Справа № 495/2188/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2015 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Охримчук А.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (договір № 20/03-15 від 20.03.2015 року)

від відповідача: Нестеренко Д.Г. (довіреність № 4622 від 25.09.2014 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 495/2188/15-ц

за позовом ОСОБА_3

до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит»

про захист прав споживача банківських послуг та стягнення збитків

В С Т А Н О В И В:

31.03.2015 року ОСОБА_3(далі по тексту - позивач) звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит»(далі по тексту - відповідач) про захист прав споживача банківських послуг та стягнення збитків (а.с.1-4).

Так, позивач просить суд:

- стягнути з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»на користь ОСОБА_3 87 грн. - матеріальної шкоди;

- стягнути з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»на користь ОСОБА_3 25 000 грн. - моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилається на те, що 02.11.2012 року ним було укладено з АТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі начальника відділення № 9 філії «Одеське РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит» ОСОБА_4. Договір № 5939/1-12 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» в національній валюті на строк з 02.11.2012 року по 07.11.2013 року. В дату укладення цього договору позивачем внесено в касу відповідача 87 000 грн. Крім того, згідно умов даного договору, з 07.11.2013 року сума депозиту була збільшитися до 106 000 грн. на строк до 07.05.2014 року.

24.12.2014 року та 26.12.2014 року ОСОБА_3 звернувся до філії «Одеське РУ АТ «Банк «Фінанси та кредит» з заявами про видачу грошових коштів та процентів, визначених умовами договору, на що 22.01.2015 року отримав відповідь про відмову у видачі банківського вкладу та відсотків на нього, оскільки відносно посадових осіб банку порушено кримінальну справу, тому питання щодо виплати банківського вкладу буде вирішено за наслідками розслідування кримінальної справи.

28.04.2015 року в судовому засіданні представником відповідача, подано до суду заперечення на позовну заяву ОСОБА_3, згідно з яким він просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідач посилається на те, що договір від 02.11.2012 року № 5939/1-12 ОСОБА_3 укладав не з банком і його кошти в розмірі 87 000 грн. до банку не надходили. Сам договір виник в наслідок злочинних дій службових осіб банку та по цьому факту СУ ГУМВС України в Одеській області відкрито кримінальне провадження по факту вчинення злочинів, передбачених ч.3 ст.191 КК України. Отже, вказаний договір є нікчемний та не породжує у банку ніяких зобов'язань перед позивачем (а.с.43-45).

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені ОСОБА_3 позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача викладені у запереченні доводи та вимоги підтримав та просив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити в повному обсязі.

Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення учасників судового процесу, суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової шкоди) (ч.1, п.п. 8, 9 ч.2 ст.16 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Так, ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»про захист прав споживача банківських послуг та стягнення збитків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 02.11.2012 року між ОСОБА_3 та АТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі начальника відділення № 9 філії «Одеське РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит» ОСОБА_4. було укладено Договір № 5939/1-12 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» в національній валюті, відповідно до умов якого Клієнт вносить, а Банк приймає грошові кошти у сумі 87 000 грн. на строк з 02.11.2012 року по 07.11.2013 року, з 07.11.2013 року у сумі 106 000 грн., по згоді сторін термін договору продовжено на 180 днів, строк договору 07.11.2013 року по 07.05.2014 року (а.с.5).

24.12.2014 року та 26.12.2014 року ОСОБА_3 звернувся до філії «Одеське РУ АТ «Банк «Фінанси та кредит» з заявами про видачу грошових коштів (87 000 грн.) та процентів, визначених умовами договору № 5939/1-12 від 02.11.2012 року, на що 22.01.2015 року отримав відповідь про відмову у видачі банківського вкладу та відсотків на нього, оскільки відносно посадових осіб банку порушено кримінальну справу, тому питання щодо виплати банківського вкладу буде вирішено за наслідками розслідування кримінальної справи (а.с.13).

Згідно із ч.1 ст.1058 Цивільного кодексу України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ч.1 ст.1059 Цивільного кодексу України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003 року № 516 (далі - Положення) передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до п.2 гл.2 розд.ІІІ Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 14.08.2003 року №337 і зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 05.09.2003 року за № 768/8089, яка була чинною на момент укладення договору банківського вкладу - 02.11.2012 року, приймання готівки національної валюти від клієнтів здійснюється через каси банків за такими прибутковими касовими документами: за заявою на переказ готівки - від юридичних осіб для зарахування на власні поточні рахунки, від фізичних осіб - на поточні, вкладні (депозитні) рахунки, а також від юридичних та фізичних осіб - на рахунки інших юридичних або фізичних осіб, які відкриті в цьому самому банку або в іншому банку, та переказу без відкриття рахунку; за рахунками на сплату платежів - від фізичних осіб на користь юридичних осіб; за прибутковим касовим ордером - від працівників та клієнтів банку за внутрішньобанківськими операціями; за документами, установленими відповідною платіжною системою: від фізичних і юридичних осіб - для відправлення переказу та виплати його отримувачу готівкою в національній валюті.

Пунктом 8 гл.2 розд.ІІІ зазначеної Інструкції передбачено, що після завершення приймання готівки клієнту видається квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Згідно із п.2.1 Положення, грошові кошти в національній та іноземній валюті або банківські метали, залучені від юридичних і фізичних осіб, обліковуються банками на відповідних рахунках, відкриття яких здійснюється банком на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту) або договору банківського рахунку та інших документів відповідно до законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України з питань відкриття банками рахунків у національній та іноземній валюті.

При цьому, ч.3 ст.1058, ч.2 ст.1068 Цивільного кодексу України встановлюють, що банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом.

Таким чином, згідно із ч.3 ст.1058, ч.2 ст.1068 Цивільного кодексу України, п.2.1 Положення відкриття відповідних рахунків та облікування на них грошових коштів у національній та іноземній валюті, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту), є обов'язком банку, відповідно до якого банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, у день надходження до банку відповідного розрахункового документа.

Відповідно до ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені в ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 Цивільного кодексу України. Разом із тим згідно із ч.2 ст.215 Цивільного кодексу України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Виходячи зі змісту ст.1059 Цивільного кодексу України, п.1.4 Положення, п.8 гл.2 розд.III Інструкції, письмова форма договору банківського вкладу (депозиту) вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки (сертифіката) чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту, які, у свою чергу, є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі.

При цьому, відкриття банківських рахунків та облікування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту), є обов'язком банку (ч.3 ст.1058, ч.2 ст.1068 ЦК України, п.2.1 Положення).

Таким чином, відсутність реєстрації договору банківського вкладу, і як наслідок, необлікування на рахунку банку грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу, не можна вважати недодержанням письмової форми договору банківського вкладу за наявності ощадної книжки (сертифіката) чи іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту, і є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі.

Відповідні юридичні факти (відсутність банківських рахунків, і як наслідок, необлікування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу) слід кваліфікувати як невиконання банком своїх обов'язків за договором банківського вкладу.

Вищевказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.06.2012 року по справі № 6-17цс12 за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування норм матеріального права.

Частиною 1 статті 360-7 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що письмова форма договору, укладеного між банком і ОСОБА_3 була дотримана, а внесення коштів підтверджується укладеним між ОСОБА_3 та АТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі начальника відділення № 9 філії «Одеське РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит» ОСОБА_4. договором № 5939/1-12 від 02.11.2012 року, який містить підписи та печатки сторін.

Суд не приймає до уваги твердження представника банку, що відсутність у банку належного екземпляру договору є підставою для визнання недодержання письмової форми договору, оскільки ці твердження спростовуються наявністю екземпляру договору у позивача. При цьому, не збереження банком свого екземпляру договору, при його наявності у другої сторони та за зазначених обставин не може бути доказом для підтвердження недодержання письмової форми.

Суд не бере до уваги посилання представника банку на те, що кошти від позивача за зазначеним договором не надходили, оскільки ці обставини не спростовують факту передачі позивачем коштів відповідальним працівникам банку, тим більше, що проведення по касі та по обліку отриманих коштів не могло залежати від волі вкладника. Крім цього за умовами договору, банк брав на себе зобов'язання зарахувати отримані кошти на рахунок.

З листа слідчого управління ГУМВС України в Одеської області від 27.04.2015 року, направленого на адресу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, вбачається, що слідством встановлено факт кримінального правопорушення відносно ОСОБА_3, скоєний начальником відділення № 9 Філії «Одеське регіональне управління» АТ «Банк «Фінанси та Кредит» ОСОБА_4., ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.30-31).

Так, 28.03.2014 року складено повідомлення про підозру ОСОБА_4., яке полягає в тому, що 02.11.2012 року, ОСОБА_4. працюючи начальником відділення № 9 Філії «Одеське регіональне управління» АТ «Банк «Фінанси та Кредит», на підставі наказу №12-ЛС від 15.03.2002 року, будучи наділеною оранізаційно-розпорядчими функціями, діючи від імені ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», використовуючи своє службове становище, всупереч інтересам служби, діючи з корисливих мотивів, з метою заволодіння чужим майном, знаходячись в приміщенні кабінету начальника, розташованому на першому поверсі відділення № 9 Філії «Одеське регіональне управління» АТ «Банк «Фінанси та Кредит» за адресою: вул. Кірова,23, м. Білгород-Дністровський Одеської області, підписала з гр. ОСОБА_3 договір № 5939/1-12 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний», датований 02.11.2012 року на загальну суму 87 000 грн., який навмисно з метою заволодіння коштами гр. ОСОБА_3 в електронній автоматизованій банківській системі (АБС) SR-Bank не зареєструвала, кошти в сумі 87 000 грн., одержані від гр. ОСОБА_3 через касу відділення в електронній системі банку не оприбуткувала, квитанції про прийом коштів гр. ОСОБА_3 не видала. Таким чином, ОСОБА_4. заподіяла шкоду гр. ОСОБА_3 на загальну суму 87 000 грн. На підставі викладеного ОСОБА_4. підозрюється в скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.191 КК України, заволодіння чужим майном шляхом зловживання посадовою особою своїм службовим становищем, вчинені повторно.

Відповідно до висновку № 5276/02 судово-почеркознавчої експертизи за матеріалами кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0003948, складеного 09.12.2014 року Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз, підпис від імені ОСОБА_4. у договорі № 5939/1-12 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» від 02.11.2012 року виконані самою ОСОБА_4. (а.с.33-36).

Згідно із висновком № 5272/03 судово-технічної експертизи документів за матеріалами кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0003948, складеного 23.10.2014 року Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз, відтиск печатки ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» розташований у договорі № 5939/1-12 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» від 02.11.2012 року нанесений печаткою ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», вільні зразки відтисків якої надані для порівняння (а.с.38-42).

При вищевказаних обставинах, пов'язаних із злочинними діями начальника відділення ОСОБА_4., яка підозрюється в скоєні кримінального правопорушення, твердження представника відповідача про нікчемність договору від 02.11.2012 року та його фальшивість є безпідставними і необґрунтованими, це лише припущення представника банку.

Не може бути прийнятий судом до уваги в якості доказу про не надходження грошей від ОСОБА_3, протокол № 2 від 22.01.2014 року засідання інвентаризаційної комісії з питань інвентаризації депозитних договорів і додаткових угод (а.с.14), з урахуванням вищевикладених обставин по справі, пов'язаних саме з порушенням кримінальної справи відносно ОСОБА_4.

Крім того, в заяві про вчинення злочину, адресованої Начальнику УДСБЕЗ Головного управління МВС України в Одеській області, філією «Одеське РУ» ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» було зазначено, що договір від 02.11.2012 року скріплений печаткою Відділення № 9 та підписаний від імені АТ «Банк «Фінанси та Кредит» начальником Відділення № 9 Філії «Одеське регіональне управління» ОСОБА_4., яка працювала на посаді начальника Відділення № 9 з 18.03.2012 року (наказ № 12-ЛС від 15.03.2012 року) по 06.08.2013 року (наказ № 135-ОС від 06.08.2013 року), а з 06.08.2013 року на посаді керівника з організації роботи Відділення № 9.

Отже, підписуючи спірний договір, ОСОБА_4. діяла саме від імені відповідача та отримувала кошти від позивача саме як дієвий орган банку.

У свою чергу, намір ОСОБА_3 був спрямований на створення фінансових правовідносин саме з банком, а не з фізичною особою, що свідчить про добросовісну поведінку позивача як однієї із сторін договору.

Як вбачається із встановлених фактичних обставин, між сторонами, ОСОБА_3 та ПАТ «Банк Фінанси та Кредит», виникли відносин у зв'язку зі спричиненням шкоди працівником при виконанні ним своїх службових обов'язків.

Відповідно до ч.1 ст.1172 Цивільного кодексу України, юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Враховуючи зазначені вимоги закону та встановлені обставини про те, що неправомірними діями ОСОБА_4. у якості працівника банку та під час виконання нею своїх службових обов'язків дійсно завдано шкоди ОСОБА_3, вона підлягає відшкодуванню банком як роботодавцем на підставі ст.1172 Цивільного кодексу України.

До вказаного висновку суд дійшов на підставі наявних у матеріалах справи доказів після надання їм оцінки у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням.

Відсутність можливого вироку відносно ОСОБА_4. не є перешкодою для ухвалення даного рішення, оскільки передбачений законодавцем у ст.1172 Цивільного кодексу України обов'язок роботодавця відшкодувати спричинену його працівником шкоду є безумовним. У зв'язку з цим відсутність вироку відносно такого працівника не звільняє банк, як роботодавця, від даного обов'язку. Факт неправомірності дій начальника відділення № 9 Філії «Одеське регіональне управління» АТ «Банк «Фінанси та Кредит» ОСОБА_4. доведений та визнаний самим банком.

Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про те, що, у відповідності до ст.1172 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 57-60 Цивільного процесуального кодексу України, в матеріалах справи, наявні усі (належні та допустимі) докази, які свідчать про обов'язок ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відшкодувати ОСОБА_3 матеріальні збитки в розмірі 87 000грн.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 12.06.2013 року, яка, як було вище зазначено, відповідно до ст.360-7 Цивільного процесуального кодексу України, є обов'язковою.

Крім того, ОСОБА_3 просить суд стягнути на його користь з відповідача моральну шкоду в сумі 25 000 грн.

Статтею 23 Цивільного кодексу України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Так, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача.

Згідно із п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Як зазначає позивач, на протязі тривалого часу, що підтверджується матеріалами справи, відповідач позбавляє його об'єктивної інформації щодо стану рахунків та вкладу, нарахованих процентів, а також можливості належним чином розпоряджатися власними грошовими коштами. З огляду на протиправні дії працівників банку, за твердженням позивача, він, як пенсіонер та людина похилого віку, відчуває себе ошуканим, внаслідок чого страждає та переживає. Даними обставинами, крім іншого, порушено звичний уклад життя позивача, та його плани, погіршився стан здоров'я.

Отже, ОСОБА_3 зазнав незручності та інші негативні наслідки, а тому такі дії відповідача дійсно призвели до моральних страждань, негативних емоцій і переживань позивача.

Між тим, суд вважає, що розмір моральної шкоди підлягає зменшенню з 25 000 грн. до 5 000 грн. у зв'язку з тим, що, по-перше, він надто великий, а, по-друге, в порушення положень Цивільного кодексу України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» позивачем не визначено з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди саме у розмірі 25 000 грн. та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України).

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку про часткову правомірність, обґрунтованість та законність позовних вимог ОСОБА_3, у зв'язку з чим позовна заява ОСОБА_3 до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»про захист прав споживача банківських послуг та стягнення збитківпідлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь держави.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 23, 207-208, 1058-1059, 1167, 1172 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 88, 157, 197, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_3до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит»про захист прав споживача банківських послуг та стягнення збитків- задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (04050, місто Київ, вулиця Артема,60, )на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, (67701, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1):

- матеріальну шкоду в розмірі 87 000 (вісімдесят сім тисяч) гривень;

- моральну шкоду в розмірі 5 000 (п'ять тисяч) гривень.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3- відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (04050, місто Київ, вулиця Артема,60, )на користь держави судовий збір за розгляд позовної заяви в розмірі 920 (дев'ятсот двадцять) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Мишко