АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1636/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 41 Марцішевська О. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоБородійчука В. Г.
суддівДемченка В. А. , Василенко Л. І.
при секретаріНаконечній М. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 20 травня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, УМВС України в Черкаській області про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування матеріальної і моральної шкоди.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши сторони, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

26 лютого 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, УМВС України в Черкаській області про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування матеріальної і моральної шкоди.

В обгрунтування позовних вимог, позивач вказав на те, що 11 червня 2013 року його колишня дружина ОСОБА_9 звернулась до міліції з заявою про викрадення ним її особистих документів шляхом вільного доступу, виклавши в даній заяві обставини, які не відповідаютиь дійсності. 18 червня 2012 року за місцем його роботи приходив дільничний інспектор Соснівського РВ УМВС ОСОБА_8 для здійснення перевірки, хоча 14 червня 2012 року постановою було відмовлено в порушенні кримінальної справи, скарги на неправомірні дії інспектора Кисленка В.В. були розглянуті формально, внаслідок зазначених неправомірних дій відповідачів була принижена його честь, гідність, ділова репутація, чим завдана матеріальна та моральна шкода, яка полягала у перенесених моральних стражданннях та понесених витратах на лікування внаслідок погіршення стану здоров'я через постійний стрес, крім того на роботі позивач був переведений на нижче оплачувану посаду.

Просив визнати, що поширені відповідачкою відомості не відповідають дійсності та принижують його честь, гідність та ділову репутацію, визнати, що ОСОБА_8 та УМВС Укораїни в Черкаській області принижена його честь, гідність та ділова репутація, зобов'язати відповідачів спростувати дані факти шляхом офіційного звернення в УДСНС України в Черкаській області в присутності його батька та першого заступника управління ОСОБА_10 в 10-денний строк з моменту набрання чинності рішення, стягнути з ОСОБА_9 та ОСОБА_8 матеріальну шкоду в загальному розмірі 20 000 грн. по 10 000 грн. з кожного, моральну шкоду в загальному розмірі 20 000 грн. по 10 000 грн. з кожного, стягнути з УМВС України в Черкаській області матеріальну шкоду 999,88 грн. та моральну шкоду в сумі 1 000 грн., покласти на відповідачів судові витрати.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 20 травня 2015 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_6.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 20 травня 2015 року як незаконне та ухвалити нове рішення, яким:

- визнати, що поширені ОСОБА_11 відомості про те, що ОСОБА_6 шляхом вільного доступу заволодів її документами не відповідають дійсності та принижують його честь, гідність та ділову репутацію;

- визнати, що ОСОБА_8 шляхом неправомірної перевірки принизив його честь, гідність та ділову репутацію;

- визнати, що формальна перевірка УМВС України в Черкаській області щодо дій ОСОБА_8 принизила його честь, гідність та ділову репутацію;

- зобов'язати ОСОБА_11, ОСОБА_8 та УМВС України у Черкаській області спростувати дані факти, шляхом офіційного, не письмового, звернення в УДСНС України в Черкаській області, в присутності його батька ОСОБА_12, першого заступника УДСНС України у Черкаській області ОСОБА_10 та в його особистій присутності за адресою м. Черкаси, вул Ярославська, 1 не пізніше десяти днів з дня набрання законної сили винесеного рішення по даній справі;

- стягнути з ОСОБА_11 на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000 грн., в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 10 000 грн та судові збори в сумах: 243 грн. 60 коп, 210 грн., 243 грн. 60 коп та 348 грн. 60 коп. відповідно;

- стягнути з ОСОБА_8 . на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000 грн., в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 10 000 грн та судові збори в сумах: 243 грн. 60 коп, 210 грн., 243 грн. 60 коп та 348 грн. 60 коп. відповідно;

- стягнути з УМВС України в Черкаській області на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 1000 грн, в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 999 грн. 88 коп. та судові збори в сумах: 243 грн. 60 коп, 210 грн., 243 грн. 60 коп та 348 грн. 60 коп. відповідно.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до відхилення з слідуючих підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ст. 213 ЦПК України вказує, що рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 03 травня 2012 року (а.с.14) було розірвано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_13.

Судом встановлено, що 11 червня 2012 року відповідачка звернулась до правоохоронних органів за заявою про викрадення у неї особистих документів колишнім чоловіком шляхом вільного доступу.

Перевірка даної заяви здійснювалась дільничним інспектором Соснівського РВ м. Черкаси ОСОБА_14, яким 14 червня 2012 року було отримано пояснення у позивача ОСОБА_15 про повідомлення щодо нього неправдивих показів, відповідачка звернулась з заявою, в якій просила перевірку не проводити, 14 червня 2012 року була винесена постанова про відмову у порушенні кримінальної справи на підставі п.2 ст.6 КПК України (а.с. 6).

18 червня 2012 року дільничний інспектор Соснівського РВ м. Черкаси ОСОБА_8 прийшов за місцем роботи позивача, де в присутності заступника начальника ТУ МНС України в Черкаській області ОСОБА_10, а також ОСОБА_12, позивачу запропонував повернути документи, на що останній пояснив, що ніяких документів не брав.

ОСОБА_6 звернувся до Управління МВС України в Черкаській області з заявою з приводу непрофесійних дій дільничного інспектора міліції Соснівського РВ в м. Черкаси ОСОБА_8.

По даному факту була проведена перевірка.

Наказом № 95 від 25 липня 2012 року (а.с. 79) за результатами службової перевірки за скаргою ОСОБА_6, ОСОБА_8 притягнутий до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани за порушення ст. 227 КПК України.

Звертаючись до суду з позовною заявою (а.с. 3-5) ОСОБА_6 вказував на те, що діями відповідачів принижено його честь, гідність та ділову репутацію. Вимоги обґрунтовує тим, що по його заяві в органи УМВС прийняте рішення, яке його не задовольняє.

В апеляційній скарзі (а.с. 107-112) ОСОБА_6 додатково ще мотивував свої вимоги тим, що позов пред'явлений ОСОБА_8 не як посадовій особі, а як громадянину України, який вступивши в змову з ОСОБА_7 прийшов на його робоче місце та просив віддати викрадені документи.

Ухвалюючи рішення суду (а.с. 101-104), суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що позивачем не наведено обгрунтованих доказів того, що відповідачами принижено його честь, гідність, ділову репутацію та не навів вмотивованих підтверджень для задоволення вимог в частині відшкодування йому матеріальної та моральної шкоди.

Перевіряючи обгрунтованість доводів апеляційної скарги та пояснень, наданих сторонами і зокрема, апелянтом під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є правильним, відповідає вимогам чинного законодавства, а доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими обставинами справи і не дають підстав для зміни чи скасування рішення суду.

Стаття 297 ЦК України визначає положення щодо права на повагу до гідності та честі.

Кожен має право на повагу до його гідності та честі.

Гідність та честь фізичної особи є недоторканними.

Відповідно до ч. 1 ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації.

Згідно ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Одним із мотивів звернення до суду за захистом свого порушеного права, ОСОБА_6 вказував на неправомірну поведінку відповідачів, що стали наслідком вчиненої ОСОБА_7 дії, а саме звернення до правоохоронних органів з заявою про викрадення в неї особистих документів.

Пункт 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначає, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

У випадку звернення особи з заявою до правоохоронних органів слід також враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку якої іншими особами порушено її право, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь і гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб.

Колегія суддів вважає, що районний суд правильно встановив, що факт звернення відповідачки до правоохоронних органів з заявою не може вважатися поширенням неправдивих відомостей стосовно ОСОБА_6, оскільки вказані ОСОБА_7 відомості повідомлені з метою їх перевірки уповноваженими на це законом посадовими особами.

Таке право на звернення з відповідними заявами до компетентних органів державної влади гарантоване Конституцією України.

Відповідно до ст. 9 ЗУ «Про звернення громадян» забороняється переслідувати громадян за подання заяви (звернення) до органів державної влади.

Районний суд правомірно прийшов до висновку, що оскільки по заяві відповідачки в установленому законом порядку було прийняте процесуальне рішення про відмову в порушенні кримінальної справи (про що не заперечив і апелянт), підстав для зобов'язання відповідачів спростувати викладені в заяві відповідачки відомості немає.

Крім того, судом правильно зазначено, що в даному випадку, факти, викладені в заяві до правоохоронних органів можна перевірити лише в порядку, визначеному КПК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 також вказано, що районний суд необґрунтовано відмовив йому в задоволенні вимог в частині відшкодування моральної шкоди, вважає в цій частині рішення незаконним і зазначає, що факт спричинення йому моральних страждань є доведеним. Вказував, що в зв'язку із склавшимися обставинами його було переведено на нижчі посади, стан здоров'я погіршився. Дані обставини позивач також підтвердив в суді апеляційної інстанції під час розгляду справи.

Дослідивши надані ОСОБА_6 пояснення в обгрунтування вимог своєї апеляційної скарги, колегія суддів вважає їх недоведеними і такими, що не підтверджені наявними матеріалами справи, встановленими доказами та обставинами по справі.

Так, відповідно до ст.1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно роз'яснення Пленуму Верховного Суду України в постанові № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати не майнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, завданих фізичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При вирішенні спору про відшкодування шкоди предметом доказування є не тільки факт неправомірних дій (бездіяльності), а також виникнення шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіяння шкоди.

Отже, звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивач має довести факт заподіяння йому відповідачем шкоди, яка завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, вину відповідача, а також яких саме втрат майнового чи немайнового характеру він зазнав та яке саме їх вираження.

Недоведеність позивачем зазначених обставин по справі є підставою для відмови у задоволенні позову.

Колегія суддів погоджується з висновком районного суду про те, що наданий позивачем в суді першої інстанції акт підтвердження дійсності нанесення шкоди, поширенням інформації про скоєння злочину та пов'язане з цим ушкодження фізичного здоров'я позивача (а.с. 13) не є належним доказом по справі, оскільки вивченням самого акту, колегією суддів встановлено, що він підписаний особами, які перебувають з ОСОБА_6 у дружніх та родинних відносинах і викладена інформація сприймалась даними особами зі слів позивача. Враховує колегія суддів і ту обставину, що фізичні особи, що поставили підписи в вищевказаному акті не є спеціалістами у галузі психології та медицини і їхні покази спростовуються іншими наявними в справі матеріалами, зокрема, висновком службової перевірки (а.с. 81-82).

Згідно з висновком вказаної службової перевірки встановлено, що розмова ОСОБА_8 та ОСОБА_6 відбувалась тактовно і ввічливо, без примусу та погроз. Висновок перевірки ґрунтується на поясненнях заступника начальника ТУ МНС України в Черкаській області ОСОБА_10, а також ОСОБА_12, які були присутні під час даної розмови.

Крім того, як вже зазначалося вище, ОСОБА_8 був притягнутий до дисциплінарної відповідальності наказом № 95 від 25 липня 2012 року за порушення ст. 227 КПК України, яке полягало в тому, що після прийняття процесуального рішення за заявою, підстави для проведення додаткової перевірки були відсутні.

Що стосується посилань апелянта на обставину переведення його на нижчі посади по роботі і в зв'язку з цим спричинення в причинному зв'язку моральної шкоди, колегія суддів вважає, що в цій частині доводи позивача в суді першої інстанції були ретельно перевірені судом, встановлено, що на нижчі посади за місцем роботи позивач був переведений наказами, які були видані на підставі власноручно написаних рапортів ОСОБА_6. Останній не надав ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції доказів того, що ним були оскаржені вищевказані рапорти та не спростував факту, що подання ним відповідних рапортів не відповідало його волі.

Також, в апеляційній скарзі, ОСОБА_6 вказує на те, що районним судом неправомірно було залишено без задоволення його вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, яка полягала у витратах на придбання ліків та самого лікування, яке було наслідком пережитого ним стресу із-за встановлених обставин.

Колегія суддів, оцінивши надані докази вважає, що районний суд правильно встановив, що надані позивачем копії товарних чеків про оплату коштів на придбання ліків не підтверджені платіжних документів про фактичну оплату вказаних коштів, копії чеків не підтверджені листками медичних призначень, рецептами, оформленими у встановленому законом порядку, завіреними підписом та печаткою лікаря.

Дослідивши наявні в матеріалах справи медичні виписки, колегія суддів дійшла висновку, що позивач перебував на лікуванні внаслідок загострення хронічних хвороб, які були діагностовані в нього. З матеріалів наявної медичної документації вбачається, що в них відсутні лікарські висновки про те, що перенесені позивачем загальні захворювання виникли в зв'язку з переживаннями з вини відповідачів. Не було таких доказів надано і під час розгляду справи в апеляційному суді. Тому, висновок районного суду про відмову в задоволенні позовних вимог в частині відшкодування матеріальної шкоди також є правильним і підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з положень ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оцінюючи надані сторонами докази як в підтвердження позовних вимог, так і в їх заперечення, враховуючи доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості рішення районного суду, колегія суддів прийшла до висновку, що позивачем під час розгляду справи в суді першої інстанції і під час розгляду в апеляційному суді не надано належні вмотивовані докази в обгрунтування своїх позовних вимог, які дають підстави для задоволення позову. Колегія суддів погоджується з висновком районного суду про те, що позивачем не доведено факт спричинення йому з вини відповідачів моральних страждань та завдання, пов'язаної з цим моральної шкоди, не доведено також і те, в чому полягають його немайнові втрати, їх характер, тривалість періоду спричинення, завдання матеріальних збитків ушкодженням здоров'я, причинний зв'язок між діями відповідачів і заподіянням шкоди.

Рішення районного суду в частині відмови в задоволенні вимог про відшкодування судового збору з відповідачів на користь позивача є також правильним та ухваленим у відповідності з вимогами ст. 88 ЦПК України.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно застосовано норми матеріального права та ухвалено рішення з додержанням положень чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права , які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 20 травня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, УМВС України в Черкаській області про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування матеріальної і моральної шкоди залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді :