Апеляційний суд Житомирської області
Справа №278/5340/14-ц Головуючий у 1-й інст. Мокрецький В. І.
Категорія 21 Доповідач Кочетов Л. Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого-суллі: ОСОБА_1,

суддів: Микитюк О.Ю., Товянської О.В.,

при секретарі: Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору дарування частки квартири недійсним, скасування державної реєстрації, припинення права власності, визнання права власності та зобов»язання вчинити дії за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 24 березня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом та в обгрунтування вимог зазначив, що у період шлюбу з ОСОБА_3 ними придбана квартира АДРЕСА_1.

У 2007 році шлюб сторін розірваний.

27.12.2013 року ОСОБА_3 подарувала належну їй ? частину квартири ОСОБА_4

Вважає, що відчуження частини квартири є порушенням ОСОБА_3 її обовязку дбати про утримання дитини.

Крім того, укладенням договору дарування ОСОБА_3 створила йому незручності, як співвласнику квартири.

Припинення права власності не завдасть ніякої шкоди ОСОБА_3, оскільки вона і так відмовилася від цього права. Оскільки спільне володіння та користування квартирою ним та ОСОБА_3 є неможливим, бажає придбати частину квартири за 88000,00 грн., що призведе до виконання норм ст. 180 СК України.

Просив визнати договір дарування 1/2 частини вказаної квартири недійсним, скасувати державну реєстрацію за ОСОБА_4 право власності на частину квартири, припинити право власності ОСОБА_3 на неї, визнати за ним право власності на 1/2 частини квартири, зобовязавши ОСОБА_3 використати 88000,00 грн. вартості частки квартири для утримання доньки.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 24 березня 2015 року в задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі апелянт просить рішення суду скасувати, постановити нове про задоволення позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи. Зазначає, що суд не з»ясував умови проживання дитини.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Як вбачається з рішення Житомирського районного суду від 10.02.2010 року, квартира АДРЕСА_1 визнана спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 50-52).

27 грудня 2013 року між відповідачами був укладений договір дарування, у відповідності до якого ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 ? частину вказаної квартири (а.с. 7-8).

Положеннями ст. 319 ЦК України, зокрема визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з положеннми ст. 361 ЦК, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

У відповідності до вимог ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з положеннями ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Разом з тим, посилаючись на вказані норми права в своїй позовній заяві та апеляційній скарзі, позивач не надав будь-яких доказів існування визначених законом або інших обставин, що дають підстави для визнання договору дарування недійсним.

Посилання апелянта на порушення вказаним договором положень ст. 180 СК України щодо зобов»язання батьків утримувати дитину, не може бути взято до уваги, поскільки будь-яких доказів того, що відповідач ухиляється від виконання вказаного зобов»язання, суду не надано; дитина забезпечена житлом, про що зазначено в рішенні суду першої інстанції.

У відповідності до вимог ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Оскільки судом досліджені усі докази, що подавалися сторонами, посилання апелянта на неповноту з»ясування обставин по справі, є надуманим.

За таких обставин, суд першої інстанції обгрунтовано відмовив в позові в частині оспорування зазначеного договору дарування.

Позовні вимоги щодо скасування реєстрації, припинення права власності, визнання права власності на частину квартири, зобов»язання витратити кошти для утримання дитини, є похідними від вимоги про визнання договору недійсним, а тому також задоволенню не підлягають.

Крім того, вимога про зобов»язання витратити кошти для утримання дитини задоволена бути не може і з тої обставини, що таке зобов»язання суперечить вимогам ст. 41 Конституції України та вищевказаним нормам ЦК України.

Викладені в апеляційній скарзі доводи, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому колегія суддів приходить до висновку, що підстави для скасування рішення відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 24 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді