Справа № 354/671/14-ц
Провадження № 22-ц/779/831/2015
Головуючий у 1 інстанції Гребик Л. В.
Суддя-доповідач Беркій О.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Беркій О.Ю.,

суддів: Мелінишин Г.П., Соколовського В.М.,

секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Медичного реабілітаційного центру «Кремінці» Міністерства внутрішніх справ України про поновлення на роботі, скасування наказів, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, недоплаченої заробітної плати, вихідної допомоги, середнього розрахунку за час затримки розрахунку при звільненні, заборгованої індексації заробітної плати з компенсацією, відшкодування моральної шкоди та визнання дій неправомірними, за апеляційною скаргою Медичного реабілітаційного центру «Кремінці» Міністерства внутрішніх справ України на рішення Яремчанського міського суду від 03 березня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

24.09.2014 року ОСОБА_2 звернулася в суд з вказаним позовом, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що згідно наказу №41-К по МРЦ МВС «Кремінці» від 27.04.2006 року її прийнято на посаду молодшої медичної сестри з 01.05.2006 року, в період роботи якої їй надавались відпустки по догляду за дітьми.

Зазначала, що 26.03.2014 року вона приступила до роботи в пансіонат у зв'язку з закінченням відпустки по догляду за дитиною до чотирьох років, а 02.04.2014 року її було попереджено про звільнення у зв'язку із скороченням її посади (п. 1 ст. 40 КЗпП України) та неможливість подальшого працевлаштування, і наказом №92 від 02.06.2014 року скорочено з посади молодшої медичної сестри.

Посилаючись на те, що у відповідача були відсутні правові підстави для скорочення її посади, адже 12.06.2013 року вже відбулося скорочення чисельності працівників, пов'язаних із реорганізацією МРЦ «Кремінці», затверджено штат та встановлено кількість одиниць посади молодшої медичної сестри та відповідачем не враховано, що вона є матеріально незабезпеченою, одинокою матір'ю, на утриманні якої є двоє малолітніх дітей, просила позов задовольнити, поновити її на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Також зазначала, що на день звільнення з нею не було проведено розрахунок та не виплачено вихідної допомоги, порушено її право щодо строків розрахунку при звільненні, передбачених ст. 116 КЗпП України.

Крім того, перебуваючи під психологічним тиском, вона змушена була написати заяву про прийняття її на посаду молодшої медичної сестри в дитяче відділення на період з 03.06.2014 року до 31.08.2014 року, а наказом №162 від 31.08.2014 року її звільнено у зв'язку із закінченням строку трудового договору. Зазначений наказ теж вважає незаконним і просить його скасувати.

Також, в період з 27.04.2006 року по 02.06.2014 року відповідач без попереднього повідомлення періодично переводив її на 0,5 ставки, чим порушив вимоги ст. ст. 32, 103 КЗпП України; за період з 27.04.2006 року по 23.04.2007 року не доплачував їй до заробітної плати 25 % згідно Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні», не виплачував доплати до посадового окладу 10% за шкідливі умови праці та перевів без її згоди на іншу посаду.

Внаслідок таких дій їй завдано моральну шкоду, оскільки вона перебувала у стані морального пригнічення та постійного стресу, внаслідок чого погіршився стан її здоров'я та склалося скрутне матеріальне становище, так як, на утриманні вона має двоє малолітніх дітей і будь-які інші джерела доходів відсутні, а тому на відшкодування моральної шкоди просила стягнути 10 000 грн.

З урахуванням уточнених позовних вимог, просила скасувати наказ №92 (розпорядження) від 02.06.2014 року про звільнення з роботи у зв'язку із скороченням посади молодшої медичної сестри та наказ №162 (розпорядження) від 31 серпня 2014 року про її звільнення у зв'язку із закінченням строку трудового договору; поновити її на посаді молодшої медичної сестри пансіонату та скасувати запис в трудовій книжці №06 від 31.08.2014 року про звільнення з роботи в зв'язку із закінченням строку трудового договору, п. 2 ст. 36 КЗпП України; стягнути з відповідача на її користь: заробітну плату за час вимушеного прогулу з 31.08.2014 року по день винесення рішення, виходячи із середньомісячної заробітної плати в розмірі 1400 грн.; недораховану частину заробітної плати, у зв'язку із незаконним переведенням на півставки; доплату до заробітної плати у розмірі 25%, згідно Закону України «Про статус гірських населених пунктів Україні» за період з 27.04.2006 року по 23.04.2007 року; надбавки за шкідливі умови праці у розмірі 10% за період з 27.04.2006 року по 23.04.2007 року, 1 700 грн. вихідної допомоги, 8 113,35 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, заборговану індексацію заробітної плати з компенсацією за період роботи з 2006 року до моменту звільнення; визнати незаконним переведення ОСОБА_2 на посаду офіціанта столової, без її згоди; стягнути з МРЦ «Кремінці» МВС на її користь 10 000 грн. моральної шкоди; допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення її на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу; визнати дії відповідача, пов'язані із наданням суду довідок про виплачену та нараховану заробітну плату, що містять недостовірну інформацію, неправомірними.

Рішенням Яремчанського міського суду від 03 березня 2015 року позов задоволено частково. Скасовано наказ №92 МРЦ «Кремінці» МВС України від 02.06.2014 року про звільнення з роботи молодшої медичної сестри ОСОБА_2 за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_2 на посаді молодшої медичної сестри пансіонату МРЦ «Кремінці» з 02.06.2014 року. Стягнуто з МРЦ «Кремінці» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 11 588,20 грн., 1097,24 грн. доплати до посадового окладу в зв'язку із зміною розмірів оплати праці, 5000 грн. моральної шкоди. В решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто з МРЦ «Кремінці» МВС України в дохід держави 730,80 грн. судового збору. Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць допущено до негайного виконання.

В апеляційній скарзі на дане рішення МРЦ «Кремінці» МВС України посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають істотне значення для справи.

Зазначає, що ОСОБА_2 не надавала їм витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька і в зв'язку з цим ними не дотримано вимоги ст. 184 КЗпП України, оскільки не було відомо про те, що позивач є одинокою матір'ю.

Ні позивачем, ні відповідачем не подавався розрахунок суми середньоденного заробітку - 89,14 грн., з якого виходив суд першої інстанції при обчисленні суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Ними надавалась довідка про те, що середньоденний заробіток за два останні місяці роботи ОСОБА_2 становить 77,92 грн., тому розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу повинен становити 10 129,60 грн. (130 робочих днів х 77,92 грн.)., а не 11 588,20 грн.

Крім того, позивач пропустила встановлений законом місячний строк звернення до суду щодо оскарження звільнення з роботи. Так, 02.06.2014 року вона розписалась про ознайомлення з наказом про звільнення та цього ж дня власноручно написала заяву про прийом на роботу за строковим договором, надавши видану їй трудову книжку. Тому саме з цього часу ОСОБА_2 було відомо про порушення її права.

Суд частково задовольнив позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, не заслухавши пояснень позивача та думки учасників судового засідання. Зазначає, що внаслідок скорочення посади та наступного прийняття за строковим договором позивач могла мати певні переживання, проте, вони не можуть бути підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки позивач не підтвердила характеру і тривалості страждань, погіршення стану свого здоров'я, тяжкості завданої травми.

Крім того, відсутні підстави для задоволення вимоги про стягнення 1097,24 грн. за 2006 рік. В контексті ст. 233 КЗпП України, доплата до 0,5 ставки не може розглядатися як складова належної працівнику заробітної плати. Відсутність підпису ОСОБА_2 в наказі про переведення її на 0,5 ставки не є порушенням ч. 3 ст. 32 КЗпП України, оскільки цією нормою чітко не вказано, в якій формі повинно відбуватись таке повідомлення. Підтвердженням згоди позивачки із зміною істотних умов праці є графіки-табелі виходу ОСОБА_2 на роботу.

У зв'язку з викладеним, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог.

В засіданні апеляційного суду представники МРЦ «Кремінці» МВС України - Голюка І.Я., Воробйова Н.М. та Саватєєва К.О. апеляційну скаргу підтримали з наведених вище мотивів.

ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_6 апеляційну скаргу заперечили, посилаючись на її безпідставність.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Пленум Верховного Суду України в п. 21 своєї постанови від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з наступними змінами) роз'яснив судам, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка з 01.05.2006 року працювала на посаді молодшої медичної сестри в МРЦ «Кремінці» МВС України, про що свідчить наказ №41-К від 27.04.2006 року.

В період роботи позивачці надавалися відпустки по догляду за дітьми з 27.08.2007 року по 29.06.2010 року та з 04.06.2010 року по 25.03.2014 року.

Відповідно до наказу № 57 від 26.03.2014 року, позивачка з 26.03.2014 року приступила до роботи в пансіонат у зв'язку з закінченням відпустки по догляду за дитиною до чотирьох років.

Встановлено, що у зв'язку із змінами в штатах МВС України на підставі наказу № 576 від 12.06.2013 року «Про організаційно-штатні зміни у МВС» в МРЦ «Кремінці» було проведено реорганізацію, проведено зміни у його штатах та скорочено всі 96 посад.

02.04.2014 року позивачку попереджено про звільнення з роботи з 02.06.2014 року у зв'язку із скороченням її посади згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України та про неможливість її подальшого працевлаштування.

Наказом № 92 (розпорядженням) від 02.06.2014 року позивачку звільнено з посади молодшої медичної сестри пансіонату МРЦ «Кремінці» з 02.06.2014 року відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Також встановлено, що за заявою ОСОБА_2, її прийнято на роботу з 03.06.2014 року до 31.08.2014 року в дитяче відділення (на 20 ліжок в період з червня по серпень 2014 року) на посаду молодшої медичної сестри.

Наказом №162 (розпорядженням) від 31.08.2014 року позивачку звільнено з роботи у зв'язку із закінченням строку трудового договору п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Звертаючись до суду з позовом про поновлення на роботі, позивачка, посилаючись на ст. 184 КЗпП України, указувала на те, що вона є одинокою матір'ю, а тому її звільнення не допускається.

Відповідно до положень ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що одинокою матір'ю є жінка, яка не перебуває в шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері; вдова; інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама.

З представленого витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. вбачається, що відомості про батька записані відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, за вказівкою матері.

Таким чином, з врахуванням того, що в МРЦ «Кремінці» мала місце реорганізація Медичного реабілітаційного центру «Кремінці» у зв'язку з змінами у штатах, а не ліквідація, позивачка має статус одинокої матері, яка виховує та утримує сина - ОСОБА_7 одна, без матеріальної допомоги батька, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, прийшов до правильного висновку, що звільнення ОСОБА_2, яка є одинокою матір'ю, було проведено з порушенням вимог чинного трудового законодавства, у зв'язку з чим позивач підлягає поновленню на роботі із стягненням на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Визначаючи розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 31.08.2014 року по 03.03.2015 року, суд першої інстанції виходив з середньоденного заробітку за останні два календарні місяці роботи перед звільненням, який становить 89, 14 грн.

Згідно п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, середній заробіток обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передували звільненню.

З наявних в матеріалах справи розрахункових листів вбачається, що у квітні 2014 року ОСОБА_2 нараховано 2012,47 грн., куди ввійшла і заробітна плата, нарахована з 26 березня 2014 року: 306,52 грн. посадового окладу та 30,65 грн. доплати за шкідливі умови праці.

У травні 2014 року позивачці нараховано 1711,84 грн.

Тому середньоденний заробіток за два календарні місяці роботи перед звільненням становить 76,98 грн. (1675,30 грн. + 1711,84 грн. : робочі 44 дні), а розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з МРЦ «Кремінці» становитиме 10 007,40 грн. (76,98 грн. х 130 робочих днів).

У зв'язку з цим, рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід змінити, стягнувши з МРЦ «Кремінці» на користь ОСОБА_2 10 007,40 грн.

Відповідно до правил ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що відповідачем було порушено право позивачки на працю і таке порушення призвело до моральних страждань.

Розмір відшкодування моральної немайнової шкоди не визначений на законодавчому рівні, а тому суд визначає його залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд виходить із засад розумності, виваженності та справедливості.

Колегія суддів вважає, що, виходячи з характеру та обсягу душевних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, прикладення додаткових зусиль для організації свого життя та враховуючи, що матеріали справи не місять доказів на підтвердження погіршення стану свого здоров'я позивача, колегія суддів приходить до висновку, що розмір моральної шкоди, заподіяної позивачці, слід визначити в сумі 3 000 грн.

У зв'язку з цим рішення суду першої інстанції в частині стягнення моральної шкоди підлягає до зміни.

Також встановлено, що протягом 2006 року позивачку неодноразово переводили на 0,5 ставки без дотримання вимог ст. 32 КЗпП України щодо повідомлення не пізніше ніж за два місяці.

Згідно відомості різниці нарахованої зарплати до посадового окладу за 2006 рік вбачається, що різниця в нарахуванні складає 1097,24 грн., а тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що на користь позивача підлягає стягненню доплата до посадового окладу в зв'язку з зміною розмірів оплати праці.

Доводи апелянта про те, що підтвердженням згоди позивачки із зміною істотних умов праці є графіки-табелі виходу на роботу, а тому відсутні підстави для стягнення доплати до посадового окладу, не заслуговують на увагу, оскільки заробітна плата була зменшена з порушенням вимог законодавства, без належного попередження позивачки не пізніше ніж за два місяці.

Рішенням №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, ст. ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України роз'яснив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Отже, в разі порушення законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з відповідним позовом незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

За змістом ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

В матеріалах справи відсутні докази про вручення позивачу копії наказу про звільнення та видачі трудової книжки в день звільнення - 02.06.2014 року.

А тому не заслуговують на увагу доводи апелянта про пропуск місячного строку на звернення до суду.

Рішення суду першої інстанції в частині скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення доплати до посадового окладу в зв'язку з зміною розмірів оплати праці поставлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги в цій частині правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Медичного реабілітаційного центру «Кремінці» Міністерства внутрішніх справ України задовольнити частково.

Рішення Яремчанського міського суду від 03 березня 2015 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та в частині стягнення моральної шкоди змінити.

Стягнути з Медичного реабілітаційного центру «Кремінці» Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 10 007,40 грн.

Стягнути з Медичного реабілітаційного центру «Кремінці» Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_2 3 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

В решті рішення залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання ним законної сили.

Головуюча О.Ю. Беркій

Судді: Г.П. Мелінишин

В.М. Соколовський