Справа № 372/1886/14 Головуючий у І інстанції Потабенко Л. В.
Провадження № 22-ц/780/2241/15 Доповідач у 2 інстанції Яворський М. А.
Категорія 26 21.04.2015
УХВАЛА

Іменем України

21 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Кулішенко Ю.М.

при секретарі: Франюк Т.В..

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Курковська Яна Леонідівна про визнання недійсними договорів позики та іпотеки, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2014 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому, у відповідності до норм ст. ст. 215, 230, 231, 548 ЦК України, просилавизнати недійсними договір позики та договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 30 грудня 2010 року, посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Яною Леонідівною.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 30 грудня 2010 року між нею та ОСОБА_3 було укладено договір позики, згідно якого відповідач передав їй у власність грошові кошти у сумі 143 272 грн. 80 коп. без нарахування відсотків від суми позики. На забезпечення вимог за зазначеним договором сторони уклали договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 у місті Обухів Київської області. Вона як сторона договору заперечує дійсність зазначених договорів, оскільки при укладенні договору позики вона не отримувала від відповідача жодних коштів. Вказані договори були укладені проти її волі під впливом тиску та погрозою з боку ОСОБА_3 продати квартиру сина ОСОБА_2 ОСОБА_5, а також обману стосовно того, що в разі підписання позивачем вищевказаних договорів борг ОСОБА_5 буде прощений відповідачем.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 02 лютого 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не перевірив факт наявності підроблених документів, які містяться у матеріалах нотаріальної справи, обставини продажу квартир та підробки документів, належність позивачу підпису на розписці про отримання грошей за договором позики. Суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи.

Крім того при апеляційному розгляді представник апелянта ОСОБА_2 - ОСОБА_6, підтримуючи доводи апеляційної скарги та заявлені в суді перешої інстанції позовні вимоги, просив вирішити вказаний спір в частині визнання недійсним договорів позики та іпотеки з підстав передбачених ст. 230 ЦК України, зокрема, як такі що укладені під впливом обману.

ОСОБА_3 подав заперечення на апеляційну скаргу, в яких зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, та не підлягає скасуванню. Неотримання позивачем грошових коштів по договору позики спростовується матеріалами справи та підписом в нотаріально посвідченому договорі, а також майбутнє укладення договору іпотеки між сторонами підтверджує факт отримання позивачкою коштів та забезпечення вказаних зобовязань підписанням договору іпотеки. Позивач не надала доказів навмисного введення в оману з його боку в тому числі і стосовно істотних умов договору.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції при розгляді вказаної справи встановлено, що 25 січня 2010 року ОСОБА_3 і ОСОБА_5 підписали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, яка належала останньому на праві приватної вланості (а.с.8-10, т.1). Зазначений договір є чинним та в судовому порядку недійсним не визнавався.

30 грудня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір позики грошових коштів, який був посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, та зареєстрований в реєстрі за №2476.

Згідно умов вказаного договору, ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_2 гроші в сумі 143 272 грн. 80 коп., що станом на 30 грудня 2010 року за офіційним курсом НБУ становить 18 000 доларів США, без нарахування відсотків від суми позики. ОСОБА_2 отримала вищезазначену суму без нарахування відсотків по договору та зобов'язалася повернути позику. Строк повернення позики визначається моментом пред'явлення вимоги щодо її повернення - протягом тридцяти днів від дня пред'явлення вимоги про це позикодавцем (а.с.5, т.1).

Згідно розписки від 30 грудня 2010 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 143 272 грн. 80 коп., що становить 18 000 доларів США. (а.с. 48 т.1)

На забезпечення вимог ОСОБА_3 за договором позики 30 грудня 2010 року ОСОБА_2 уклала з відповідачем договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 у місті Обухів Київської області.

Відповідно до п.1.1 договору іпотеки дійсний договір забезпечує вимогу іпотекодержателя, що випливає з договору позики, укладеного між іпотекодержателем та іпотекодавцем, за умовами якого іпотекодавець зобов'язаний до моменту пред'явлення вимоги іпотекодержателем повернути іпотекодержателю борг в розмірі 143 272 грн. 80 коп., що становить 18 000 доларів США. Відповідно до умов п.п. 1.1., 3.1.4. договору, ОСОБА_3 набув право звернути стягнення на вказану квартиру та продати її для задоволення своїх вимог на підставі цього договору (а.с.6-7, т.1).

Крім того, у вищевказаних договорах зазначається, що позивач ОСОБА_2, діючи добровільно, без будь-якого до того примушення, як фізичного, так і морального, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій попередньо ознайомлена нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений договір, уклали цей договір.

Також судом першої інстанції при розгляді справи встановлено, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 01 жовтня 2012 задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_2, відділення ГІРФО Обухівського РВ ГУ МВС України в Київській області про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом зняття з реєстраційного обліку та виселення. Визнано ОСОБА_5 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_2 в місті Обухів Київської області. Зобов'язано сектор у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Обухівського РВ ГУ МВС України в Київській області зняти ОСОБА_5 та ОСОБА_2 з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_3. Усунено перешкоди у користуванні квартирою за вищезазначеною адресою шляхом виселення ОСОБА_5 та ОСОБА_2 з вищевказаної квартири (а.с.15, т.1).

13 листопада 2013 року ОСОБА_2 звернулась до ОСОБА_3 з листом-проханням про відтермінування повернення боргу в сумі 143 272 грн. 80 коп. до шести місяців (а.с.49, т.1).

Вирішуючи вказаний спір, та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав належних та допустимих доказів, на підтвердження свого порушеного права відповідачем. ОСОБА_2 не довела, в чому саме полягає недійсність спірних договорів та застосування до неї зі сторони відповідача чи інших осіб фізичного, чи психічного тиску, проти її волі, а також те, що відповідач чи інші особи навмисно ввели позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно вимог ст. 215-235 ЦК України особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду з позовом про визнання відповідної угоди недійсною.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Предметом спору є визнання недійсними договорів позики та іпотеки з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсними. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі наслідки правочину, які насправді наступити не можуть.

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України.

Згідно п. п. 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсними договору позики та договору іпотеки, ОСОБА_2 не надала належних та допустимих доказів, які підтверджують укладення зазначених договорів під впливом обману.

В апеляційній скарзі позивач заперечує приналежність їй підпису в розписці і зазначає про відсутність підстав вважати договір позики таким, що набув чинності, оскільки згідно вимог ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Однак, такі доводи апелянта спростовуються наявними у матеріалах справи оспорюваним договором позики, посвідченим нотаріально та підписаним позивачем, розпискою про отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_7 коштів у сумі 143 272 грн. 80 коп., а також проханням ОСОБА_2 про відтермінування боргу за договором позики від 30 грудня 2010 року (а.с.48-49, т.1).

Крім того з матеріалів справи вбачається, що позивачка після укладення та посвідчення нотаріального договлору позики цього ж дня уклала з відповідачем у справі договір іпотеки , за умовами ( п.1.1. Договору іпотеки) якого позивачка підтвердила наявність в неї боргових зобовязань за договором позики перед відповдачем та погодилася на випадок невиконання даних зобовязань відповідати за ці зобовязання належною їй квартирою АДРЕСА_1

Колегія суддів вважає доводи апелянта про про укладення вказаного договору під впливом оману, не обґрунтованими , оскільки з матеріалів справи вбачається, що недивлячись на наявність попереднього договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 що укладений 02 квітня 2010 року між позивачкою та відповдачем ОСОБА_3, позивачка не стала купувати вказану квартиру, яку як вона зазначала відповідач ОСОБА_3 погрожував продати, в разі не укладення договору позики, а уклала договір купівлі-продажу іншої аналогічної за розміром квартири АДРЕСА_5, що спростовує доводи позивачки про наявність обману при укладення договору позики. (а.с. 82,83 т.1)

Крім того, посилання ОСОБА_2 у позовній заяві та апеляційній скарзі на ч. 1 ст. 231 ЦК України є безпідставними, так як позивачем не доведено факту застосування до неї фізичного чи психічного тиску під час укладення договорів позики та іпотеки.

Оскільки відсутні правові підстави для визнання договору позики недійсним, договір іпотеки в силу ст. 548 ЦК України не підлягає визнанню недійсним.

Враховуючи те, що доводи ОСОБА_2, якими вона обґрунтовує позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи і доводами апеляційної скарги не спростовуються.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя: М.А. Яворський

Судді: Т.Ц. Кашперська

Ю.М.Кулішенко