У х в а л а

іменем україни

30 липня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Остапчука Д. О., Гончара В. П., Касьяна О. П.,

провівши попередній розгляд справи за позовом прокурора Самарського району м. Дніпропетровська в інтересах держави в особі Дніпропетровської міської ради в особі Комунального закладу «Дитячо-юнацька спортивна школа № 11» Дніпропетровської міської ради до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, за касаційною скаргою заступника прокурора Дніпропетровської області в особі Дніпропетровської міської ради в особі Комунального закладу «Дитячо-юнацька спортивна школа № 11» Дніпропетровської міської ради на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року прокурор Самарського району м. Дніпропетровська в інтересах держави в особі Дніпропетровської міської ради в особі Комунального закладу «Дитячо-юнацька спортивна школа № 11» Дніпропетровської міської ради (далі - КЗ «Дитячо-юнацька спортивна школа № 11») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, заподіяної комунальному закладу внаслідок незаконного звільнення працівника.

Посилався на те, що 04 січня 2012 року рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_5 поновлено на роботі на посаді тренера-викладача у КЗ «Дитячо-юнацька спортивна школа № 11» та стягнуто на його користь 12 623 грн 49 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 500 грн моральної шкоди.

10 липня 2013 року рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська стягнуто з КЗ «Дитячо-юнацька спортивна школа № 11» на користь ОСОБА_5 30 тис. грн недоотриманої заробітної плати внаслідок незаконно зменшення тижневого навантаження та 100 грн моральної шкоди.

Порушення, яке зумовило поновлення працівника на роботі та виплату йому коштів допущено з вини ОСОБА_4, яким було видано незаконні накази про звільнення ОСОБА_5 з роботи та зменшення тижневого навантаження. 43 223 грн 49 коп., які були витрачені КЗ «Дитячо-юнацька спортивна школа № 11» у зв'язку з незаконним звільненням ОСОБА_5 є шкодою, яка підлягає стягненню з відповідача на підставі ст. 237 КЗпП України.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 березня 2015 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня 2015 року змінено в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позову. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі заступник прокурора Дніпропетровської області в особі Дніпропетровської міської ради в особі КЗ «Дитячо-юнацька спортивна школа № 11», посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалені у справі судові рішення просить скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційну скаргу заступника прокурора Дніпропетровської області в особі Дніпропетровської міської ради в особі КЗ «Дитячо-юнацька спортивна школа № 11» необхідно відхилити з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Статтею 335 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу.

Відповідно до ст. 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов'язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

За змістом вказаної норми, при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію пункту 8 статті 134 та нової редакції статті 237 КЗпП (з 11 квітня 1992 року) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач у суді не довів обставин, на які посилався як на обґрунтування своїх вимог, зокрема недоведеності факту виплати ОСОБА_5 грошових коштів у розмірі 43 223 грн 49 коп.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позову про стягнення з відповідача моральної шкоди та 30 тис. грн недоотриманої заробітної плати внаслідок незаконного зменшення тижневого навантаження, апеляційний суд правильно виходив із того, що приписами ст. 237 КЗпП України на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, покладається обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації лише у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Відшкодування на користь підприємства, установи чи організації моральної шкоди та інших витрат керівником підприємства, з вини якого було незаконно звільнено працівника, чинним законодавством не передбачено.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позову про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, апеляційний суд правильно виходив із того, що позивач пропустив строк позовної давності звернення до суду з такими вимогами, встановлений ч. 3 ст. 233 КЗпП України. Будь-яких поважних причин пропуску такого строку позивачем не наведено.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду першої інстанції у незміненій частині та рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи скарги про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні.

Враховуючи наведене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відхилення касаційної скарги і залишення рішення суду першої інстанції у незміненій частині та рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 332, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора Дніпропетровської області в особі Дніпропетровської міської ради в особі Комунального закладу «Дитячо-юнацька спортивна школа № 11» Дніпропетровської міської ради відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня 2015 року у незміненій частині та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Д. О. Остапчук

В. П. Гончар

О. П. Касьян