Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2015 рокуМ. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,
суддів: Леванчука А.О., Нагорняка В.А.,Мазур Л.М., Писаної Т.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом комунального підприємства «Харківводоканал» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, за касаційною скаргою комунального підприємства «Харківводоканал», яке діє через представника Васькова Олександра Юрійовича, на заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16 жовтня 2014 року, додаткове рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 10 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року Комунальне підприємство «Харківводоканал» (далі - КП «Харківводоканал») звернулося до суду з указаним позовом, в якому просить стягнути з відповідачів заборгованість за послуги з центрального водопостачання та водовідведення у загальному розмірі 1 621,76 грн, з яких: 1 076,81 грн - заборгованість за послуги з централізованого водопостачання, 490,93 грн - заборгованість за послуги з централізованого водовідведення, 20,47 грн - інфляційні втрати та 33,55 грн - три проценти річних від простроченої заборгованості.

Позивач зазначив, що відповідачі проживають у АДРЕСА_1 і є споживачами послуг, що надаються КП «Харківводоканал». Оскільки відповідачі не оплачують вказані послуги, у них за період з 01 жовтня 2012 року по 31 січня 2014 року утворилась заборгованість, яку позивач просить стягнути у судовому порядку.

Заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16 жовтня 2014 року з урахуванням додаткового рішення цього ж суду від 25 лютого 2015 року позов КП «Харківводоканал» задоволено частково. стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивачів заборгованість зі сплати комунальних послуг з централізованого водопостачання та водовідведення у розмірі 1 567,74 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні решти позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 10 червня 2015 року зазначені судові рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі представник КП «Харківводоканал», посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить вказані судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення трьох процентів річних і інфляційних втрат скасувати і передати справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

У ч. 2 ст. 324 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Судами встановлено, що відповідачі проживають у АДРЕСА_1. Відповідачі отримують послуги з централізованого водопостачання та водовідведення.

У звʼязку із несвоєчасною оплатою відповідачами вказаних послуг у них за період з 01 жовтня 2012 року по 31 січня 2014 року виникла заборгованість, а саме: 1 076,81 грн - за послуги водопостачання та 490,93 грн - за послуги водовідведення.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідачів заборгованості за надані послуги, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із їх доведеності і обґрунтованості.

При цьому суд відмовив у задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідачів інфляційних втрат та трьох процентів річних, вказуючи на те, що ці вимоги не ґрунтуються на законі.

З таким висновком судів погодитися не можна з огляду на наступне.

Пунктом 10 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон) встановлена відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені.

Як вбачається з Преамбули вказаного Закону, цей Закон визначає лише основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обовʼязки.

За визначенням, наданим у ст. 1 Закону, житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Субʼєктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг (ст. 3).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 зазначеного Закону законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Згідно з ч. 2 ст. 4 ЦК України основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу. Якщо субʼєкт права законодавчої ініціативи подав до Верховної Ради України проект закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж цей Кодекс, він зобовʼязаний одночасно подати проект закону про внесення змін до Цивільного кодексу України. Поданий законопроект розглядається Верховною Радою України одночасно з відповідним проектом закону про внесення змін до Цивільного кодексу України.

З огляду на те, що в процесі прийняття спеціального закону - Закону України «Про житлово-комунальні послуги» - зміни до ЦК України Верховною Радою України не розглядалися та не приймалися, стосовно спірних правовідносин норми спеціального закону не можуть конкурувати з нормами основного акта цивільного законодавства.

Разом із тим відповідно до загальних умов виконання зобовʼязання, установлених ст. 526 ЦК України, зобовʼязання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобовʼязань.

Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовʼязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовʼязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовʼязку.

За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовʼязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовʼязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобовʼязаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобовʼязання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобовʼязанням.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобовʼязаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобовʼязанням.

З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобовʼязанням, в якому поміж інших прав і обовʼязків сторін на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обовʼязок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Отже, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобовʼязань на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобовʼязання.

Закріплена в п. 10 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у ч. 2 ст. 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання.

За відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобовʼязання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг на боржника покладається відповідальність, передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Крім того, застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України до спірних правовідносин також кореспондується із закріпленими в п. 3 ч. 1 ст. 96 ЦПК України нормами, відповідно до яких однією з вимог, за якими може бути видано судовий наказ, є вимога про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості.

Вказаний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 30 жовтня 2013 року (справа № 6-59цс13) і він відповідно до ст. 380-7 ЦПК України повинен враховуватися судами.

Судами при вирішенні спору в частині стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних вказані вимоги закону не враховано, а тому ухвалені у справі судові рішення в цій частині не можуть бути визнані законними і обґрунтованими, а тому відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

У решті ухвалені у справі судові рішення не оскаржуються, а тому відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України в касаційному порядку не переглядаються.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу комунального підприємства «Харківводоканал» задовольнити.

Заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16 жовтня 2014 року, додаткове рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 10 червня 2015 року в частині вирішення питання стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, у звʼязку з простроченням виконання грошового зобовʼязання, скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: А.О. Леванчук
Л.М. Мазур
В.А. Нагорняк
Т.О. Писана