РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2015 року м. Мукачево Справа №303/5302/15-ц

2/303/2924/15

Номер рядка стат. звіту 38

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в складі: головуючого судді Кость В.В.

при секретарі Прокоп Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мукачево матеріали цивільної справи

за позовом ОСОБА_1

до відповідача ОСОБА_2 сільської ради Мукачівського району

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Мукачівська районна державна нотаріальна контора

про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 сільської ради Мукачівського району про визнання права власності на домоволодіння №30 (житловий будинок з усіма належними до нього господарськими будівлями та спорудами), що знаходиться по вул.Підлісна в с. Великі Лучки Мукачівського району (надалі - Домоволодіння), в порядку спадкування.

Позовні вимоги обґрунтовуються обставинами щодо наявності у позивача всіх правових підстав для визнання за ним права власності на Домоволодіння за дідом ОСОБА_3, який був його власником.

Нормативно правовою підставою для задоволення позовних вимог зазначені положення ст.ст. 328, 1216, 1217, 1223, 1268 Цивільного кодексу України.

В судове засідання позивач не зявився, натомість від представника позивача надійшла до суду заяву про розгляд справи без їх участі (а.с. 22). Позовні вимоги підтримав та просив їх задоволити.

Відповідач та третя особа своїх представників на судове засідання не направили, оскільки заявили клопотання (а.с. 24, 26) про розгляд справи без

їх участі, не заперечивши при цьому щодо задоволення позовних вимог позивача.

Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

Згідно з даними свідоцтв про смерть серії 1-ФМ №024834 від 25.05.2006 року та серії 1-ФМ №024833 від 25.05.2006 року (а.с. 5, 6) ОСОБА_4 померла 03 лютого 1999 року та ОСОБА_3 помер 30 квітня 2015 року.

На підставі заповіту, посвідченого 24.11.2004 виконавчим комітетом ОСОБА_2 сільської ради Мукачівського району, ОСОБА_3 заповів все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі вве те, що на день смерті буде належати та за законом матиме право ОСОБА_1 (а.с. 4).

У довідці ОСОБА_2 сільської ради Мукачівського району Закарпатської області від 13 січня 2015 №82 зазначено, що на головою домоволодіння в с.В.Лучки по вул..Півдлісна, 30, згідно по господарської книги за 1996-2000 рр. являвся ОСОБА_3 (а.с. 9).

Також, відповідно до довідки виконкому ОСОБА_2 сільської ради Мукачівського району від 25.11.2014 року, на день смерті ОСОБА_5, у Домоволодінні був зареєстрований і проживав ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, (а.с. 8), який помер 07.11.2014 року, про що свідчить свідоцтво про смерть серії І-ФМ №181739 від 10.11.2014 року (копія, а.с. 10).

Згідно з даними довідки виконкому ОСОБА_2 сільської ради Мукачівського району від 17.04.2015 року №1092, на день смерті ОСОБА_6 у Домоволодінні ніхто крім останнього не проживав (а.с.7).

В матеріалах справи міститься технічний паспорт на домоволодіння за предметом позовних вимог, виготовлений на замовлення ОСОБА_1 (а.с. 14-16), з відображеними в ньому технічними характеристиками вказаного обєкта нерухомості, до якого входять: житловий будинок (літ. А), літня кухня (літ. Б), сарай (літ. В), споруди (№1-2), колодязь (літ. К), яке знаходиться в користуванні позивача.

З урахуванням вищевказаних фактичних обставин справи, суд приймає до уваги також наступне.

Згідно зі ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

З урахуванням п. 1 частини другої ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є його визнання.

У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Виходячи з міжнародно-правових зобовязань держави, положень ст. 8 Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Статтею 1 протоколу №1 Конвенції передбачено, що: «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».

Частинами першою, другою та четвертою ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтями 1218, 1222 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно з абзацами другим та третім п. 23 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 №7 свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Оцінюючи фактичні обставини по справі на предмет їх відповідності вищевказаним нормам цивільного законодавства суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Як свідчать дані довідки ОСОБА_2 сільської ради від 13.01.2015 (а.с. 9) головою домоволодіння, що розташоване в с. Великі Лучки Мукачівського району по вул. Підлісна, 30 був ОСОБА_3, який помер 30.04.2005. В свою чергу, ОСОБА_5 заповів дане домолодіння позивачу ОСОБА_1, про що свідчить наявна в матеріалах справи копія заповіту від 24.11.2004 р. (а.с. 14).

Також суд приймає до уваги те, що роком забудови Будинку та інших житлових та господарських споруд є 1954 рік.

По відношенню до наведених фактичних обставин слід зазначити, що відповідно до частини третьої ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

Приймаючи до уваги фактичні обставини по справі на предмет їх відповідності вищевказаним нормам цивільного законодавства суд приходить до висновку про наявність всіх законодавчих підстав для задоволення позовних вимог з огляду на доказово підтверджені обставини для визнання за позивачем права власності Домоволодіння за померлим ОСОБА_5.

Також, за результатами судового розгляду справи, судом не встановлено обставин щодо порушенням прав та охоронюваних законом інтересів інших осіб внаслідок задоволення вимоги за предметом позову.

З урахуванням вищенаведених фактичних обставин по справі та приписів законодавства, чинного у періоді виникнення та цивільно правової реалізації відносин із спадкування Домоволодіння, а також оформлення права власності на нього, суд приходить до висновку про підставність позовних вимог та необхідність їх задовлення.

Керуючись ст.ст. 8, 41, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 1, 2, 8, 10, 11, 14, 60, 209, 212-215, 223, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задоволити повністю.

2. Визнати за ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, с. Голубине, 285 Свалявського району, код НОМЕР_1) право власності на домоволодіння №30 (житловий будинок з усіма належними до нього господарськими будівлями та спорудами) по вул. Підлісна в с. Великі Лучки Мукачівського району, що складаються: з житлового будинку літ. «А», літня кухня літ. «Б», сараю літ. «В», у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5, який помер 30.04.2005 року.

3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Кость