Справа № 473/4592/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" квітня 2015 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючого судді Вуїва О.В., при секретарі Заблоцькій М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вознесенська цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання правочину недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2014 року ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в якому вказував, що 27 червня 2013 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір № 003-14933-270613, згідно якого банк відкрив ОСОБА_1, як позичальнику, для задоволення споживчих потреб та внесення страхових платежів кредитну лінію строком на 364 календарні дні та на день укладення договору встановив на його рахунку ліміт кредитної лінії в розмірі 15 000 грн. з можливістю зміни розміру ліміту в односторонньому порядку, а останній отримав право на неодноразове використання коштів в межах ліміту та зобовязався вчасно частинами (по 3% щомісячно) повертати отримані в кредит кошти, а також щомісячно вносити передбачену банківськими тарифами плату за користування кредитом (проценти) в розмірі 0,0001 % річних та плату за обслуговування кредитного ліміту (комісію) в розмірі 3,50 % на місяць, внести інші комісії за обслуговування його, як позичальника, що після їх нарахування включаються до суми кредиту, а в разі порушення умов договору сплачувати неустойку (штраф) в розмірі 0,01 % від суми непогашеної частки обовязкового мінімального платежу, але не менше 150 грн. за кожен факт порушення та на вимогу банку достроково повернути отримані кошти.

Проте позичальник умови договору в частині вчасного повернення кредиту, сплати комісії виконував не належним чином в звязку з чим станом 16 липня 2014 року виникла заборгованість по кредитному договору, а саме заборгованість по строковому кредиту в розмірі 10 048,50 грн., по простроченій частині кредиту 4 950 грн., по сплаті комісії 6 300 грн.

Враховуючи вказані обставини, позивач просив про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором та сплачених ним судових витрат.

В грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Дельта Банк» про визнання правочину недійсним, вказуючи на те, що під час укладення (підписання) кредитного договору № 003-14933-270613 від 27 червня 2013 року він за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, зокрема не усвідомлював суть та зміст укладеного правочину, кошти за кредитним договором не отримував, а тому на підставі ст. 225 ЦК України просив про визнання вказаного договору недійсним.

Ухвалою від 17 грудня 2014 року позови були об'єднані в одне провадження.

В судове засідання представник позивача не зявився, проте надав суду заяву про розгляд справи без його участі, повні вимоги банку підтримує в повному обсязі, свою позицію щодо зустрічного позову не висловив.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилися, судом про час та місце розгляду справи повідомлені. Разом з тим від представника відповідача ОСОБА_2 надійшла письмова заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги не визнає, зустрічний позов підтримує в повному обсязі.

Оскільки матеріали містять достатньо доказів для вирішення справи, а тому суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі відповідача та представників сторін.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного.

Зокрема судом встановлено, що 27 червня 2013 року ПАТ «Дельта Банк» уклав в письмовій формі з ОСОБА_1 кредитний договір № 003-14933-270613 в якому сторони узгодили всі його умови.

Договір складається з заяви позичальника, Правил банківського обслуговування фізичних осіб у ПАТ «Дельта Банк» та банківських тарифів з якими відповідач ознайомлений.

Згідно договору банк відкрив ОСОБА_1, як позичальнику, для задоволення споживчих потреб та внесення страхових платежів кредитну лінію строком на 364 календарні дні та на день укладення договору встановив на його рахунку ліміт кредитної лінії в розмірі 15 000 грн. з можливістю зміни розміру ліміту в односторонньому порядку, а останній отримав право на неодноразове використання коштів в межах ліміту та зобовязався вчасно частинами (по 3% щомісячно) повертати отримані в кредит кошти, а також щомісячно вносити передбачену банківськими тарифами плату за користування кредитом (проценти) в розмірі 0,0001 % річних та плату за обслуговування кредитного ліміту (комісію) в розмірі 3,50 % на місяць, внести інші комісії за обслуговування його, як позичальника, що після їх нарахування включаються до суми кредиту, а в разі порушення умов договору сплачувати неустойку (штраф) в розмірі 0,01 % від суми непогашеної частки обовязкового мінімального платежу, але не менше 150 грн. за кожен факт порушення та на вимогу банку достроково повернути отримані кошти.

Відповідач оспорює кредитний договір з передбачених ст. 225 ЦК України підстав, вказуючи на те, що під час його підписання він за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, зокрема не усвідомлював суть та зміст укладеного правочину, кошти за кредитним договором не отримував.

Згідно положень ст. 225 ЦК України, на яку посилається сторона відповідача, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 1981 року перебуває на обліку в психіатричному кабінеті КУ «Вознесенська центральна районна лікарня» з діагнозом легка розумова відсталість, у встановленому порядку не визнаний недієздатним або обмежено дієздатним.

Разом з тим в матеріалах справи відсутні жодні докази, що відповідач на момент укладення кредитного договору перебував в такому стані, що не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними.

При цьому останній та його представник проігнорували вимоги експерта та суду щодо надання матеріалів, необхідних для належного проведення призначеної за ухвалою від 23 грудня 2014 року судово-психіатричної експертизи, іншим чином ухилялися від її проведення в зв'язку з чим ухвала з матеріалами справи була повернута без виконання.

Встановлене свідчить про ухилення ОСОБА_1 від проведення експертизи в той час, як згідно ч. 1 ст. 146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Таким чином ОСОБА_1 не довів належними, допустимими та достатніми доказами, як це передбачено ст.ст. 10, 60 ЦПК України, існування обставин, передбачених ст. 225 ЦК України, не можуть бути прийняті до уваги і його доводи щодо неотримання ним кредитних коштів, оскільки вказані доводи виходять за межі предмета доказування зустрічного позову та не знайшли свого підтвердження жодними доказами.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст. 611, ч. 2 ст. 612, ст.ст. 623-625, ч. 1 ст. 1049, ст. 1050 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцю позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

В разі несвоєчасного повернення позики або її чергової частини (прострочення боржника) він не звільняється від обовязку виконання зобовязання, зокрема повинен в повному обсязі (в тому числі достроково) повернути отримані кошти, сплатити іншу заборгованість, неустойку, відшкодувати позикодавцю збитки.

З матеріалів справи вбачається те, що позичальник дійсно порушив умови договору в частині вчасного повернення кредиту, сплати комісії.

В звязку з цим станом на 16 липня 2014 року виникла заборгованість по кредитному договору, а саме заборгованість по строковому кредиту в розмірі 10 048,50 грн., по простроченій частині кредиту 4 950 грн., по сплаті комісії 6 300 грн., по сплаті неустойки 450 грн., що знайшло своє повне підтвердження помісячним розрахунком боргу.

Водночас в матеріалах справи відсутні жодні докази, що б спростували доводи банку щодо наявності та розміру боргу, докази щодо повного або часткового погашення відповідачем вказаної заборгованості, а також докази щодо наявності передбачених законом чи договором підстав, які б повністю, частково або тимчасово звільняли позичальника від виконання взятих на себе зобов'язань.

Проте позов не містить вимогу про стягнення неустойки.

А тому, з врахуванням встановлених обставин, в зустрічному позові слід відмовити, первісний - задовольнити в повному обсязі, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» на підставі ст.ст. 526, 530 ЦК України заборгованість по кредиту та комісії, а всього в розмірі 21 298,50 грн.

В силу ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача також підлягають стягненню судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду, а саме 243,60 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором за № 003-14933-270613 від 27 червня 2013 року, що утворилася станом на 16 липня 2014 року, а саме заборгованість по поточному кредиту в розмірі 10 048 (десять тисяч сорок вісім) гривень 50 копійок, по простроченій частині кредиту 4 950 (чотири тисячі дев'ятсот п'ятдесят) гривень, по сплаті комісії 6 300 (шість тисяч триста) гривень, а всього в загальному розмірі 21 298 (двадцять одна тисяча двісті дев'яносто вісім) гривень 50 копійок, перерахувавши кошти на розрахунковий рахунок (р/р 7188 в ПАТ «Дельта Банк», МФО 380236, ), а також 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок судового збору, перерахувавши кошти на розрахунковий рахунок (р/р НОМЕР_1 в ПАТ «Дельта Банк», МФО 380236, ).

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання правочину недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: О.В. Вуїв