Номер провадження: 22-ц/785/1123/15
Головуючий у першій інстанції Сегеда О. М.
Доповідач Гончаренко В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.04.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі головуючого Гончаренко В.М.

суддів Короткова В.Д., Калараш А.А.,

з участю секретаря Абалдової О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Одеської міської ради, Комунального підприємства "Міське агентство з приватизації житла", Департаменту міського господарства Одеської міської ради, Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, третя особа - Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та такими, що не набували права користування житловим приміщенням, визнання частково недійсним розпорядження органу приватизації, часткове виключення записів з розпорядження органу приватизації, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, виключення частини формулювання зі свідоцтва про право власності на житло, зобов'язання внести відповідні зміни до свідоцтва про право власності на житло за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м. від 27 лютого 2014 року,-

встановила:

У жовтні 2009 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Одеської міської ради, Комунального підприємства "Міське агентство з приватизації житла", Департаменту міського господарства Одеської міської ради, Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, уточнивши та доповнивши його в подальшому, посилаються на те, що 07 травня 2001р. на підставі розпорядження органу приватизації від 07.05.2001р. УЖКГ виконкому Одеської міської ради видано на ім'я ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 свідоцтво про право власності на житло, а саме на квартиру АДРЕСА_1, згідно якого співвласники спірної квартири володіють нею в рівних частках на праві спільної часткової власності.

Вважають, що розпорядження органу приватизації від 07.05.2001р. та свідоцтво про право власності на спірну квартиру видано відповідачам ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 незаконно, оскільки фактично приватизація спірної квартири проведена основним квартиронаймачем ОСОБА_7 без письмової згоди ОСОБА_4, що суперечило вимогам закону. Крім того, згідно довідки ЖЕУ №4 Малиновського району м.Одеси у спірній квартирі разом із ОСОБА_7 проживав до своєї смерті лише її чоловік - ОСОБА_8

При житті, а саме 01 серпня 2008р. ОСОБА_7 склала заповіт, яким усе своє майно заповіла онуку ОСОБА_3, а онучку ОСОБА_4 позбавила спадщини.

Представник відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 позовні вимоги не визнала.

Справа розглянута у відсутність представників КП "Міське агентство з приватизації житла", Одеської міської ради, Департаменту міського господарства Одеської міської ради, Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради.

Рішенням Малиновського районного суду м. від 27 лютого 2014 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3, відмовлено.

31.03.2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3, вважаючи рішення незаконним та таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, надали до суду апеляційну скаргу про скасування рішення з постановленням нового рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення на них, перевіривши матеріали справи, законність i обґрунтованість рішення суду першої iнстанцiї та доводiв апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне їх відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, у листопаді 1967 року виконавчим комітетом Приморської ради депутатів трудящих м. Одеси на ім'я ОСОБА_8 видано ордер №908 серії ПР на право зайняття трикімнатної квартири АДРЕСА_1 із сім'єю з трьох осіб ОСОБА_8, його дружини - ОСОБА_7 та сина - ОСОБА_9 (т.1 а.с.91).

У 1970 року ОСОБА_9 уклав шлюб з ОСОБА_10 та прописав її у спірну квартиру.

У період шлюбу у подружжя ОСОБА_9 та ОСОБА_11 народилась донька - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.274, т.4 а.с.30), яка з 06.05.1987 року прописана за вищезазначеною адресою (т.1 а.с.132).

На час розгляду справи ОСОБА_11 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28.02.2008 року належить квартира АДРЕСА_2 в якій остання зареєстрована та проживає з 1997 року (т.1 а.с.180-184).

У період шлюбу з ОСОБА_12 у ОСОБА_4 народилась донька - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с.37), яка з 1992 року зареєстрована в спірній квартирі ( т.1 а.с.132, т.4 а.с.203-205).

31 січня 1995 року шлюб між ОСОБА_12 та ОСОБА_4 розірвано (т. 2 а.с.88).

ІНФОРМАЦІЯ_3 року у ОСОБА_4 народилась друга дитина - ОСОБА_6 (т.1 а.с.36), яку у 2000р. прописано за місцем реєстрації та проживання її матері, тобто у спірній квартирі (т.1 а.с.132, т.4 а.с.203-205).

2001 року відбулася приватизація квартири АДРЕСА_1 основним наймачем якої була ОСОБА_7 - мати ОСОБА_2 та бабуся ОСОБА_3

На час подачі ОСОБА_7 заяви про передачу у приватну спільну часткову власність спірної квартири, яку займала вона разом з членами сім'ї на умовах найму в ній були зареєстровані та проживали також ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6

Докази, які б свідчили про протилежне в матеріалах справи відсутні.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції вірно встановлено, що приватизація спірної квартири проводилась на підставі Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" за заявою ОСОБА_7 від 25.04.2001 року, яка написана нею власноруч та у якій зазначено, що членами її сім'ї є ОСОБА_4 (онучка), ОСОБА_5 (правнучка), ОСОБА_6 (правнучка), кожна з яких була прописана у квартирі АДРЕСА_1 задовго до проведення приватизації (т.1 а.с.130-131).

Крім того, з заявою про передачу у приватну спільну часткову власність спірної квартири звернулася особисто основний квартиронаймач ОСОБА_7, зазначивши в заяві членів сім'ї - ОСОБА_4 та її неповнолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Таким чином, приватизація квартири АДРЕСА_1 проведена ОСОБА_7 за її згодою та згодою членів її сім'ї добровільно, на підставі документів, що самостійно подані нею до органу приватизації, та згідно з нормами діючого законодавства, а тому є законною.

В матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_7 заперечувала проти передачі частини спірної квартири у власність ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, оскільки вона власноруч у своїй заяві просила передбачити розподіл долі власності між членами її сім'ї, якими на той час були ОСОБА_4, ОСОБА_5, та ОСОБА_6, в рівних частках.

Відповідно до ст. 65-1 ЖК України, наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з ними, придбати займані ними приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством.

Згідно ст.1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду (далі-приватизація) це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Відповідно до частин 1-3 статті 8 вказаного вище Закону в редакції, чинній на час приватизації спірного житлового приміщення, приватизація державного фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири.

Згідно з частиною 5 статті 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" в наведеній редакції, передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до ст. 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Пунктом 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, чинним на час приватизації передбачалося, що передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну та у спільну часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім'ї з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло.

Відповідно до п.18, 21 зазначеного Положення громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім'ї на умовах найму квартиру, звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. У довідці вказуються члени сім'ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. У довідці вказуються новонароджені і на них враховується норма площі, що передається безкоштовно, незалежно від строку їх народження та введення в дію Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду.

Таким чином, посилання позивачів на той факт, що ОСОБА_4, ОСОБА_5, та ОСОБА_6 не проживали в спірній квартирі та не мають права на приватизацію квартири безпідставні та не заслуговують на увагу.

Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку , передбаченому законом.

Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку.

Згідно ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Таким чином, оскільки ОСОБА_4, ОСОБА_5, та ОСОБА_6 на час приватизації спірної квартири у встановленому законом порядку не визнавалися такими, що втратили право користування спірною квартирою, і за ними зберігалося право на спірну квартиру, а приватизація квартири відповідала волі ОСОБА_7 та ОСОБА_4, яка також виявляла таку волю в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6, передача спірної квартири у їх власність в порядку приватизації відповідала вимогам закону.

Крім цього, з часу приватизації квартири АДРЕСА_1 в м. Одесі по день смерті ОСОБА_7, яка наступила19 жовтня 2008 року, також не зверталась до суду за захистом своїх прав стосовно приватизації квартири з урахуванням усіх членів сім"ї.

В матеріалах справи також міститься інформація, надана Малиновським районним відділом у м. Одесі ГУДМС України в Одеській області від 15.02.2013 року стосовно результатів проведення перевірки, за результатом якої встановлено, що ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 значаться зареєстрованими в квартирі АДРЕСА_1 з моменту народження по теперішній час кожна відповідно (т.4 а.с.203-205).

Доводи ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відносно проживання ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_3, також не знайшли свого підтвердження, оскільки ця квартира належала батьку ОСОБА_4 - ОСОБА_4 відповідно до договору купівлі-продажу від 12.07.1999 року, який в ній проживав один та був зареєстрований з 1999 року по день смерті 21.09.2004 року (т.2 а.с.118, т.3 а.с.114).

Як вбачається з матеріалів справи, 09.11.2005р. між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, на підставі якого остання прийняла від ОСОБА_7 в дар 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 (т.1 а.с.229) та 16.12.2005р. право власності на 1/4 частину зазначеної квартири зареєстровано нею в КП "МБТІ та РОН" (т.1 а.с.231).

01.08.2008р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування на підставі якого останній прийняв в дар від ОСОБА_2 зазначену частину спірної квартири (т.1 а.с.234) та 26.08.2005р. право власності на 1/4 частину зазначеної квартири зареєстровано ним в КП "МБТІ та РОН" (т.1 а.с.233).

Укладені вище зазначені угоди також підтверджують той факт, що ОСОБА_7 знала, що в результаті приватизації спірної квартири їй належала на праві власності тільки 1/4 її частина, а інша частина належала відповідачам, даний факт не оскаржувала, що свідчить про її обізнаність стосовно приватизації квартири на ім"я усіх членів сім"ї в рівних частках.

При житті, а саме 01 серпня 2008р. ОСОБА_7 склала заповіт, яким усе своє майно, що на день смерті буде належати їй, та на що вона за законом буде мати право заповіла своєму онуку ОСОБА_3 (т.1 а.с.85).

19 жовтня 2008 року. ОСОБА_7 померла (том.1 а.с.236).

ОСОБА_7 ще при житті розпорядилася своїм майном, шляхом укладення угод зі своєю донькою ОСОБА_2, а тому після її смерті спадщина не відкривалася у зв'язку з відсутністю спадкового майна, у зв"язку з чим вимоги про визнання за ОСОБА_3 права власності в порядку спадкування за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 безпідставні.

Відповідно до ч.1 ст.69 ЦПК України кожна особа зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції надано повну та об"єктивну оцінку правовідносинам, які виникли між сторонам.

При цьому, доводи скарги та матеріали справи не дають підстав вважати, що судом при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені статтями 309 ЦПК України, як підстави для скасування рішення.

Таким чином, приведені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення скаржником норм права.

Відповідно ж до ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість рішення ухваленого по даній справі та відсутність підстав для його скасування.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308, п.1.ч.1 ст.314 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Малиновського районного суду м. від 27 лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий В.М.Гончаренко

Судді В.Д.Коротков

А.А.Калараш