РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

ун. № 759/15460/14-ц

пр. № 2/759/549/15

07 серпня 2015 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Ключника А.С. за участю секретарів судового засідання Левко О.О., Борисенко А.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики по донарахованих процентах та штрафних санкціях та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача - ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики по донарахованих процентах та штрафних санкціях.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 21.05.2003 року, 29.05.2003 року та 23.06.2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договори позики на загальну суму 2460 доларів США, що еквівалентно 13111,00 грн.

Проте, в порушення умов договору, відповідач не виконував взяті на себе зобов'язання, у зв'язку з чим позивач звернуся до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості за договором позики.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10.07.2006 року, позовні вимоги задоволено, стягнуто з відповідача заборгованість, яка виникла по договору позики в сумі 14381 грн. та 1000,00 грн. моральної шкоди, та судові витрати.

Дане судове рішення на даний час не виконано.

З огляду на зазначене, позивач просив позов задовольнити та стягнути з відповідача заборгованість за договором по донарахованих процентах та штрафних санкціях у розмірі 38856,65 грн. та моральну шкоду в розмірі 6000,00 грн.

У судове засіданні 07.08.2015 року, представник позивача ОСОБА_3 не з'явився та подав заяву в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив розглянути справу без його участі.

Відповідач до суду в черговий раз не з'явився, про день та час розгляду справи був належним чином повідомленим, про причини своєї неявки суд не повідомив, а тому суд вважає за можливе слухати справу у його відсутності за наявними у справі доказами, ухваливши по справі за згодою представника позивача та відповідно до ст.ст. 169, 224-226 ЦПК України, заочне рішення.

Суд, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи 21.05.2003 року, 29.05.2003 року та 23.06.2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договори позики на загальну суму 2460 доларів США, що еквівалентно 13111,00 грн.

Згідно до статей 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.2 п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5, зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

Відповідно до п. 18 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5 за змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання.

При цьому слід ураховувати, що проценти на неустойку не нараховуються (частина друга статті 550 ЦК).

Відповідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10.07.2006 року, позовні вимоги задоволено, стягнуто з відповідача заборгованість, яка виникла по договору позики в сумі 14381 грн. та 1000,00 грн. моральної шкоди, та судові витрати (а.с. 17).

Як стверджує позивач, дане судове рішення на даний час не виконано. На підтвердження даної обставини, надає копію виконавчого листа (а.с.18).

Як вбачається з копії виконавчого листа, останній виданий 19.07.2013 року на підставі Київського районного суду м. Одеси від 10.07.2006 року (а.с. 18).

Доказів проте, що виконавчий лист передавався позивачем до відповідного ВДВС для примусового виконання рішення суду, суду не надано. Так, як і не надано копії постанови про відкриття виконавчого провадження по даному виконавчому листу. Будь-яких доказів, проте, що рішення суду не виконано і є наявна заборгованість по даному виконавчому листу, позивачем суду не надано.

Представником позивача перед судом не ставилось питання, що витребування доказів з відповідного ВДВС, щодо підтвердження не виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 10.07.2006 року.

Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Зважаючи на те, що позивачем не доведено, належними доказами, що рішення Київського районного суду м. Одеси від 10.07.2006 року не виконано, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Окрім того позивач просить стягнути моральну шкоду в розмірі 6000,00 грн.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, що полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в іншій спосіб, незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Правовідносини між сторонами, пов'язані зі стягненням моральної шкоди, є похідними від завданням моральних страждань позивачу неправомірними діями зі сторони відповідача, а оскільки суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача, щодо стягнення заборгованості за договором позики по донарахованих процентах та штрафних санкціях, то вимоги щодо стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню також.

Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, однак обставини справи не підтверджені певними засобами доказування, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 525, 526, 598, 599, 625, 1050, 1054 ЦК України, постановою пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 61, 88, 169, 179, 209, 212-215, 218, 223, 224-226, 292, 294 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики по донарахованих процентах та штрафних санкціях та стягнення моральної шкоди - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А. Ключник