АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/6163/2015 Головуючий у першій інстанції - Дубас В.А.
Доповідач - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Оніщука М.І.,

суддів Крижанівської Г.В., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Троц В.О.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 грудня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 21.11.2014 (а.с. 56), просив стягнути з відповідача борг у сумі 1 514 000 грн. 00 коп. та три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 1 440 грн. 33 коп.

В обґрунтування заявлених вимог вказував, що між ним та відповідачем 19.08.2014 було укладено договір позики, який оформлено письмовою розпискою, згідно умов якого він надав відповідачу кошти у сумі 100 000 доларів США, а відповідач зобов'язувався повернути зазначені кошти у термін до 10.09.2014, проте свої зобов'язання не виконав і грошові кошти в строк не повернув.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25.12.2014 позов задоволено - стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в сумі 1 514 000 грн. 00 коп. та три відсотки річних у сумі 1 440 грн. 33 коп. Також стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у сумі 3 654 грн. 00 коп.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 12.03.2015 заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник відповідача, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати і ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Вважає, що суд першої інстанції ухвалив незаконне рішення, оскільки відповідач не отримував від позивача коштів, а розписка написана ним під примусом.

Представник позивача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував за її безпідставністю та необґрунтованістю і просив рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалено з дотриманням вимог закону.

Відповідач та його представник в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. В телефонограмі на адресу суду відповідач просив відкласти розгляд справи у зв'язку з відпусткою свого представника. Про причини своєї неявки суд не повідомив, а також не надав суду документів, які б свідчили про поважність причин неявки представника. З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та/або його представника, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 305 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На переконання колегії суддів оскаржуване рішення суду повністю відповідає вказаним вимогам процесуального закону.

Так, задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушив взяті на себе зобов'язання, визначені договором позики, укладення якого підтверджується відповідною розпискою відповідача, щодо повернення коштів, що призвело до виникнення заборгованості перед позивачем, яка, в силу вимог закону, підлягає стягненню з відповідача.

Вказаний висновок суду є законним і обґрунтованим, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 19.08.2014 було укладено договір позики, який оформлено письмовою розпискою, згідно умов якого позивач надав відповідачу кошти у сумі 100 000 доларів США, а відповідач зобов'язувався повернути зазначені кошти у термін до 10.09.2014.

Відповідач, в порушення взятих на себе зобов'язань, грошові кошти ні у встановлений в договорі строк, ні на час розгляду справи судом першої інстанції не повернув, заперечуючи їх одержання від позичальника.

Проте, доводи апелянта (відповідача) про неодержання від позивача коштів та написання розписки під примусом, не підтверджуються належними і допустимими доказами, наявними в матеріалах справи, а також суперечать вимогам закону.

Згідно із статтею 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, написавши розписку позичальник тим самим підтвердив одержання від позикодавця грошових коштів у сумі зазначеній в розписці.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

У відповідності до статей 525, 526, 530, 614, 615 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, при чому зобов'язання має виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору. Особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Більш того, ст. 625 ЦК України встановлює, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, суд першої інстанції правомірно та обґрунтовано дійшов висновку про те, що заборгованість відповідача перед позивачем станом на 21.11.2014 становить: 1 514 000 грн. - сума основного боргу та три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 1 440 грн. 33 коп., що відповідає вимогами ст.ст. 533, 625 ЦК України.

З наведеного вбачається, що судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що позивач надав відповідачу грошові кошти, що підтверджується відповідною розпискою, водночас останній в односторонньому порядку, відмовився виконувати взяті на себе зобов'язання щодо повернення грошових коштів у визначений сторонами строк, а отже в суді першої інстанції знайшов підтвердження як факт отримання відповідачем грошових коштів у позивача, так і факт неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором позики.

Щодо доводів викладених в апеляційній скарзі відносно того, що суд не дав належної правової оцінки укладеному договору позики з точки зору його відповідності вимогам чинного законодавства, то слід зазначити, що вони є також безпідставними і не обґрунтованими, оскільки сторони укладаючи договір позики, що підтверджується розпискою позичальника, досягли згоди щодо всіх його істотних умов, які необхідні для договорів даного виду, що ґрунтується на вимогах ст.ст. 638, 1047 ЦК України.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про необхідність захисту порушених прав позивача шляхом стягнення з відповідача суми боргу та трьох відсотки річних за ст. 625 ЦК України.

Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Отже, з огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 - відхилити.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 грудня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді