АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7837/15 Справа № 201/6853/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Ходаківський М. П. Доповідач - Демченко Е.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Волошина М.П., Куценко Т.Р.

при секретарі - Прудченко В.Д.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Орган опіки та піклування Жовтневої районної у м.Дніпропетровську ради, про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини та оформлення документів без згоди батька, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини та оформлення документів без згоди батька, мотивуючи тим, що з 20 вересня 2008 року по 20 серпня 2012 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 07 серпня 2012 року.

Зазначала, що вони мають спільну малолітню доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вказувала на те що, донька знаходиться на повному її утриманні, відповідач участі у вихованні та матеріальному утриманні доньки не приймає.

Посилаючись на те, що донька часто хворіє, а тому потребує перебування на морі та оскільки відповідач відмовляється добровільно надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, просить суд дозволити їй, без згоди батька, оформити документи для тимчасових виїздів неповнолітньої ОСОБА_4 за межі України на термін до досягнення нею 16-річного віку; надати їй дозвіл на тимчасові поїздки за межі України з неповнолітньою дитиною без згоди та супроводу батька до досягнення дитиною 16-річного віку.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15 липня 2015 року ОСОБА_2 відмовлено у задоволені позову.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення та ухвалення нового рішення, яким задовольнити її позов у повному обсязі, зазначаючи, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 вересня 2008 року та мають спільну малолітню доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9,12).

Шлюб між сторонами було розірвано на підставі заочного рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 07 серпня 2012 року, яке набрало законної сили 20 серпня 2012 року (а.с.10).

Малолітня донька ОСОБА_4 проживає разом з матір'ю та знаходиться на її утриманні, часто хворіє різними захворюваннями, для лікування та профілактики яких потребує перебування на морі.

З метою загального розвитку дитини, відпочинку та оздоровлення ОСОБА_2 має намір та можливість виїжджати з дитиною за кордон.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що чинним законодавством передбачено вирішення судом питання про дозвіл на виїзд (одноразовий) неповнолітнього за відсутності згоди одного з батьків, а не на неодноразові виїзди невідомо до якої країни та на який період.

Крім того, позивачкою, в порушення вимог ст.ст.10,11,60 ЦПК України, не вказано певної країни, до якої слід надати дозвіл на її виїзд, не зазначено період перебування дитини за кордоном на відпочинку.

Відповідно до принципу 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли би їй розвиватися фізично, інтелектуально, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності.

Згідно ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 10 Конвенції про права дитини встановлено, що кожна дитина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну, та повертатися в свою країну разом з батьками.

Відповідно до ч.1 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

У ст.141 СК України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини.

Згідно з ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Згідно з п.2-2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: за рішенням суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Конвенцією про права дитини (ст.18) проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування.

Відповідно до п.22 ч.1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон.

Таким чином, чинним законодавством не встановлені обмеження щодо виїзду дитини за кордон, а лише встановлюється певний порядок виїзду за кордон за згодою батьків або за наявності рішення суду при відсутності згоди одного з батьків.

Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч.2 ст.313 ЦК України).

Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч.3 ст.313 ЦК України).

Частиною 3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Позивачкою, в порушення вимог ст.ст.10,11,60 ЦПК України, не зазначено обґрунтувань щодо необхідності лікування дитини за кордоном і певної країни, до якої слід надати дозвіл на її виїзд, не надано довідок і направлень на лікування, не визначено період перебування дитини на лікуванні за кордоном тощо.

Крім того, судом правильно було взято до уваги, що надання дозволу на неодноразові виїзди за межі України малолітньої ОСОБА_4 без згоди батька в супроводі матері, може призвести до виїзду дитини без згоди батька у будь-яку країну на будь-який час без дослідження того, чи дійсно такий виїзд буде в інтересах дитини, чи навпаки, буде їй суперечити або загрожувати.

Колегія суддів вважає, що відмова у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон не є порушенням її прав, передбачених Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, Законом України «Про охорону дитинства», оскільки оздоровлення дитини не передбачає необхідність такого лікування саме за межами України.

За таких обставин, дійшовши правильно висновку про безпідставність заявлених позивачкою вимог, суд обґрунтовано відмовив в їх задоволенні.

Приведені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтами норм матеріального та процесуального закону.

Відповідно ж до ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з'ясувавши в достатньо повному об'ємі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Оскільки рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального й процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.304,307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду чинна з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Волошин М.П.

Куценко Т.Р.