АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2015 року м. Дніпропетровськ

6 травня 2015 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого-судді: Тамакулової В.О.

суддів: Козлова С.П., Городничої В.С.

при секретарі:Порубай М.Л.,

яка розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про припинення дії, які порушують право, відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2014 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про припинення дії, яка порушують її право, відшкодування моральної шкоди при цьому посилалась на те, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 вересня 2011 за ОСОБА_5 визнано право власності на 1/2 частину від 18/30 частин домоволодіння АДРЕСА_1.

Інша 1/2 частина від 18/30 частин цього домоволодіння належить колишньому чоловіку позивача ОСОБА_6

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 вересня 2013 позивача було вселено у належну їй частину домоволодіння та зобов'язано ОСОБА_6 не чинити їй перепони у користуванні власністю та надвірними спорудами, розташованими на території домоволодіння відповідно до її частки у праві власності.

Позивач зареєструвала право власності на зазначене нерухоме майно, яке згідно технічному паспорту є квартирою АДРЕСА_1. Квартира має загальну площу 39,3 кв. м. та складається з однієї житлової кімнати, кухні, коридору та тамбуру.

Згідно рішення суду від 11 вересня 2013 АНД ВДВС ДМУЮ було відкрито виконавче провадження.

11 квітня 2014 року ОСОБА_6 передав позивачу ключі від вхідних дверей. Відповідач по справі ОСОБА_3 є дружиною співвласника домоволодіння ОСОБА_6, а відповідач ОСОБА_4 - його донькою, вони всі разом проживають у домоволодінні. Відповідачі відмовляються звільнити належну позивачу 1/2 частину будинку, не пускають позивача в будинок, перешкоджають користуватися ним.

21 травня 2014 державним виконавцем АНД ВДВС ДМУЮ здійснювалося повторне вселення позивача до спірного будинку. ОСОБА_6 підписав акт про вселення. Однак, після вселення позивача до будинку, її меблі, побутова техніка були винесені з квартири на подвір'я за її відсутності. Також були встановлені замки на вхідних дверях та навісний замок на ворота, ключі від яких співвласник надати позивачу відмовився. Речі позивача, а саме: меблі, побутова техніка з травня 2014 року знаходяться на подвір'ї спірного домоволодіння.

Крім того неправомірними діями відповідачів позивачу заподіяні моральні страждання, тому позивач просила припинити дії, які порушують її право власності, шляхом усунення перешкод у користуванні належної їй 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, двору та господарських споруд, стягнути з відповідачів моральну шкоду в розмірі 20 000 грн.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2015 року позовні вимоги задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_5 перешкоди в користуванні її власністю - 1/2 частиною від 18/30 частин домоволодіння АДРЕСА_1 та надвірними спорудами, розташованими на території домоволодіння відповідно до її частки у праві власності.

Стягнуто з кожного із відповідачів на користь позивача на відшкодування моральної шкоди по 2000 (дві тисячі) грн. 00 коп. та судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі по 121 (сто двадцять одна) грн. 80 коп.

В іншій частині позову відмовлено.

В скарзі апелянти посилаються на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин , просили скасувати рішення про скасування провадження по справі.

Колегія суддів перевірила законність, обґрунтованість рішення суду в межах заяв-лених вимог та апеляційної скарги і дійшла до висновку, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 вересня 2011 за ОСОБА_5 визнано право власності на 1/2 частину від 18/30 частин домоволодіння АДРЕСА_1. Інша 1/2 частина домоволодіння належить колишньому чоловіку позивача- ОСОБА_6.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 вересня 2013 позивача було вселено у належну їй 1/2 частину та зобов'язано ОСОБА_6 не чинити ОСОБА_5 перепони у користуванні власністю та надвірними спорудами, розташованими на території домоволодіння відповідно до її частки у праві власності.

У грудні 2014 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 про припинення дії, яка порушує право у користуванні її власністю, відшкодування моральної шкоди(а.с.2-9).

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - жилий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України).

Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст.316 ЦК України).

Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно до вимог ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності (ч. 1 ст.386 ЦК України).

На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Судом також встановлено, що між сторонами виникли неприязнені стосунки з приводу користування нерухомим майном - 18/30 частин домоволодіння АДРЕСА_1, у зв'язку з чим кожна із сторін зверталася до правоохоронних органів, суду.

При розгляді справи судом першої інстанції знайшло підтвердження факт чинення перешкод ОСОБА_5 у володінні та користуванні її власністю - 1/2 частиною від 18/30 частин домоволодіння АДРЕСА_1 з боку відповідачів, що підтверджується показаннями свідків: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10

Актом судово-медичного дослідження від 10 липня 2014 року (а.с.25) підтверджується факт спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_5

Відповідно до ст.376 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Враховуючи наведені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог, зобов'язавши ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_5 перешкоди в користуванні її власністю - 1/2 частиною від 18/30 частин домоволодіння АДРЕСА_1 та надвірними спорудами, розташованими на території домоволодіння відповідно до її частки у праві власності та обґрунтовано стягнув з відповідачів на користь позивача спричинену їй моральну шкоду по 2000 грн. 00 коп. з кожної, відмовивши у задоволенні позову в іншій частині.

Рішення суду відповідає вимогам норм матеріального, процесуального права, встановленим обставинам і матеріалам справи.

Безпідставним є посилання в скарзі про те, що суд першої інстанції ухвалив незаконне рішення.

Згідно вимог ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Апелянти не надали суду першої та апеляційної інстанції доказів, які б спростували висновки у рішенні суду та відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Враховуючи принцип розумності та справедливості суд стягнув з відповідачів на користь позивача розмір моральної шкоди, який не суперечить вимогам діючого законодавства.

Інші доводи скарги не спростовують правильність висновків у рішенні суду, протирічать вимогам законодавста, яке регулює спірні правовідносини, встановленим обставинам і матеріалам справи, зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до вимог ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Висновки суду відповідають нормам матеріального та процесуального права.

При розгляді спору суд І інстанції в повному обсязі з'ясував права та обов'язки сто- рін, перевірив доводи, обставини справи, надав їм належну оцінку і постановив рішення, яке відповідає вимогам Закону, тому відсутні підстави для скасування ухваленого правильного рішення суду і задоволення апеляційної скарги.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про припинення дії, які порушують право, відшкодування моральної шкоди - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий: Тамакулова В.О.

С у д д і : Козлов С.П.

Городнича В.С.