Справа №489/2506/15-ц 23.07.2015 23.07.2015 23.07.2015
Провадження №22-ц/784/1785/15
провадження № 22ц/784/1785/2015 Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_1
категорія 27 Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_2
У Х В А Л А

іменем України

23 липня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Лівінського І.В.,

суддів: Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

при секретарі судового засідання Свіщуку О.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 2 червня 2015 року

за позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на грошові кошти,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності.

Позивач зазначав, що 3 березня 2014 року уклав з відповідачем договір про відступлення права вимоги (цесії), за яким набув права вимоги за договорами банківських вкладів та банківських рахунків, укладених відповідачем з ПАТ «ВіЕйБі банк», на загальну суму 140000 грн.

Між тим, 8 травня 2015 року відповідач не визнав його право власності на вказані кошти, повідомивши про це в листі.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати за ним право власності за вказаним договором банківського вкладу та рахунків на суму 140000 грн. на підставі ст. 392 ЦК України.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 2 червня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неповне зясування судом обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

В судове засідання апеляційного суду сторони не зявились. Вони повідомлені про час і місце судового розгляду, що підтверджується повідомленнями про вручення рекомендованих поштових відправлень (а.с. 45, 46), а також телефонограмою на імя ОСОБА_3 За такого, їх неявка не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що 14 лютого 2014 року ОСОБА_4 уклав з ПАТ «ВіЕйБі банк» договір банківського вкладу, за яким розмістив в банку строковий вклад в розмірі 337000 грн. на строк 13 місяців до 14 березня 2015 року. Цього ж дня ОСОБА_4 уклав з ПАТ «ВіЕйБі банк» договір банківського вкладу на вимогу, за яким банк відкрив відповідачу іменний вкладний рахунок на умовах вкладу на вимогу «Для виплат» (а.с. 8, 9).

3 березня 2014 року ОСОБА_4 уклав з ОСОБА_3 договір про відступлення права вимоги (цесії), за яким останній набув право вимоги за вказаними договорами банківських вкладів та банківських рахунків, укладених ОСОБА_4, на загальну суму 140000 грн. (а.с. 6-7).

Обгрунтовуючи позов ОСОБА_3 посилався на лист відповідача, в якому останній повідомив що відмовляється від укладеного договору цесії та вважає себе власником спірних вкладів (а.с. 5).

Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

До загальних засад цивільного законодавства відносять, зокрема, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України).

Частина третя статті 6 ЦК України визначає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, проте не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Норму статті 6 ЦК України розкриває стаття 627 цього Кодексу, в якій зазначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Разом з тим розділ І книги п'ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо сторін у зобов'язанні.

Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Як вбачається із змісту договору про відступлення права вимоги від 3 березня 2014 року, сторони керувалися при його укладенні положеннями статей 512-519 ЦК України.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобовязанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Водночас, частиною 2 статті 516 ЦК України встановлені певні застереження, зокрема, на випадок, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків.

Отже, суд установив, що ОСОБА_3 за договором відступлення права грошової вимоги від 3 березня 2014 року з моменту його укладення набув відповідних прав та обовязків за договорами банківського вкладу та рахунку та має право вимагати від банку належного виконання зобовязання за цими договорами.

Згідно із частинами першою, третьою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунку), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунку та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Частина перша статті 1068 ЦК України визначає, що банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунку.

Відповідно до частини другої статті 1068 ЦК України банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунку або законом.

Разом з тим статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обовязки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що право вимоги ОСОБА_3 до банку підтверджується укладеним сторонами договором, який ніким не спростовано, а тому визнання за позивачем такого права додатково судовим рішенням, не відповідає змісту спірних правовідносин.

Наявність заперечень попереднього кредитора, щодо укладеного договору про відступлення права вимоги, не може вважатись підставою для визнання права на підставі статті 392 ЦК України, оскільки застосування правового механізму, передбаченого даною нормою, можливо у разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у звязку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб.

Між тим, позивач не довів суду, що існують претензії з боку третіх осіб щодо укладеного сторонами договору цесії.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що його право за наявності заперечень з боку колишнього кредитора, підлягає захисту за правилами ст. 392 ЦК України, не заслуговують на увагу з наведених вище підстав.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм цивільного законодавства, апеляційна скарга не містить. Тому підстав для скасування судового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 2 червня 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Судді: