Справа № 487/4291/14-ц
Провадження № 2/487/59/15
РІШЕННЯ

Іменем України

12.10.2015 року Заводський районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді - Щербини С.В., при секретарі Шевиряєвої К.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_2, звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 В якому просить визнати недійсним нотаріально посвідчений заповіт її чоловіка ОСОБА_5 померлого 02.10.2010 року, у зв'язку з фіктивністю вказаної угоди, відповідно до ст. 234 ЦК України.

В позові позивач зазначила, що вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_5, у них народилась донька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. 02.10.2010 року помер її чоловік ОСОБА_5 Після його смерті відкрилась спадщина у виді 1/3 частки належній йому на праві власності квартири АДРЕСА_1. В травні 2011 року вона дізналась що за життя чоловік склав заповіт на ім'я свого брата ОСОБА_4, яким заповідав все належне йому на час смерті майно, вказаний заповіт посвідчений нотаріусом ОСОБА_6 При цьому, з пояснень нотаріуса наданих нею в суді при розгляді інших справ, вбачається, що посвідчена нотаріусом угода (заповіт) вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином, тобто є фіктивною, оскільки фактично єдиною метою ОСОБА_5 було забезпечення інтересів своєї доньки, проте нотаріус цю волю не відобразила в документів та ОСОБА_5 не знав на той момент іншого способу забезпечення утримання та опіки дитини, а нотаріус про існування інших можливостей для здійснення його волі не повідомила та при оформленні заповіту обидві сторони заповіту мали намір передати майно не ОСОБА_4, а через нього ОСОБА_2.

Ухвалою суду від 24.06.2015 року було замінено відповідача ОСОБА_4, який помер 03.07.2014 року його правонаступником ОСОБА_3

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_7 позовні вимоги підтримав, підтвердив викладені обставини, просив про задоволення позовних вимог.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не визнала, просила в їх задоволенні відмовити посилаючись на те, що це була воля ОСОБА_5, який мешкав разом з нею та його братом, а її чоловіком - ОСОБА_4, які лікували його, утримували. А позивачка кинула хворого чоловіка та поїхала від нього.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного:

Як встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перебували у шлюбі з 2003 року та мають доньку ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_5 на праві часткової власності належала 1/3 частка квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.

Відповідно до ст. 1248 ЦК України нотаріусу посвідчує заповіт, який написаний заповідачем або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

При цьому, з аналізу характеристику заповіту вбачається, що основної ознакою вказаного правочину є спрямованість на встановлення, припинення або іншу видозміну цивільних правовідносин, що виражається у волевиявленні однієї сторони заповідача.

Так, 20.07.2010 року ОСОБА_5 склав заповіт на все належне йому майно на користь свого брата ОСОБА_4 Вказаний заповіт підписаний власноруч заповідачем ОСОБА_5 та посвідчений приватним нотаріусом Миколаї всього міського нотаріального округу ОСОБА_8, на прохання заповідача текст заповіту виготовлено загальноприйнятим технічним засобом. Відомості про заповіт нотаріусом внесенні до спадкового реєстру.

Отже нотаріусом були витримані всі вимоги щодо складання та оформлення заповіту.

02.10.2010 року ОСОБА_5 помер.

Протягом 2011-2015 років позивач ОСОБА_1 неодноразово зверталась до суду з позовами про визнання заповіту недійсним (нікчемним), в задоволенні її вимог судами було відмовлено.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилалася на фіктивність заповіту та просила визнати його недійсним.

Як передбачено ч.2 ст. 1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення, якщо у книзі шостої ЦК немає відповідного правила (п. 16 Постанови №7 Пленуму ВСУ від 30.05.2008 року Про судову практику у справах про спадкування.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз»яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, визнання заповіту недійсним у звязку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, рішеннями Заводського районного суду м. Миколаєва від 11.05.2012 року, 21.05.2013 року, 06.12.2013 року, 21.02.2014 року, 24.02.2014 року, 14.04.2014 року, 18.04.2014 року, 29.04.2014 року, 17.04.2015 року, що набрали законної сили, а значить обставини встановлені ними в порядок передбачений ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню, встановлено, що на час складання заповіту ОСОБА_5 розумів значення своїх дій, міг керувати ними і мав волевиявлення саме на укладання спірного правочину.

Таким чином, на підставі викладеного, суд приходить до переконання про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки при розгляді справи позивач не довів ті обставини на які посилався як на підставу своїх вимог та ним не надано жодного доказу на підтвердженя своїх вимог щодо недійсноті заповіту від 20.07.2010 року у зв'язку з його фіктивністю та такі докази не були здобуті судом під час розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 10-11, 60, 212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним відмовити.

Рішення набирає законної сили через 10 днів після його проголошення та може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд м. Миколаєва в строк і порядок, встановлений ст.ст. 294,296 ЦПК України.

Суддя: С.В. Щербина