Справа №580/336/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Чхайло О. В.
Номер провадження 22-ц/788/1493/15 Суддя-доповідач - Семеній Л. І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Семеній Л. І.,

суддів - Шевченка В. А. , Бойка В. Б.

за участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Лебединського районного суду Сумської області від 09 червня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Лебединський машинобудівний дослідно-експериментальний завод «Темп»

про визнання незаконними та скасування наказів,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 09 червня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено в повному обсязі.

ОСОБА_3 з рішенням суду першої інстанції не погодився і оскаржив його в апеляційному порядку. Посилаючись на незаконність і несправедливість ухваленого рішення, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Зазначає, що про зміну істотних умов праці, які впроваджені спірними наказами, його належним чином не повідомлено, а про їх існування він дізнався з ухваленого 18 листопада 2014 року судового рішення. Вказує на неправдивість показів свідків, які суд взяв до уваги, а також на те, що свідчення ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 судом взагалі не враховані. Вважає записи в трудовій книжці основним доказом його трудової діяльності, а тому взяті до уваги інші докази, які, як помилково вважав суд, підтверджують обізнаність про зміну істотних умов праці, є неналежними. Законних підстав запроваджувати неповний робочий час відповідач не мав.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_7, яка підтримала доводи апеляційної скарги, заперечення на скаргу представника відповідача Бондаренка В.М., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч.1 ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено та з матеріалів справи вбачається, що з 01 грудня 2008 року по 18 листопада 2013 року ОСОБА_3 працював на посаді заступника голови правління по науковій роботі в публічному акціонерному товаристві «Лебединський машинобудівний дослідно-експериментальний завод «Темп» і на підставі наказу № 51л звільнений за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників (а.с. 24).

За цей час його роботи на підприємстві встановлювався в зв'язку з неритмічністю постачання комплектуючих, сировини та не стабільністю оплати покупцями за виготовлену продукцію, що не дозволяє використовувати працю робітників заводу протягом робочого часу, відповідно до п.3.14 р.3 колективного договору, наказами голови правління неповний робочий час, зокрема:

- наказом від 30 вересня 2008 року № 153 з 01 грудня 2008 року встановлено неповний робочий день у 4 години строком на 2 місяці (а.с. 106);

- наказом від 19 грудня 2008 року № 183 з 19 лютого 2009 року до 01 жовтня 2009 року встановлено неповний робочий день (проводити роботу у понеділок, вівторок середу) (а.с. 107);

- наказом від 30 липня 2009 року № 85 з 30 вересня 2009 року встановлено неповний робочий день, по 4 години строком на 10 місяців (а.с. 108);

- наказом від 12 жовтня 2012 року № 171 для окремих працівників згідно списку з 15 жовтня 2012 року встановлено триденний робочий тиждень (понеділок, вівторок, середа) (а.с. 109);

- наказом від 24 травня 2013 року № 81 з 24 липня 2013 року встановлено триденний робочий тиждень (понеділок, вівторок,середа) (а.с. 110);

- наказом від 03 жовтня 2013 року № 119 з 04 жовтня 2013 року встановлено триденний робочий тиждень (а.с. 111).

З вказаними наказами, якими змінювались істотні умови праці, позивач не був ознайомлений, а подані ним заяви про переведення на роботу з неповним робочим днем з 01 грудня 2008 року по 31 грудня 2008 року шляхом скорочення робочого часу до 4-х годин, а також на неповний робочий місяць з 01 вересня 2009 року по 30 вересня 2009 року (а.с. 47, 50) не є належним повідомленням його про такі зміни у розумінні вимог ст. 32 КЗпП України, проте, свідчать про згоду позивача на встановлення неповного робочого часу на грудень 2008 року та вересень 2009 року.

Відповідно до ст.56 КЗпП за угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень.

Оплата праці в цих випадках провадиться пропорційно відпрацьованому часу або залежно від виробітку.

Згідно з ст.32 КЗпП у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

З огляду на зазначене суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо безпідставності вимог позивача в частині визнання неправомірною зміну істотних умов праці в грудні 2008 року та вересні 2009 року. Впровадження неповного робочого часу в інші спірні періоди місцевий суд вірно вважав таким, що здійснене з порушенням порядку передбаченого ч.3 ст.32 КЗпП, внаслідок чого були порушені трудові права позивача.

Місцевим судом правильно встановлено, що про їх порушення позивач знав та повинен був знати, оскільки входив до складу керівництва підприємства і знав ситуацію, що склалася на підприємстві про запровадження неповного робочого часу, яка неодноразово обговорювалася в його присутності на нарадах, отримував заробітну плату в меншому розмірі від передбаченої штатним розкладом у сумі 3400 грн., з чим погоджувався і не оскаржував цього, звертався з вище вказаними заявами про переведення його на роботу в грудні 2008 року та вересні 2009 року з неповним робочим часом.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Враховуючи ці вимоги закону та те, що позивач звернувся до суду з зазначеними вимогами 18 лютого 2015 року, тобто поза межами трьохмісячного строку звернення до суду для вирішення цього спору, і з клопотанням про його поновлення до суду не звертався, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в їх задоволенні, саме з підстав пропуску цього строку.

Погоджується колегія суддів і з висновком місцевого суду щодо відмови з аналогічних підстав в задоволенні позовних вимог про скасування наказу № 33л від 14 червня 2011 року, яким ОСОБА_3 звільнено з підприємства.

З матеріалів справи вбачається, що 27 травня 2011 року позивач подав відповідачу заяву про звільнення з 13 червня 2011 року (а.с.38).

На підставі наказу №33 л від 14 червня 2011 року його звільнено з займаної посади з 14.06.2011 року за ст.38 КЗпП та проведено з ним розрахунок у сумі 6268 грн. 20 коп. (а.с.39).

В день звільнення йому видано трудову книжку, що підтверджується його власноручним підписом в його особовій картці (а.с.150 на звор.).

26 червня позивач звернувся до відповідача з заявою про прийняття його на попередню роботу з 29 червня 2011 року (а.с.40).

Факт написання як цієї заяви, так і про звільнення від 27.06.2011 року, ним не заперечується.

Наказом №36 л від 29.06.2011 року його прийнято на посаду заступника голови правління по науковій роботі з 29.06.2011 року (а.с.41).

З огляду на зазначене суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що факт звільнення позивача з займаної посади мав місце.

Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

З огляду на ці вимоги закону та встановлені обставини вбачається, що законних підстав звільняти позивача за ст. 38 КЗпП України 14 червня 2011 року, тобто після закінчення як двотижневого строку, так і строку, з якого ОСОБА_3 просив звільнити, відповідач не мав, оскільки фактично 14 червня 2011 року для позивача був робочим днем, він не залишив роботи і не вимагав розірвання трудового договору, а продовжив працювати.

Проте, позивач пропустив місячний строк звернення до суду за захистом своїх прав, оскільки трудову книжку він отримав 14.06.2011 року і про існування наказу про його звільнення він знав 25 червня 2011 року, коли власноручно писав заяву про прийом на роботу, проте, до суду з позовом звернувся лише в лютому 2015 року. З заявою про поновлення цього строку до суду не звертався.

Доводи позивача про те, що він довідався про оскаржуваний наказ про звільнення під час розгляду іншої справи, є безпідставними, оскільки її судовий розгляд завершився ухваленням рішення від 18 листопада 2014 року, а з даним позовом ОСОБА_3 звернувся лише 18 лютого 2015 року.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Колегією суддів не виявлено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які могли б бути підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. 303, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Лебединського районного суду Сумської області від 09 червня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді: