Справа № 127/6502/14-ц Провадження № 22-ц/772/2086/2015Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 9 Доповідач Сало Т. Б.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі головуючого судді Сало Т.Б., суддів Луценко В.В., Денишенко Т.О., при секретарі Торбасюк О.І., за участю арбітражного керуючого ліквідатора Відкритого акціонерного товариства «Керамік» - ОСОБА_2, представника ВАТ «Керамік», представника ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3, Приватного підприємства «Компанія «Володимирський масив» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 1 липня 2014 року у справі за позовом Відкритого акціонерного товариства «Керамік», в особі арбітражного керуючого ліквідатора Відкритого акціонерного товариства «Керамік» - ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_4 підприємство «Компанія «Володимирський масив», про витребування майна з чужого незаконного володіння,

встановила:

Відкрите акціонерне товариство «Керамік», в особі арбітражного керуючого ліквідатора Відкритого акціонерного товариства «Керамік» ОСОБА_2 (далі ВАТ «Керамік») звернулося до суду з цим позовом, вказуючи, що постановою господарського суду Вінницької області від 14 червня 2012 року ВАТ «Керамік» було визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру та призначено арбітражного керуючого ОСОБА_2 ліквідатором банкрута. ВАТ «Керамік» належав комплекс нежитлових будівель та споруд, розташований у м. Вінниці пров. Цегельний, 12 та земельна ділянка, загальною площею 8,2357 га. Договір купівлі-продажу нерухомого майна (комплексу нежитлових будівель та споруд, розташованого за адресою: м. Вінниця пров. Цегельний, 12) від 14 липня 2009 року, укладений між ПП «Компанія «Володимирський Масив» та ВАТ «Керамік» ухвалою господарського суду Вінницької області від 31 жовтня 2013 року визнано недійсним.

В грудні 2010 року спірне нерухоме майно було передано в іпотеку ОСОБА_3 та 14 листопада 2013 року внаслідок вжиття заходів позасудового врегулювання спору між ПП «Компанія «Володимирський масив» та відповідачем спірне нерухоме майно було передано у власність останньому.

В звязку з цим, позивач, на підставі статей 387 та 388 ЦК України, просить витребувати це нерухоме майно з його незаконного володіння.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01 липня 2014 року позов задоволено. Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ВАТ «Керамік» комплекс нежитлових будівель та споруд, розташований у м. Вінниці по пров. Цегельному, 12 і складається з: будівлі адмінкорпусу, позначеної на плані літерою «А», загальною площею 2915,6 кв. м; будівлі прохідної, позначеної на плані літерою «Б», загальною площею 235,9 кв. м; будівлі прохідної, позначеної на плані літерою «В», загальною площею 111,5 кв. м; будівлі побутового корпусу, позначеної на плані літерою «Д», загальною площею 563,4 кв. м; гаражів, позначених на плані літерою «Е», загальною площею 109,9 кв. м; будівлі овочесховища, позначеної на плані літерою «Г», загальною площею 60,7 кв. м; будівлі їдальні, позначеної на плані літерою «Ж», загальною площею 1517,4 кв. м; будівлі ГРП, позначеної на плані літерою «З», загальною площею 18,3 кв. м; ангару, позначеного на плані літерою «Л», загальною площею 320,8 кв. м; будівлі складу ДОП, позначеної на плані літерою «М», загальною площею 256,9 кв. м; будівлі майолікового цеху незавершене будівництво готовністю 83%, позначеної на плані літерою «П»; складу, позначеного на плані літерою «Р», загальною площею 135,5 кв. м; операторської, позначеної на плані літерою «С», загальною площею 4,5 кв. м; будівлі гаражу, позначеної на плані літерою «Т», загальною площею 653,1 кв. м; будівлі гаражу, позначеної на плані літерою «У»; будівлі газових підтопок, позначеної на плані літерою «X», загальною площею 13145,6 кв. м; вагової, позначеної на плані літерою «Щ», загальною площею 15,0 кв.м.; будівлі шихтовочного цеху - незавершене будівництво, позначеної на плані літерою «Ц»; будівлі відділу прийому глини незавершене будівництво, позначеної на плані літерою «Ч»; відкритого залізобетонного складу, загальною площею 707,2 кв. м; убиральні, позначеної на плані літерою «О»; будівлі складського приміщення незавершеного будівництва, готовністю 44%, позначеної на плані літерою «Ф»; трансформаторної підстанції, позначеної на плані літерою «Ш»; трансформаторної підстанції, позначеної на плані літерою "Ю"; трансформаторної підстанції, позначеної на плані літерою «Я»; огорожі, позначеної на плані літерою № 1; воріт, позначених на плані літерою № 2; криниці, позначеної на плані літерою № 3; ємкості ПММ, позначеної на плані літерою № 4; а також земельну ділянку, загальною площею 8,2357 га, кадастровий номер :02:015:0114, розташовану у м. Вінниці по пров. Цегельному, 12. Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційних скаргах ОСОБА_3 та ПП «Компанія «Володимирський масив», посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, просили скасувати рішення і ухвалити нове про відмову у позові.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що спірне майно належить ВАТ «Керамік», оскільки в установленому законом порядку право власності на це майно зареєстровано за ОСОБА_3, а отже, відсутні підстави для його витребовуваня з незаконного володіння. Вказується, що на момент укладення додаткової угоди до договору іпотеки на спірне майно, який був укладений ще в 2010 році, жодних незаконних підстав укладати додаткову угоду не було, і не існувало рішення суду яке б забороняло це робити. Підстав для застосування ст. 387 ЦК України суду першої інстанції не було, так само як і не має підстав для застосування ст. 388 ЦК України.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судами встановлено, що 02 квітня 2010 року господарським судом Вінницької області було порушено провадження у справі № 10/47-10 про банкрутство ВАТ «Керамік»; ухвалою господарського суду Вінницької області від 21 червня 2010 року розпорядником ВАТ «Керамік» призначено арбітражного керуючого ОСОБА_2; постановою господарського суду Вінницької області від 14 червня 2012 року у справі №10/47-10 ВАТ «Керамік» визнаний банкрутом, відкрита ліквідаційна процедура та призначений арбітражний керуючий ОСОБА_2 ліквідатором банкрута (а. с.14-19).

ВАТ «Керамік» належав комплекс нежитлових будівель та споруд, що розташований у м. Вінниці по пров. Цегельному, 12 (право власності зареєстроване КП «ВМБТІ» 3 липня 2009 року за реєстраційним № 27529466), та земельна ділянка, загальною площею 8,2357 га, кадастровий № :02:015:0114, розташована там же (на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 16 листопада 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим № 6129 (зі змінами), Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 423153, виданого Вінницькою міською радою 20 грудня 2007 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 78) (а.с.21-24, 34).

14 липня 2009 року між ВАТ «Керамік» та ПП «Компанія «Володимирський масив» було укладено договір купівлі продажу комплексу нежитлових будівель та споруд, розташованого за адресою: м. Вінниця пров. Цегельний, 12 (посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим № 744, зареєстрований КП «ВМБТІ» 18 липня 2009 року за реєстровим № 605 (а. с. 28 30, 33)

25 листопада 2010 року між ОСОБА_3 («позикодавець») та ПП «Компанія «Володимирський масив» (позичальник») укладено договір № 25/11-2010 року про надання поворотної фінансової допомоги, предметом якого є надання позичальнику поворотну фінансову допомогу, яку позичальник зобовязується повернути надані кошти в порядку та на умовах, передбачених договором.

Поворотна фінансова допомога надається в національній валюті України в межах суми 3 000 000,00 грн..

01 грудня 2010 року між ОСОБА_3 та ПП «Компанія «Володимирський масив» укладено договір Іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_3 (Іпотекодержатель) має право у разі порушення ПП «Компанія «Володимирський масив» (Іпотекодавець) своїх обовязків за Основним договором одержати задоволення своїх вимог за Основним договором за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до п. 1.2 даного договору іпотеки під «Основним договором» розуміється Договір про надання повторної фінансової допомоги № 25/11-2010 від 25 листопада 2010 року.

Відповідно до п. 3.1.1 договору іпотеки, предметом іпотеки є спірне нерухоме майно (комплекс, нежитлові будівлі та споруди), в тому числі земельна ділянка.

29 червня 2012 року було укладено додаткову угоду № 1 до договору № 25/11-2010 року про надання поворотної фінансової допомоги, відповідно до якої, поворотна фінансова допомога надається в національній валюті України в межах суми 16 000 000 гривень. Відповідно до п. 3 Додаткової вимоги, поворотна фінансова допомога підлягає поверненню до 30 червня 2013 року.

Договір купівлі-продажу нерухомого майна від 14 липня 2009 року, укладений між ПП «Компанія «Володимирський Масив» та ВАТ «Керамік», визнано недійсним ухвалою господарського суду Вінницької області від 31 жовтня 2013 року (а. с. 58 61), постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 17 грудня 2013 року цю ухвалу скасовано і у позові ВАТ «Керамік» про визнання договору купівлі-продажу від 14 липня 2009 року недійсним відмовлено (а. с. 62 64). Постановою Вищого господарського суду України від 18 березня 2014 року скасовано постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 17 грудня 2013 року і залишено в силі ухвалу господарського суду Вінницької області від 31 жовтня 2013 року (а. с. 65-66).

Рішенням господарського суду Вінницької області від 3 квітня 2012 року, яке набуло законної сили на підставі постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 7 червня 2012 року, було визнано за ПП «Компанія «Володимирський масив» право власності на спірну земельну ділянку площею 8,2357 га, розташовану у м. Вінниці по пров. Цегельному, 12 (а. с. 43 52). Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 10 червня 2014 року рішення господарського суду Вінницької області від 3 квітня 2012 року та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 7 червня 2012 року скасовано, прийнято нове рішення, яким у позові відмовлено (а. с. 145 147).

14 листопада 2013 року на підставі Договору іпотеки від 1 грудня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим № 2515 (зі змінами відповідно до Договору про внесення змін та доповнень до Договору іпотеки від 13 листопада 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим № 1613) право власності на вищевказане нерухоме майно було зареєстровано за ОСОБА_3 у порядку позасудового врегулювання відносин між Іпотекодавцем (ПП «Компанія «Володимирський Масив») та Іпотекодержателем (ОСОБА_3В) (а. с. 67 71).

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, прийшов до висновку, що якщо спірний майновий комплекс та земельна ділянка, вибули із володіння ВАТ «Керамік» на підставі недійсного договору купівлі-продажу, укладеного між ТОВ «Керамік» та ПП «Компанія «Володимирський масив», то при відчуженні цього майна ОСОБА_3 на підставі договору іпотеки, ПП «Компанія «Володимирський Масив» вже не було його власником, а тому, на підставі статей 387 та 388 ЦК України підлягає витребуванню з незаконного володіння відповідача на користь позивача.

Проте, погодитись з таким висновком суду не можна з таких міркувань.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції, а в подальшому два абсолютно протилежних за своїм змістом та суттю рішення апеляційного суду Вінницької області (по результатам розгляду апеляційних скарг), переглядались судом касаційної інстанції, яка звернула увагу та зауважила на наступне.

Зокрема, в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 грудня 2014 року у даній справі колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційний суд не визначився чи можна застосовувати до спірних правовідносин положення передбаченні ст. 388 ЦК України.

В іншій ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 квітня 2015 року у даній справі колегія суддів, розкривши зміст поняття відплатного договору, зробила аналогічний висновок, а саме те, що суди не звернули уваги на те, що можливість витребування майна власником із незаконного володіння можливе лише в тому разі, коли майно придбане за відплатним договором, а тому не встановили та не визначили (класифікацію) правочину, за яким відповідач набув нерухоме майно.

В останній ухвалі вказується, що умовою для застосування до спірних правовідносин положення, передбаченого ст. 388 ЦК України, що ставить у залежність можливість витребування майна власника із незаконного володіння, є встановлення обставини, чи є відплатним або безвідплатним правочин, за яким майно було набуте.

Колегія суддів, прийнявши до уваги зауваження, які містяться в згаданих ухвалах касаційної інстанції, прийшла до наступних висновків.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Зробивши аналіз економічного та юридичного критеріїв поділу договорів, беручи до уваги, що поведінка сторін договору має економічний зміст та юридичну форму (ОСОБА_7), договори поділяють на девять груп: 1) договори з відплатної реалізації майна; 2) з відплатної передачі майна у користування; 3) з безвідплатної передачі майна у власність або користування; 4) з виконання робіт; 5) з надання послуг; 6) з перевезень; 7) з кредиту та розрахунків; 8) з спільної діяльності; 9) зі страхування. Іпотечний договір не можна віднести до жодної з представлених груп.

Іпотечний договір є елементом ще однієї договірної системи заставних договорів. Іпотека це різновид застави, а отже, іпотечний договір підвид заставного договору.

Іпотечний договір слід віднести до категорії консенсуальних договорів. Такий висновок можна зробити виходячи з аналізу положень ст. 3 Закону України «Про іпотеку», в якій вказується, що взаємні права та обовязки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення. Договір іпотеки є консенсуальним договором, оскільки основна функція іпотечного договору забезпечувальна.

Можна зазначити, що правова конструкція іпотечного договору надає можливість сторонам договору, що встановлює основне зобовязання, забезпечити виконання останнього з допомогою виокремлення з майнової маси, яка належить боржнику певного майна, що має високу цінність і на яке можна звернути стягнення в разі невиконання чи неналежного виконання зобовязання і деяких обовязків іпотекодавця у спосіб, що найбільше відповідає інтересам кредитора і обумовлений сторонами.

Права та обовязки сторін виникають з моменту оформлення їх домовленості за основним зобовязанням і додатковим, іпотечним.

Іпотечний договір слід охарактеризувати як забезпечувальний речовий договір, спрямований на обтяження права власності на нерухомість, з метою забезпечення належного виконання зобовязання боржником.

Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності.

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Визначаючи класифікацію правочину, слід зазначити і наступне.

Крім того, договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору (ч. 5 ст. 626 ЦК України).

Оплатною визнається угода, за якою сторони зобов'язуються до надання один одному зустрічного задоволення, тобто коли у відповідь на майнове надання, що виходить від однієї сторони, інша зобов'язана відповісти дією або наданням, які становлять цінність для контракту. Відплатними угодами виступають договори купівлі-продажу, майнового найму, підряду, страхування та ін.

Якщо відплатність таких угод не передбачена сторонами, вони передбачаються безоплатними, якщо із закону не випливає інше.

Безвідплатним є договір, укладений в інтересах виключно однієї сторони, коли наданню, зробленому однією стороною договору, не протистоїть зустрічне надання другої сторони, тобто коли інша сторона, вступаючи в зобов'язання, не має на меті одержання якого-небудь зустрічного надання.

Виходячи із кваліфікації договорів, колегія суддів прийшла до висновку, що договір іпотеки, по своїй суті не являється ні відплатним договором, ні безвідплатним, а є заставним договором, який укладається з метою забезпечення основного зобовязання, в даному випадку договору позики, яка є невідплатним, так як не передбачає повернення процентів за користування фінансовою допомогою.

В даному випадку, право власності перейшло від ПП «Компанія Володимирський масив» до ОСОБА_3 на підставі договору іпотеки, а від так, підстав застосовувати ч. 1 ст. 388 ЦК України в розумінні відплатності чи безвідплатності, не має.

Виходячи з висновків Верховного суду України, слід вказати на положення статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обовязки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (а у випадку, що переглядається у звязку із скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обовязки підлягають виконанню.

В даному випадку, ні згаданий договір іпотеки від 01.12.2010 року, ні додаткова угода до нього, а також договір про надання поворотної фінансової допомоги та додатку до нього є правомірними, оскільки не були скасовані судовими рішеннями, а отже, умови договору повинні виконуватись.

Аналогічно і право власності на спірну земельну ділянку перейшло до ОСОБА_3 теж на підставі договору іпотеки шляхом позасудового вирішення спору з приводу заборгованості за договором про надання фінансової допомоги.

Крім цього, право на звернення до суду з вимогою про витребування майна від набувача має власник цього майна (Постанова Верховного суду України від 26.06.2013, справа № 6-58цс13).

Як встановлено в судовому засіданні власником майна, відповідно до ОСОБА_5 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 03.12.2013 року, являється ОСОБА_3

Власник має право витребувати майно від набувача, яке за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, лише в разі, якщо майно: було загублено власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (ч. 1 ст. 388 ЦК).

Тобто, одним із випадків, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (пункт 3 частини 1 статті 388 ЦК України).

На момент укладання договору купівлі-продажу майнового комплексу в 2009 році, у ВАТ «Керамік», який вважає себе власником спірного нерухомого майна, була воля на реалізацію цього майна, і дана обставина теж є перешкодою для застосування ст. 388 ЦК України в спірних правовідносинах.

Також, колегія суддів звертає увагу нате, що добросовісне придбання, згідно зі ст. 388 ЦК, можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно.

При цьому не можна погодитись із висновком суду першої інстанції про те, що на момент переходу права власності на спірне нерухоме майно до ОСОБА_3, 14 листопада 2013 року, ПП «Компанія «Володимирський масив» не мала права на його відчуження, враховуючи наступні обставини.

31 жовтня 2013 року ухвалою господарського суду Вінницької області договір купівлі-продажу нерухомого майна (комплексу нежитлових будівель та споруд, розташованого за адресою: м. Вінниця пров. Цегельний, 12) від 14 липня 2009 року, укладений між ВАТ «Керамік» та ПП «Компанія «Володимирський Масив» було визнано недійсним.

В подальшому, ухвала господарського суду Вінницької області від 31 жовтня 2013 року була оскаржена в апеляційному порядку і постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 17 грудня 2013 року цю ухвалу скасовано, а у позові ВАТ «Керамік» про визнання договору купівлі-продажу від 14 липня 2009 року недійсним відмовлено.

Відповідно до ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (редакція чинна станом на час постановлення ухвали господарського суду Вінницької області 31.10.2013 року), за результатами розгляду заяви арбітражного керуючого або конкурсного кредитора про визнання недійсним правочину (договору) або спростування майнових дій боржника господарський суд виносить ухвалу.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 вказаного Закону ухвали господарського суду, винесені у справі про банкрутство за наслідками розгляду господарським судом заяв, клопотань та скарг, а також постанова про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури можуть бути оскаржені в порядку, встановленому господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.

Відповідно до ст. 85 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Відповідно до ч. 4 ст. 8 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", лише ухвали та постанови про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури, прийняті господарським судом у справі про банкрутство, набирають законної сили з моменту їх прийняття, якщо інше не передбачено цим Законом.

Виходячи з аналізу вказаних процесуальних норм, колегія суддів прийшла до висновку, що твердження представника ВАТ «Керамік» про те, що ухвала господарського суду Вінницької області про визнання договору купівлі-продажу недійсним набрала законної сили з моменту проголошення є хибним, оскільки вона була оскаржена в апеляційному порядку, за результатами якого було відмовлено в задоволенні заяви про визнання договору купівля-продажу від 14 листопада 2009 року.

Отже, станом на 14 листопада 2013 року у ПП «Компанія «Володимирський масив» не існувало законних перешкод для укладання різного виду угод, в тому числі додаткової угоди до договору іпотеки від 13 листопада 2013 року, який став підставою для досудового врегулювання питання про задоволення вимог кредитора за рахунок нерухомого майна.

Позивач вимагав витребувати майно з незаконного володіння відповідача як на підставі ст. 387 ЦК України, так і на підставі ст. 388 ЦК України. Вказані норми регулюють різні наслідки витребування майна з чужого незаконного володіння.

Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Зазначений спосіб захисту права власності може бути застосований лише у разі відсутності між позивачем та відповідачем зобовязально-правових відносин щодо спірного майна. В даному випадку не право власності на майно перейшло за письмовою угодою.

Враховуючи висновки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та вищевказані норми матеріального та процесуального права, колегія суддів прийшла до висновку, що позовні вимоги ВАТ «Керамік» не підлягають до задоволення, оскільки для вирішення спірних правовідносин не можуть бути застосовані статті 387 та 388 ЦК України.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційні скарги ОСОБА_3, Приватного підприємства «Компанія «Володимирський масив» задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 липня 2014 року скасувати.

У позові Відкритого акціонерного товариства «Керамік», в особі арбітражного керуючого ліквідатора Відкритого акціонерного товариства «Керамік» ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_4 підприємство «Компанія «Володимирський масив», про витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня його оголошення.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом: