27 квітня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:
Головуючого: Качана В.Я.
Суддів: Рейнарт І.М., Музичко С.Г.
при секретарі: Мікітчак А.Л.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва С. Тимченко в інтересах Київської міської ради, Державної архітектурно-будівельної інспекції України на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 06 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, -
У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на нежилу будівлю, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 97,3 кв.м.
Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 06 листопада 2014 року позовні вимоги задоволено. Визнано право власності за ОСОБА_1 на нежилу будівлю площею 97,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі заступник прокурора м. Києва С. Тимченко просить суд скасувати рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 06 листопада 2014 року, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування своїх вимог апелянт посилається на порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 04.12.2013 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір підряду № 78/13, за умовами якого ОСОБА_2 зобов'язався виконати будівельні роботи з будівництва нежилої будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 97,3 кв.м., а також нежилої будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 350 кв.м.

Справа 760/23386/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5094/2015
Головуючий у суді першої інстанції Кізюн Л.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Качан В.Я.
Вирішуючи питання про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем доведено факт набуття права власності на нежилу будівлю, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 97,3 кв.м., керуючись при цьому положеннями ст. ст. 331, 332, 392 ЦК України.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Положеннями ст. ст. 34, 36, 37, 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено отримання дозволу на виконання будівельних робіт (для об'єктів будівництва, що належать до IV-Vкатегорій складності) або реєстрація декларації про початок виконання будівельних робіт (для об'єктів будівництва, що належать до І-ІІІ категорій складності). Виконання робіт без реєстрації вказаної декларації або без отримання дозволу забороняється. Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, що належать до I-III категорій складності, та об'єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації. Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, що належать до IV і V категорій складності, здійснюється на підставі акта готовності об'єкта до експлуатації шляхом видачі органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Колегією суддів встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази того, що спірне майно було прийнято до експлуатації, відсутні докази отримання позивачем дозволу на виконання будівельних робіт чи реєстрації декларації про початок виконання таких робіт. Разом з тим, відсутні докази наявності у позивача проектної документації та дозвільних документів на початок і проведення будівельних робіт.

Таким чином, в даному випадку позовні вимоги фактично пред'явлено з приводу визнання права власності на самочинне будівництво.

Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про те, що у позивача відсутні правові підстави для визнання права власності на спірне майно, оскільки зазначене майно не прийнято до експлуатації, будівельні роботи здійснені без наявності встановленої законом проектної та дозвільної документації. Крім того, при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції не враховано відсутності у позивача у власності чи в користуванні земельної ділянки за відповідною адресою.

Разом з тим, судом першої інстанції в даному випадку помилково застосовано ст. 392 ЦК України, оскільки у зв'язку із тим, що об'єкт будівництва не був введений в експлуатацію, позивач не був його власником, а за положенням вказаної статті лише власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності.

Крім того, судом першої інстанції не залучено до участі у справі власника земельної ділянки чи органу місцевого самоврядування, Інспекції, яка наділена повноваженнями щодо видачі дозвільних документів, Київської міської ради, як це передбачено нормами чинного законодавства для справ даної категорії.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності нежилу будівлю, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 97,3 кв.м.

За таких обставин, рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 06 листопада 2014 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва С. Тимченко в інтересах Київської міської ради, Державної архітектурно-будівельної інспекції України задовольнити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 06 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: