Справа № 367/316/15 Головуючий у І інстанції Пархоменко О. В.
Провадження № 22-ц/780/2930/15 Доповідач у 2 інстанції Данілов О. М.
Категорія 29 06.05.2015
УХВАЛА

Іменем України

06 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Данілова О.М.,

суддів: Мережко М.В., Суханової Є.М.,

при секретарі: Ромашині І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області про забезпечення позову від 16 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року під час розгляду цивільної справи судом першої інстанції за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, позивачка ОСОБА_3 заявила клопотання та надала письмову заяву про забезпечення позову, просила накласти арешт на земельну ділянку площею 0,0264 га, яка розташована за адресою АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1 та належить ОСОБА_2

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 16 березня 2015 року заяву про забезпечення позову задоволено.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, постановлену з порушенням норм матеріального та процесуального права, просила ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 16 березня 2015 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення у випадку задоволення позовних вимог.

З такими висновками колегія суддів погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи та не узгоджуються з вимогами чинного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою звернення ОСОБА_3 до суду стало те, що 09 листопада 2000 року вона отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1.

12 квітня 2002 року відповідачка отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частини вищезазначеного будинку.

У липні 2009 року відповідачка знесла свою частину будинку, пошкодила позивачки частину будинку та почала самовільно будувати нову будівлю, при цьому знесла капітальні несучі стіни чим завдала позивачці матеріальної шкоди.

З урахуванням наведеного, позивачка просила суд стягнути з відповідачки на її користь матеріальну шкоду у розмірі 150000 грн.

З метою забезпечення позову, позивачка просила накласти арешт на земельну ділянку площею 0,0264 га., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, оскільки на її думку відповідачка може ухилитись від виконання можливого рішення суду шляхом відчуження належної їй земельної ділянки.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 4 зазначеної вище Постанови, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою позовним вимогам.

Колегія суддів приходить до висновку, що заявниця не надала належних та допустимих доказів, які свідчили б про те, що невжиття запропонованих нею заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, оскільки на земельній ділянці, на яку судом першої інстанції накладено арешт, знаходиться будинок відповідачки, а вимоги про стягнення коштів за завдану матеріальну шкоду внаслідок самовільного будівництва будинку та накладення арешту на земельну ділянку не є співмірними.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на вищезазначені обставини та норми процесуального законодавства уваги не звернув, чим порушив порядок при розгляді справи, встановлений для його вирішення.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно задовольнити частково, ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 16 березня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи суду необхідно врахувати наведене, встановити наявність фактичних даних, які мають значення для справи і вирішити спір відповідно до вимог закону.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 16 березня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: