про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору кредиту, та договору застави, суд першої інстанції вважав встановленими такі обставини.

01 серпня 2011 року чоловік позивачки ОСОБА_4 уклав з ПАТ «Банк Національний Кредит»» договір кредиту за яким банк надав позичальнику кредит в сумі 13 100 000, 00 грн. зі сплатою 20% річних з кінцевим терміном повернення 31 травня 2012 року.

Договір був підписаний сторонами договору, та не містив підпису позивача по справі.

Судом також було встановлено, що позивачка не надавала свою письмову згоду на укладення кредитного договору її чоловіком, і надання такої згоди не вимагається Законом.

Також судом було встановлено, що 09 червня 2011 року між ПАТ «Банк Національний Кредит» та ОСОБА_2 був укладений договір застави транспортного засобу, за яким позивачка передала в заставу автомобіль марки «Ауді» державний номер НОМЕР_1, 2008 року випуску.

Суд встановив, що вказаний договір укладений позивачем в письмовій формі.

Обставини на які позивачка посилалась, як на підставу для визнання цього договору недійсним, а саме укладення його внаслідок помилки та під тиском з боку працівників банку позивачем недоведені.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що висновки суду першої інстанції щодо недоведеності та безпідставності заявлених позовних вимог, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги в частині невірного застосування ст. 65 СК України, а також невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, колегія суддів не приймає, тому, що суд правильно зазначив в рішенні, що кредитний договір не є правочином щодо розпорядження майном, а тому на укладення такого договору, письмова згода другого з подружжя не вимагається.

Доводи позивача з приводу недотримання письмової форми під час укладання нею договору застави автомобіля є безпідставні та спростовуються змістом договору застави з якого вбачається, що він укладений в письмовій формі та підписаний позивачкою.

Посилання позивача на вчинення на неї тиску працівниками банку під час укладення такого договору не були доведені в суді першої інстанції. Апеляційна скарга також не містить посилань на нові докази, які б доводили вказану обставину, чи надання районним судом невірної оцінки доказам, які позивач надавала на підтвердження цієї обставини.

Доводи скарги з приводу порушення норм процесуального права, та позбавлення позивача можливості надати докази на підтвердження сплати відсотків за договором кредиту правового значення для вирішення спору не мають, оскільки суд не встановив обставин, які давали б суду підстави визнати недійсним кредитний договір та договір застави, а відповідно і підстав для повернення коштів за такими договорами.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Суд повно і об'єктивно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін зібраними у справі доказами, яким дав належну правову оцінку.

Рішення суду першої інстанції ухвалене без порушення норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313- 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: