АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/527/15 Доповідач - Бахметова В.Х.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2015 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Бахметової В.Х.

суддів - Гірський Б. О., Ткач О. І.,

при секретарі - Парандюк Ю.Б.

з участю ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 19 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,-

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2014 року ОСОБА_3 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів, отриманих на підставі договору позики від 13 серпня 2011 року в сумі 152 500 грн., 15 500 доларів США, нарахованих відсотків за користування позикою в розмірі 13 725 грн. та 1395 доларів США, інфляційних нарахувань в сумі 19 506,27 грн., посилаючись на те, що відповідач належним чином не виконує взяті на себе зобов'язання за вищевказаним договором, у зв'язку з чим виникла заборгованість, на яку згідно норм законодавства нараховані інфляційні нарахування, три проценти річних.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 19 січня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено:

"Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 13.08.2011 року в сумі 16 895,00 доларів США, що еквівалентно за офіційним курсом НБУ 320 401,31 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 3204,02 грн. судового збору, сплачений позивачем при зверненні з позовом до суду."

Ухвалою цього ж суду від 10.02.2015 року виправлено описку у вищевказаному рішенні суду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам у справі, порушення норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції дав недостатню оцінку договору, який долучив позивач, оскільки упустив при аналізі доводів сторін відсутність надання позивачем розписки, як доказу про передачу грошей, що передбачено в умовах вказаного договору.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на обставини викладені в ній.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_4, перевіривши доводи апеляційної скарги за матеріалами справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок неналежного виконання зобов'язання за договором позики - неповернення суми боргу у встановлений в договорі позики строк, порушено права позивача, які у відповідності до вимог чинного законодавства підлягають захисту шляхом стягнення з відповідача суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та нарахованих відсотків за користування позикою.

Відповідно до ст. ст. 213, 215 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Так, згідно ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З матеріалів справи вбачається, що 13.08.2011 року сторони уклали договір позики, відповідно умов якого позичальник повинен отримати від позикодавця, а позикодавець передати у власність позичальникові грошові кошти в сумі 152 000 грн., та 15 500 доларів США. На підтвердження факту передачі грошей у п.1 вказаного договору сторони, передбачили, що невід'ємною частиною договору є розписка, яка повинна підтверджувати факт передачі позикодавцем грошей позичальнику.

При цьому, сторони в п. 6 договору позики передбачили, що даний договір складено в двох примірниках, які мають силу оригіналу та знаходяться в сторін.

З пояснень ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції встановлено, що свої вимоги він обґрунтовує наявністю в нього договору позики, який на його погляд не потребує наявності розписки. Заперечує існування до 13.08.2011 року між сторонами будь - яких зобов'язальних правовідносин, зокрема, щодо позики грошей. На час укладення договору позики був студентом 5-го курсу юридичного факультету.

З пояснень в апеляційному суді ОСОБА_1 встановлено, що 13.08.2011 року він уклав із ОСОБА_3 договір позики та підписав його лише через те, що мав намір у майбутньому гарантувати можливість позичити у позивача кошти у визначеному сторонами розмірі. До і після укладення договору позики ОСОБА_3 не передавав йому грошей, тому і відсутня у позивача розписка на підтвердження факту їх отримання як це передбачено в. 1 договору позики. В попередні роки він неодноразово позичав гроші у ОСОБА_3, однак ним видавались розписки як складові частина договорів позики, які після повернення грошей ОСОБА_3 повертав йому. На підтвердження своїх доводів просив суд долучити договір позики від 28.08.2009 року.

Проаналізувавши пояснення сторін в сукупності з письмовими доказами, суд апеляційної інстанції констатує, що до укладення договору позики від 13.08.2011 у сторін склалася практика укладання договорів позики у такій же письмовій формі з подальшою видачею боржником розписки, яка засвідчує факт отримання грошей від кредитора. Вказана обставина підтверджується долученою відповідачем копією договору позики від 28 серпня 2009 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та відповідно копією розписки від 28.08.2009 року, що спростовує пояснення ОСОБА_3

Отже, укладаючи договір позики сторони згідно вимог ст. 638 ЦК України, досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, та погодили обов'язковою складовою частиною договору розписку про отримання у борг грошових коштів, яка видається боржником кредитору, підтверджуючи тим самим факт отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_3 визначеної сторонами суми грошей.

Згідно з положенням статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з аналізу обставин справи в контексті норм матеріального права та умов договору, який має місце між сторонами, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, оскільки він за відсутності розписки боржника належним чином не довів факту передачі грошей та відповідно виникнення у ОСОБА_1 боргового зобов'язання.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, оскільки суд належним чином не перевірив доводів позивача та відповідача, не дав належної оцінки доказам у справі, неповно з'ясував обставини справи, що призвело до неправильного вирішення спору та в силу вимог ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення у справі.

Крім цього, підлягає скасуванню і ухвала Тернопільського міськрайонного суду від 10 лютого 2015 року, щодо виправлення описки в рішенні суду від 19 січня 2015 року, як похідної до рішення суду.

Керуючись ст. ст.307, 309, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 19 січня 2015 року та ухвалу цього ж суду від 10 лютого 2015 року скасувати, постановити нове рішення, яким відмовити в позовних вимогах ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

Судові витрати покласти на сторони в межах сум ними понесених.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області В.Х. Бахметова