Справа № 522/7618/14-ц
Провадження № 2/522/2633/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2015 року Приморський районний суд міста ОСОБА_1

у складі : головуючого - судді Ільченко Н.А.

при секретарі Довгань Ж.А.

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ :

В квітні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири від 03.08.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за р. № 818, згідно з умовами якого ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_3 прийняв в дар квартиру під № 5, яка розташована в будинку № 13 по вул. Базарній в м. Одесі, та про визнання за нею права власності на ? ч. вказаної квартири (а.с.1-3, 46).

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначає, що вищевказана квартира була придбана нею та ОСОБА_5 під час перебування ними у зареєстрованому шлюбі та за їх спільні сумісні кошти на підставі договору купівлі-продажу квартири від 13.08.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_1 за р. № 6766, оформленого на імя ОСОБА_5, але в подальшому їх сімейне життя не склалося та у 2012 році вони розлучилися на підставі заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 17.05.2012 р. у справі № 1512/2402/2012, яке набрало законної сили, й під час розгляду цієї справи майнового спору між ними не було, отже, після розірвання шлюбу, відповідно до ст. 68 СК України, вона та її колишній чоловік зберегли право спільної сумісної власності на згадану квартиру.

Також позивач вказує, що 15 березня 2014 року її колишній чоловік ОСОБА_5 помер, та під час похорон його батько відповідач ОСОБА_3 повідомив їй, що спірна квартира вже належить йому на підставі договору дарування від 03.08.2010 р. за р. № 818. Проте вказана квартира не могла бути відчужена безоплатно без її згоди, а вона ніякої згоди ОСОБА_5 на безоплатне відчуження цієї квартири не давала.

Позивач веде дану справу в суді через свого представника адвоката ОСОБА_6, який просив розглянути справу без його участі, про що продав адресоване суду своє письмове клопотання, яке приєднане судом до матеріалів справи.

Відповідач ОСОБА_3 подав адресовані суду свої письмові заперечення проти позову, а також подав адресовану суду свою письмову заяву про застосування позовної давності, які приєднані судом до матеріалів справи (а.с.59-60, 66, 68), але не повідомив суду причину своєї неявки в судове засідання 20.10.2015 року, хоча про дату і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить зворотне поштове повідомлення про одержання ним судової повістки.

Судом установлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

З 15.07.1994 року позивач ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, який був розірваний заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17.05.2012 року у справі № 1512/2402/2012, яке набрало законної сили 28.08.2012 р. (а.с.19-20).

Перебуваючи у шлюбі з позивачем, ОСОБА_5 13 серпня 2001 року уклав договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_1 за р. № 6766, згідно з яким придбав квартиру під № 5, яка розташована в будинку № 13 по вул. Базарній в м. Одесі, за 20864,00 грн. (а.с.16).

Суду не надано доказів, які б свідчили про те, що вищевказана квартира була придбана ОСОБА_5 за кошти, які належали йому особисто.

Відповідно до ст. 22 КЗпШС УРСР 1969 р., який був чинним станом на 2001 рік, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожний з подружжя має рівні права на володіння, користування і розпоряджання цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому випадку, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно з ст. 23 КЗпШС УРСР, майном, набутим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за взаємною згодою. При укладення правочинів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Більш того, оформлення на імя одного з подружжя правовстановлюючих документів на нажите в період шлюбу майно не виключає права другого з подружжя предявити позов про поділ між ними цього майна.

За приписами ч. 1 ст. 28 КЗпШС УРСР та ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

З огляду на наведене та враховуючи, що позивач та її колишній чоловік ОСОБА_5 не укладали між собою будь-яких угод стосовно квартири під № 5, яка розташована в будинку № 13 по вул. Базарній в м. Одесі, та не укладали шлюбний договір, тому суд доходить висновку, що ця квартира є обєктом їх права спільної сумісної власності, а належні їм частки в цій квартирі є рівними.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є обєктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

За приписами ч. 1 ст. 358, ст. 361, ч. 1,2 ст. 369 ЦК України, право спільної часткової власності та право спільної сумісної власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. При цьому, згода співвласника на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Однак 03 серпня 2010 року ОСОБА_5, без згоди позивача, відчужив квартиру під № 5, яка розташована в будинку № 13 по вул. Базарній в м. Одесі, на користь відповідача ОСОБА_3 на підставі договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за р. № 818.

Виходячи з наведеного, суд доходить висновку, що ОСОБА_5 не мав права відчужувати належну позивачу частку у згаданій квартирі.

При цьому, суд не бере до уваги доводи відповідача стосовно того, що ОСОБА_5 був укладений оспорюваний договір дарування зі згоди позивача, що нібито підтверджується її заявою, посвідченою приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 24.04.2010 р. за р. № 527, оскільки як вбачається з тексту цієї заяви позивача, фактично останньою була надана згода ОСОБА_5 на продаж спірної квартири, тобто на вчинення відплатного правочину, а не на її дарування - вчинення безвідплатного правочину (а.с.55).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Позивач стверджує, що про порушення свого права власності на ? ч. спірної квартири вона дізналася від відповідача ОСОБА_3 в березні 2014 року, а саме під час похорон свого колишнього чоловіка ОСОБА_5, який помер 15.03.2014 року, а відповідач не спростував ці доводи позивача, як цього вимагає ст. 60 ЦПК України.

Отже позивач не пропустила строк звернення до суду з даним позовом.

Таким чином, суд вважає доведеними позовні вимоги позивача в частині визнання права власності на ? ч. спірної квартири.

Разом з тим, вирішуючи дану справу, суд бере до уваги розяснення, які містяться в п. 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», а саме, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Проте позивач не заявляла такі вимоги у даній справі.

Задовольняючи частково позовні вимоги позивача, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені нею і документально підтверджені судові витрати, повязані зі сплатою судового збору, пропорційно до сумі задоволених вимог, а саме в сумі 3166,80грн. (3410,40грн.-243,60грн.=3166,80 грн.)

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України,

суд, -

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, НОМЕР_1, виданий Київським РВ у м. Одесі ГУДМС України в Одеській області 09.10.2012 р., ІПН : НОМЕР_2, що проживає за адресою : ІНФОРМАЦІЯ_2/а, кв. 43) право власності на ? частину квартири під № 5, загальною площею 113,9 кв.м., житловою площею 69,5 кв.м., яка розташована у будинку № 13 по вул. Базарній в м. Одесі.

У задоволенні решти частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_3, НОМЕР_3, виданий Вознесенським МРВ УМВС України в Миколаївській області 23.06.2003 р., ІПН : НОМЕР_4, що проживає за адресою : 56501, АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 3166 (три тисячі сто шістдесят шість) грн. 80 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Приморський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії рішення.

Суддя Н.А. Ільченко

20.10.2015