Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області
Справа № 483/491/15-ц
Провадження 2/483/278/2015
РІШЕННЯ

Іменем України

06 травня 2015 року м. Очаків

Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Казанлі Л.І.

при секретарі Гречці С.Є.,

за участю позивачки та її представника ОСОБА_1,

відповідачки та її представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В :

26 березня 2015 року ОСОБА_5 звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_4. Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що з січня 2014 року за її згодою відповідачка брала у борг продукти харчування з магазину «ОСОБА_1 той», що належить їй на праві власності, на суму 45 000 грн, при цьому на підтвердження взятих на себе зобовязань 16 листопада 2014 року склала розписку, згідно якої на першу вимогу зобовязалася повернути вказану суму боргу. Посилаючись на те, що в подальшому відповідачка відмовилась повертати кошти, просила стягнути з останньої на свою користь 45 000 грн в рахунок заборгованості за договором позики.

Позивачка та її представник в судовому засіданні заявлені вимоги підтримали у повному обсязі. При цьому позивачка пояснила суду, що сума заборгованості відповідачки складається із грошових коштів в розмірі 43 000 грн, а також вартості продуктів харчування, що остання їх брала у борг на суму 2 000 грн.

Відповідачка та її представник в судовому засіданні позов не визнали, пославшись на те, що боргових зобовязань перед позивачкою у відповідачки немає, розписку було складено останньою під психологічним тиском з боку позивачки, а тому вона є недійсною. Крім того, представник відповідачки зазначив, що взагалі ця справа має розглядатися в порядку кримінального судочинства.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного.

Як встановлено у судовому засіданні, ОСОБА_4 придбала продукти харчування в магазині «ОСОБА_1 той», що належить позивачці ОСОБА_3 (а. с. 7), а також взяла у борг грошові кошти на загальну суму 45 000 грн, розрахунок за які, за домовленістю сторін, зобовязалася провести за вимогою позивачки на момент виникнення зобовязань, про що 16 листопада 2014 року склала відповідну розписку (а. с. 8).

Таким чином, на думку суду, зобовязання, що виникло у відповідачки частково за договором купівлі-продажу, було замінено позиковим зобовязанням.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1053 ЦК України, за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, може бути замінений позиковим зобовязанням. Заміна боргу позиковим зобовязанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу).

Згідно з ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

З вищенаведеного вбачається, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Вказана позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та є обов'язковою для судів в силу ст. 360-7 ЦПК України.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Судом встановлено, що у порушення вимог ст.ст. 526, 1049, 1053 ЦК України відповідачка взяті на себе зобовязання у повному обсязі не виконала, суму боргу позивачці не повернула, на день розгляду справи судом борг відповідачки перед позивачкою складає 45 000 грн.

Згідно з ч. 2 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо- відеозапису та іншими доказами. Аналогічне положення закріплене і в ст. 1051 ЦК України, яка визначає, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на показаннях свідків для підтвердження того, що гроші насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Твердження відповідачки в частині того, що вказані кошти вона не отримувала, а договір позики за відсутності факту передачі коштів є неукладеним, суд розцінює критично, оскільки це спростовується змістом розписки, факт власноручного написання якої відповідачка не оспорювала. Доводи останньої про те, що вказана в розписці сума є фактично сумою недостачі, яка виникла при виконанні нею трудових обовязків, суд, розглядаючи позов за принципами змагальності та диспозитивності, не бере до уваги, оскільки ОСОБА_4, в порушення ст. 60 ЦПК України, не довела факту наявності недостачі при виконанні нею обовязків продавця.

Крім того, суд констатує, що відповідачка, з огляду на її твердження про складення розписки під тиском та погрозами з боку позивачки, до правоохоронних органів не зверталася, як і не ставила перед судом питання про визнання договору недійсним з причини укладення його під тиском, погрозою, тощо, тобто під впливом насильства або під впливом тяжкої обставини. Вище вказане свідчить, що даний договір позики, в силу ст. 204 ЦК України є дійсним.

Доказів протилежного відповідачкою не представлено, зокрема, не надано суду належних та допустимих доказів того, що договір позики був укладений під впливом тиску із боку позивачки. Разом із тим, судом встановлено, що при складенні боргової розписки відповідачка мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення було вільним і відповідало її внутрішній волі.

Згідно з положеннями ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Статтею 1049 ЦК України передбачений обовязок позичальника повернути позикодавцеві позику, зокрема, грошові кошти, у такій самій сумі, у строк та в порядку, що встановлені договором.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що позов ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позикиє обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі.

Крім того, на підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 450 грн, сплата яких останньою підтверджується відповідною квитанцією.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 60, 209, 212-215 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

Цивільний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 45 000 (сорок пять тисяч) гривень в рахунок заборгованості за договором позики від 16 листопада 2014 року, а також 450 (чотириста пятдесят) гривень в рахунок відшкодування судових витрат.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області шляхом подання протягом десяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий: