Справа № 454/1220/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2015 року Сокальський районний суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Струс-Духнич Т. В. ,

при секретарі Кочмар Н.-Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Сокалі, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, з участю третьої особи ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із даним позовом до відповідача ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, свої вимоги мотивує тим, що є фізичною особою-підприємцем. 02.10.2006р. позивачем укладено із відповідачем трудовий договір, згідно п.2 договору відповідач ОСОБА_2 як водій-реалізатор зобовязаний виконувати доставку і реалізацію мяких меблів та матраців. Зазначає, що 10.07.2008р. відповідач з товаром (матрацами) виїхав із м. Сокаль Львівської області до підприємця ОСОБА_3, який здійснює оптово-роздрібну торгівельну діяльність в АР Крим в м. Сімферополь. Прибувши на місце відповідач 11.07.2008р. розвантажив товар та отримав за нього розрахунок в сумі 60 000грн., що засвідчує накладна і розписка про отримання коштів. Однак, ні накладної, ні грошей відповідач не привіз і не повернув. Відсутність коштів пояснив тим, що по дорозі йому відібрали всі гроші, про, що написав розписку із зобовязанням повернути втрачені кошти. Однак відповідач не повертає кошти, звільнився з роботи 10.10.2008р. та уникає зустрічі. Дані обставини стали приводом для звернення в суд. Вказує на те, що згідно даних отриманих ним від ОСОБА_3 та міліції, йому стало відомо, що 11.07.2008р. відповідач, повертаючись з м. Сімферополя в м. Сокаль, відхилився від маршруту на 60км., поїхав відпочивати на море у напрямку м. Євпаторії, взявши з собою пасажира, хоча отримував регулярні усні попередження про заборону перевезення пасажирів. Просить суд стягнути із відповідача 60 000грн. відшкодування матеріальної шкоди та 4000грн. відшкодування моральної шкоди.

17.06.2015р. представник відповідача ОСОБА_4 звернувся до суду із письмовим клопотанням про відмову у задоволенні позову, у звязку із пропуском строку позовної давнсоіт.

Рішенням Сокальського районного суду від 14.07.2010р. позовні вимоги задоволено частково, вирішено стягнути із відповідача ОСОБА_2 в користь позивача ОСОБА_1 60 000грн. відшкодування матеріальної шкоди та судовий збір. В задоволення решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 15.10.2013р. заочне рішення районного суду від 14.07.2010р. скасовано. Ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.03.2014р., рішення апеляційного суду від 15.10.2013р. скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 18.11.2014р. заочне рішення районного суду від 14.07.2010р. залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.03.2015р., рішення районного суду від 14.07.2010р. та ухвалу апеляційного суду від 18.11.2014р. скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просить задовольнити, в обґрунтування надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Додатково повідомив, що відповідачем йому завдано шкоду, яку до цього часу він не відшкодував. Факт завдання збитків стверджується відповідною накладною про отримання коштів та розпискою, в якій відповідач зобовязався повернути йому кошти.

Представник позивача ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просить задовольнити. Зазначила, що між сторонами було укладено трудовий договір. Відповідач не належно виконав свої трудові обовязки, що виразилось у відхиленні ним від заданого маршруту, а також в тому, що він всупереч настановам позивача взяв у рейс невідомого пасажира. Позивачем вживалися заходи щодо добровільного повернення відповідачем коштів, однак такі результату не принесли, в звязку з чим позивач змушений звертатись у суд.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, в обґрунтування зазначив, що кошти за товар у нього були викрадені із автомобіля, факт чого стверджується поданою ним заявою у райвідділ міліції в м. Євпаторія АР Крим. Щодо вказаних обставин повідомив, що відвантажив товар у підприємця ОСОБА_3 в м. Сімферополь та отримав у нього кошти в сумі 60000грн. Слідуючи дорогою в м. Сокаль разом з ОСОБА_6 зупинилися на стоянці для вантажних автомобілів для придбання продуктів харчування. Так, ОСОБА_6 пішов до магазину, а він пішов до автомобіля відпочити. Повернувшись до автомобіля першим, побачив, що розбите вікно у кабіну автомобіля та викрадено гроші за товар. Згодом повернувся ОСОБА_6 Він викликав працівників міліції, які оглядали автомобіль. Вважає, що шкода заподіяна не із його вини.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечив. Зазначив, що відсутня пряма вина відповідача щодо заподіяння збитків позивачу. Крім цього, позов є безпідставним, оскільки між сторонами наявні трудові правовідносини, а відтак сплинули строки для предявлення даного позову. Також зазначив, що після крадіжки, позивач відразу повідомив роботодавця, викликав працівників міліції та радився із позивачем про подальші його дії. Відповідно, сумлінно віднісся до своїх обовязків.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не прибув та не повідомив суд про причину неявки.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні показав, що працює разом із позивачем. З приводу вказаних подій йому відомо, що в рейс яким мав їхати відповідач ОСОБА_2 планувалось відправити двох осіб, однак відповідач не забажав. Вважає, що вся поїздка була заздалегідь продуманою, так як ОСОБА_2 взамін повертатися у м. Сокаль поїхав в м. Євпаторія АР Крим. Крім цього, зазначив, що із підприємцем ОСОБА_3 були налагоджені та перевірені відносини. Жодного разу проблем із співпрацею не виникало.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні показав, що 10.07.2008р. до нього задзвонив ОСОБА_2 та запропонував йому поїхати в АР Крим. Так як він не був зайнятим, відповідно на пропозицію погодився. Прибувши в м. Сімферополь розвантажили автомобіль на складі, Семенюк пішов за розрахунком та повернувшись за деякий час сказав, що будуть повертатися. Проїхавши біля 40хв. зупинилися на стоянці для вантажних автомобілів, де вийшов купити продукти. Коли він повернувся до автомобіля побачив ОСОБА_2, який перебував у шоковому стані та через 5хв. прибули працівники міліції, яких як виявилося викликав Семенюк. Від останнього дізнався, що із автомобіля викрали гроші за товар. Чув як Семенюк неодноразово телефонував ОСОБА_1 та радився, які мають бути його дії. Знає, що ОСОБА_1 сказав ОСОБА_2 їхати додому. Після їх повернення в м. Сокаль автомобіль загнали на фірму.

Заслухавши учасників судового розгляду та дослідивши докази в справі, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Дослідженою копією трудового договору, встановлено, що такий укладено 02.10.2006р. підприємцем ОСОБА_1 із фізичною особою ОСОБА_2, як водієм-реалізатором.

Згідно п. 2 даного договору, працівник зобовязаний виконувати доставку і реалізацію мяких меблів та матраців.

Відповідно до копії трудової книжки серії БТ-І №8267271 на ім»я ОСОБА_2, встановлено, що в ній міститься запис за №22 від 02.10.2006р., де зазначено, що згідно трудового договору №565 від 02.10.2006р. останній прийнятий до ФОП ОСОБА_1 на посаду водія-реалізатора. Згідно запису №23 від 10.10.2008р. звільнений з роботи згідно ст. 38 КЗпП України за власним бажанням.

Із копії договору б/н від 02.01.2008р., встановлено, що такий укладено між субєктом підприємницької діяльності ОСОБА_1 та Підприємством «Руднік» в особі директора ОСОБА_3, згідно якого предметом договору є те, що продавець продає, а покупець купує товар в асортименті, по цінах домовленості.

Відповідно до п. 2 договору: розрахунок за отриманий товар та інші затрати проводяться шляхом попередньої оплати. Як виключення допускається відпуск товарів без попередньої оплати при наступному порядку розрахунків: «покупець» зобовязується забезпечити поступлення грошей на розрахунковий рахунок «продавця» протягом 10 банківських днів від дати отримання товару; У разі не поступлення грошей за отриманий товар у вищевказаний термін «Покупець» зобовязується сплатити «продавцю» пеню у розмірі 1,5 % від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення.

Із копії накладної №3/07 від 10.07.2008р., встановлено, що ФОП ОСОБА_1 відпущено ПП «Руднік» товар, а саме матраци загальною вартістю 56400грн.

Згідно розписки від 11.07.2008р. постачальник ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 кошти в сумі 60 000грн.

Із копії розписки від 14.07.2008р., встановлено, що така надана ОСОБА_2, в якій він зазначив, що повертаючись із м. Сімферополь, після вигрузки матраців з сумою 58500грн., їхав додому. По дорозі у нього відібрали всі гроші. Обіцяє повернути гроші.

Згідно копії постанови від 14.07.2008р., винесеної о/у ВКР Євпаторійського МВ ГУМВСУ в АР Крим ОСОБА_8, встановлено, що такою на підставі п.2 ст. 6 КПК України відмовлено у порушенні кримінальної справи за заявою ОСОБА_2.

Відповідно до копії листа в.о. прокурора м. Євпаторії №235/12 від 24.04.2012р., адресованого ОСОБА_9 та ОСОБА_2, зокрема встановлено, що рішення про відмову в порушенні кримінальної справи 14.07.2008р. прийнято необґрунтовано, в звязку чим 23.04.2012р. було скасоване прокуратурою м. Євпаторії.

Як встановлено в ході розгляду справи відповідач ОСОБА_2 перебував із позивачем ОСОБА_1 у трудових відносинах, що зокрема стверджується дослідженим трудовим договором від 02.10.2006р..

Згідно приписів ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до ч.1 ст. 132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.

Враховуючи наведене, а також посаду відповідача, який згідно трудового договору працював у відповідача водієм-реалізатором, суд приходить до висновку, що відповідач несе перед позивачем матеріальну відповідальність за заподіяну шкоду в межах середнього місячного заробітку, розмір якого згідно дослідженої копії місячного звіту до системи персоніфікованого обліку відомостей про застрахованих осіб для системи загальнообовязкового пенсійного страхування Пенсійного фонду України ПП ОСОБА_1 в липні 2008р. (час спричинення шкоди) становить 530грн.

В свою чергу, згідно положень п.1 ст. 134 КзПП України, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Як встановлено в ході розгляду справи із пояснень сторін та досліджених матеріалів справи, між сторонами письмового договору про взяття на себе відповідачем повної матеріальної відповідальності не укладалося.

Також не здобули свого підтвердження твердження позивача про спричинення йому відповідачем моральної шкоди.

Разом з тим, судом встановлено, що спірні правовідносини виникли у сторін 11.07.2008р., а із позовом в суд позивач звертається 09.03.2010р., про, що свідчить відбиток штампа реєстрації на позовній заяві, тобто майже після спливу двох років.

Згідно ч.3 ст. 233 КЗпП України, для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Представник відповідача ОСОБА_4 звернувся до суду із письмовим клопотанням про застосування до даного спору строків позовної давності визначених ст. 233 КЗпП України.

Позивач та його представник із заявою про визнання поважною причину пропущення строку позовної давності не зверталися.

З наведених вище підстав, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування 60000грн. матеріальної та 4000грн. моральної шкоди та судових витрат.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий: Т. В. Струс-Духнич