УХВАЛА

іменем україни

16 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя; за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, про визнання договорів купівлі-продажу частково недійсними та визнання права власності за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 4 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 18 серпня 2001 року він зареєстрував шлюб з ОСОБА_4, який рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 листопада 2014 року було розірвано. У цьому шлюбі у них народились діти: ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають разом з відповідачкою. За час шлюбу ними набуто нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1; квартиру АДРЕСА_2; гараж НОМЕР_2 у гаражно-будівельному кооперативі «Східний-авто-1» (далі - ГБК «Східний-авто-1»); гараж НОМЕР_3 в гаражно-будівельному кооперативі «Олімпійський-25» (далі - ГБУ «Олімпійський-25»); автомобіль «Хюндай Акцент», державний номер НОМЕР_1; дачну ділянку з будинком НОМЕР_4 в садовому товаристві «Лукомор'є» (далі - СТ «Лукомор'є»); а також рухоме майно: холодильник «Самсунг»; холодильник «Індезіт»; телевізор «Філіпс»; телевізор «Самсунг»; домашній кінотеатр «Панасонік»; пральну машину «Кенді»; бойлер «Індезіт»; посудомийну машину «Арістон»; кондиціонер «Самсунг»; комп'ютер; ноутбук; м'який куток; меблі «Передпокій»; кухонний гарнітур; спальний гарнітур; відеокамеру «Самсунг»; відеокамеру «Кенон». Також зазначав, що станом на 1 січня 2015 року за оренду квартири відповідачка отримала прибуток у розмірі 22 500 грн, який повинен бути поділений між ними. В свою чергу, заборгованість по платежам за комунальні послуги, отримані в спірній квартирі, становить 2 200 грн. Крім того, 28 березня 2013 року та 1 листопада 2013 року між ним та акціонерним товариством «Ощадбанк Росії» було укладено кредитні договори, заборгованість за якими він сплачував самостійно, та вважав ці борги спільними боргами подружжя.

Позивач просив, з урахуванням уточнених вимог, у порядку поділу майна подружжя визнати за ним право власності на 1/2 частину спільного сумісного майна подружжя, що складається з: квартири АДРЕСА_2, гаража НОМЕР_2 у ГБК «Східний-авто-1», гаража НОМЕР_3 в ГБК «Олімпійський-25», автомобіля «Хюндай Акцент», державний номер НОМЕР_1, дачної ділянки з будинком НОМЕР_4 в садовому товаристві «Лукомор'є»; а також на 1/2 частину грошових зобов'язань за кредитними договорами. Також позивач просив виділити йому холодильник, телевізор, ноутбук, відеокамеру, залишивши у власності ОСОБА_4 іншу побутову техніку. Також просив визнати за ним право на 1/2 частину прибутку у розмірі 22 500 грн, отриманого за оренду спірної квартири та поділити порівну зобов'язання сторін по сплаті комунальних платежів.

У січні 2015 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулись до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що все майно, яке ОСОБА_3 вважає спільною сумісною власністю подружжя та просить поділити, набуте за їх особисті кошти, тому воно не може вважатись спільною сумісною власністю подружжя й не підлягає поділу.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_5, ОСОБА_6 просили визнати недійсними в частині покупця: договір купівлі-продажу, укладений 4 червня 2008 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_4; договір купівлі-продажу, укладений 21 грудня 2011 року між ОСОБА_7, ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_4; договір купівлі-продажу, укладений 7 березня 2013 року між ОСОБА_15, ОСОБА_16 та ОСОБА_4; визнати покупцем за вказаними договорами ОСОБА_5 та визнати за нею право власності на гараж НОМЕР_2 в ГБК «Восточний-авто-1» у м. Маріуполі Донецької області, садовий будинок та земельну ділянку, які розташовані за адресою: СТ «Лукомор'є» НОМЕР_4 у с. Приморське Новоазовського району Донецької області.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 4 червня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано об'єктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2 та автомобіль «Хюндай Акцент», державний номер НОМЕР_1. Проведено поділ спільного майна подружжя шляхом визнання за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права спільної часткової власності по 1/2 частині за кожним на зазначене майно. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію 1/2 частини заборгованості за кредитним договором від 28 березня 2013 року у розмірі 12 641 грн 31 коп. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено. Позов ОСОБА_5, ОСОБА_6 задоволено частково. Визнано недійсними в частині покупця: договір купівлі-продажу, укладений 4 червня 2008 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_4; договір купівлі-продажу, укладений 21 грудня 2011 року між ОСОБА_7, ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_4; договір купівлі-продажу, укладений 7 березня 2013 року між ОСОБА_15, ОСОБА_16 та ОСОБА_4, визнано покупцем за вказаними договорами ОСОБА_5 Визнано за ОСОБА_5 право власності на гараж НОМЕР_2 в ГБК «Восточний-авто-1» у м. Маріуполі Донецької області. Визнано за ОСОБА_5 право власності на садовий будинок та земельну ділянку, які розташовані за адресою: СТ «Лукомор'є» НОМЕР_4 у с. Приморське Новоазовського району Донецької області. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_5, ОСОБА_6 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та направити справу на новий судовий розгляд.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що майно у вигляді квартири АДРЕСА_2, та автомобіль «Хюндай Акцент», державний номер НОМЕР_1 є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу за правилами гл. 8 СК України. Крім того, суди виходили з того, що придбання іншого нерухомого та рухомого майна за спільні кошти подружжя ОСОБА_3 не доведено. Визнаючи договори купівлі-продажу в частині покупця недійсними, суди виходили із того, що обов'язки покупця за цими договорами виконувала ОСОБА_5, сплативши їх покупну ціну.

Проте повністю погодитись з такими висновками судів не можна.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами установлено, що з 18 серпня 2001 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріполя Донецької області від 13 листопада 2014 року. Від цього шлюбу вони мають дітей: ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 10 грудня 2002 року, укладеного між ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, неповнолітньої ОСОБА_22, яка діяла за згодою матері, з одного боку, як продавцями, та ОСОБА_4, ОСОБА_3, з іншого боку, як покупцями, останні придбали квартиру АДРЕСА_2, вартістю 12 221 грн.

Згідно з ордером від 9 жовтня 2004 року № 22 гараж НОМЕР_3 ГК «Олімпійський-25» у м. Маріуполі Донецької області зареєстрований на ОСОБА_3

На підставі договору купівлі-продажу від 4 червня 2008 року ОСОБА_4 придбала у ОСОБА_9 гараж НОМЕР_2 в ГБК «Восточний-авто-1» у м. Маріуполі Донецткої області за 10 454 грн.

На підставі договору купівлі-продажу від 21 грудня 2011 року ОСОБА_4 придбала у ОСОБА_7, ОСОБА_13, ОСОБА_14 квартиру АДРЕСА_1 за 97 135 грн.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 17 грудня 2012 року ОСОБА_4 придбала у ТОВ «Алекс Схід» автомобіль «Хюндай Акцент», державний номер НОМЕР_1, вартістю 148 800 грн.

Відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного 7 березня 2013 року між ОСОБА_15, ОСОБА_16, з одного боку, як продавцями, та ОСОБА_4, як покупцем, остання придбала садовий будинок та земельну ділянку, розташовані за адресою: СТ «Лукомор'є» НОМЕР_4, с. Приморське Новоазовського району Донецької області. Згідно цього договору вартість садового будинку становить 60 тис. грн, а вартість земельної ділянки 37 тис. грн.

Згідно кредитного договору від 28 березня 2013 року, укладеного між ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії» та ОСОБА_3, останній отримав кредит у розмірі 40 тис. грн зі сплатою 31 % річних з кінцевим строком повернення до 27 березня 2015 року.

Згідно кредитного договору від 1 листопада 2013 року, укладеного між ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії» та ОСОБА_3, останній отримав кредит у розмірі 15 тис. грн зі сплатою 31 % річних з кінцевим строком повернення до 31 жовтня 2015 року.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У п 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» судам роз'яснено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України) .

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У ст. 70 цього Кодексу зазначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, указаною нормою права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України має довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію).

Проте суди у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України зазначене не врахували, не прийняли до уваги дію презумпції віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя, а також те, що така презумпція відповідачкою не спростована.

Крім того, не можна погодитись з висновками судів про те, що фактично покупцем у спірних договорах виступала ОСОБА_5, а тому вони мають бути в цій частині визнані недійсними. При цьому суди посилались як належний та допустимий доказ, на свідчення свідків та їх заяви щодо отримання коштів за продане нерухоме майно саме від ОСОБА_5

Відповідно до ч. 3 ст. 10, чч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно до абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Суди зазначених вимог закону до уваги не прийняли, доводів відповідача про відсутність доказів на підтвердження позовних вимог не врахували, взявши при цьому до уваги свідчення свідків та їх заяви, на обґрунтування яких не надано жодних доказів. Тобто, рішення суду ґрунтується на припущеннях, що заборонено законом (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлено, їх судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 4 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик