Справа № 752/7287/15-ц
Провадження № 2/752/3767/15
У Х В А Л А

05.05.2015 року суддя Голосіївського районного суду м.Києва Сальникова Н.М. перевіривши відповідність вимогам ст.ст.3,107-120 ЦПК України матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Державне казначейство України про стягнення заподіяної позивачу матеріальної шкоди, виявленою бездіяльністю та незаконною дією відповідача, чим порушено право на справедливий суд,-

ВСТАНОВИВ:

28.04.2015року ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду з позовом у порядку цивільного судочинства до судді Печерського районного суду м. Києва Новака Р.В. щодо дій та бездіяльності останнього у питаннях здійснення правосуддя, пов'язаних з підготовкою, розглядом справи у судовій інстанції.

Згідно ст.122 ч.2 п.1 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщозаява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

Ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 р. N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено застосування судами при розгляді справ Конвенції та практики Європейського суду з прав людини як джерел права.

У низці рішень Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що право на суд, окремим аспектом якого є право на доступ до правосуддя, не є абсолютним (у рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21 лютого 1975 року, «Де Жуффр де ля Прадель проти Франції» від16 грудня 1992 року).

Відповідно до частини другої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Проте у випадках між позивачами та суддями (відповідачами) такі правовідносини не виникають, тому такі справи не можуть бути підсудні судам загальної юрисдикції /Лист Верховного Суду України про судову практику у справах за позовами громадян до суддів про визнання їх дій (бездіяльності) неправомірними та стягнення моральної шкоди/.

Такі спори не пов'язані із захистом прав, свобод чи інтересів у публічно-правових відносинах від порушень з боку органів державної влади, оскільки оскаржені позивачем дії вчинені при здійсненні правосуддя, а тому законність таких дій може перевірятися лише судом вищої інстанції в порядку, передбаченому процесуальним законом. В даному випадку суддя виступає як посадова особа, уповноважена на виконання функцій держави, а не як приватна особа, до якої можна звернутися з позовом.

Питання притягнення судді до відповідальності врегульовано законами України «Про судоустрій і статус суддів» та «Про Вищу раду юстиції».

Таким чином, на сьогодні чинне законодавство дає можливість громадянину повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення та дій судді під час здійснення правосуддя.Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя й посяганням на процесуальну незалежність (статті 126 і 129 Конституції України). Зазначена правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду України від 15 квітня 2008 року(справа № 21-319 во 07).

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року «Про незалежність судової влади», що є чинною, роз'яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Аналогічної позиції дотримується і Консультативна рада європейських суддів, яка в пункті 57 Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

Аналогічні роз'яснення містяться і у Листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.02.2012 № 6-182/0/4-12.

У зв'язку із викладеним розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій(бездіяльності) судді (суду), пов'язаних із розглядом справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядках і їх виконання), нормамиЦПК України чи іншими законами України не передбачено, а відтак у відкритті провадження у такій справі слід відмовити на підставі пункту 1 частини другої статті 122 ЦПК України.

За правилами ч.6 ст.122 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті провадження у справі повинна бути невідкладно надіслана позивачеві разом із заявою та всіма доданими до неї документами.

Керуючись ст.11, ч.2, ч.6 ст.122 ЦПК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 р. № 8 "Про незалежність судової влади", Постановою Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 р. № 6 "Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів", суддя -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Державне казначейство України про стягнення заподіяної позивачу матеріальної шкоди, виявленою бездіяльністю та незаконною дією відповідача, чим порушено право на справедливий суд, невідкладно надіславши копію ухвали про відмову у відкритті провадження у справі разом із заявою та всіма доданими до неї документами.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали, апеляційна скарга подається до Апеляційного суду м.Києва через Голосіївський районний суд м.Києва.

Суддя Н.М. Сальникова