У Х В А Л А І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 08 жовтня 2015 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі: Попович О.В., Коротуна В.М., Маляренка А.В., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення суми заборгованості за договором позики; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_4 та касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2015 року, в с т а н о в и л а: У липні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 2 травня 2006 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого він передав відповідачу 2 тис. доларів США зі сплатою 5% щомісяця та 9500 доларів США зі сплатою 7% щомісяця з кінцевим терміном їх повернення не пізніше 3 листопада 2006 року. Позичальник зобов'язання за вказаним договором не виконувала, добровільно повернути кошти відмовлялась, унаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 70 165 доларів США, яку позивач просив стягнути на його користь з відповідача. У жовтні 2013 року ОСОБА_5 звернулась до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що за договором позики від 2 травня 2006 року, укладеним між нею та ОСОБА_4, передача грошей не відбулася, кошти були надані раніше, договір вона підписала у зв'язку з негативними обставинами, які склалися на той час, зокрема розлучення з чоловіком, пошук роботи та бажання придбати своєчасно до досягнення 35 років житло за пільговим кредитом за умовами фонду сприяння молодіжному житловому будівництву. Ураховуючи наведене, ОСОБА_5 просила визнати договір позики недійсним. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2013 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 02 травня 2006 року у розмірі 70 165 доларів США, що за курсом Національного банку України еквівалентно 560 618 грн 35 коп., яка складається з суми боргу - 11 500 доларів США та відсотків у розмірі передбаченому умовами договору позики у розмірі 58 665 доларів США, а також витрати з оплати судового збору у розмірі 3 443 грн 10 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 січня 2014 року рішення районного суду позовних вимог ОСОБА_4 скасовано та ухвалено нове рішення. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 борг за договором позики від 2 травня 2006 року у розмірі 50 650 грн та заборгованості по процентам у розмірі 387 251 грн 10 коп. У решті рішення суду залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 серпня 2014 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 січня 2014 року в частині вирішення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики скасовано, справу в цій частині передано на розгляд до цього суду. В іншій частині вказане рішення залишено без змін. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 жовтня 2014 року рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованості за договором позики від 02 травня 2006 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2014 року ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 жовтня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на обставини по справі та їх докази, скасувати рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2015 року, стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 по договору позики від 02 травня 2006 року 69 788,43 доларів США, що за курсом Національного банку України на 11 травня 2015 року - 22, 2655 гривень за 1 долар США становить 1 553 874, 29 гривень. У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на оцінку доказів по справі, просить скасувати рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2015 року та рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2013 року, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 повністю. Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права. Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, ознайомившись із запереченнями на касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню. Частково задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що за договором позики позивач передав відповідачу грошову суму, отже, вказаний правочин у розумінні ст. 1046 ЦК України було укладено та фактично виконано з боку позивача. Ураховуючи, що відповідач не повернула грошові кошти в обумовлений договором строк, чим допустила заборгованість, яка підлягає стягненню з неї на користь позивача з урахуванням відсотків. Справа неодноразово переглядалася в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованості за договором позики від 02 травня 2006 року. Останнім рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2015 року рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2013 року в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованості за договором позики від 02 травня 2006 року змінено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики в сумі 2 613,36 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 20 888, 57 грн, та судовий збір у розмірі 208,89 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати. Зазначеним вимогам закону відповідає судове рішення апеляційного суду. Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. Скасовуючи попереднє рішення апеляційного суду, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй ухвалі від 22 квітня 2015 року вказав на необхідність з'ясувати, перевірити та дослідити, які саме дії вчинила відповідачка, що свідчили б про переривання боргу та коли ці дії вчинялись. Апеляційний суд зазначене виконав,належним чином перевірив всі обставини щодо погашення боргу за договором позики та переривання боргу та позовної давності. Судами встановлено, що 02 травня 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір позики, відповідно до умов якого позичальник отримала грошові кошти у розмірі 10 200 грн, що еквівалентно 2 тис. доларів США зі сплатою 5 % щомісячно, та 9 500 доларів США, що еквівалентно 48 450 грн зі сплатою 7 % щомісячно, зі строком повернення до 3 листопада 2006 року. Позов пред'явлено у липні 2013 року. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, з урахуванням ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 квітня 2015 року виходив із того, що після спливу строку договору позики відповідачка продовжувала сплату грошових сум відповідачу за період з березня 2007 року по серпень 2013 року включно, що підтверджено матеріалами, які містяться в томі № 2 цивільної справи, та не заперечувалось позивачем факт повернення боргу. Неповернутим залишився борг у розмірі 2 613,36 доларів США, що у гривневому еквіваленті за курсом Національного Банку України станом на 20.11.2013 року становить 20 888,75 грн. Для переривання строку позовної давності дії боржника, які свідчать про визнання боргу, мали бути вчинені у період строку позовної давності, що складає 3 роки. Суд апеляційної інстанції у своєму рішенні зазначив які конкретно дії було вчинено боржником у цей період, коли переривався перебіг строку позовної давності і розпочався знову його перебіг. Суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову в частині стягнення боргу за договором позики, вірного дійшов висновку, що ОСОБА_5 за спірним договором позики повинна сплатити позивачу основну суму боргу згідно частини 1 статті 1049 ЦК України та проценти, розмір яких передбачено договором) та статтею 625 ЦК України за період з 02 травня 2006 року по 03 листопада 2006 року. Про застосування строків позовної давності в цій частині відповідачка не заявляла клопотання. Нею лише заявлялося клопотання про застосування строків позовної давності щодо стягнення неустойки, але це не було предметом позову. Доводи касаційних скарг зводяться до переоцінки доказів по справі судом апеляційної інстанції. Зміст оскаржуваного судового рішення не дає підстав для висновку про те, що судом апеляційної інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень. Доводи касаційних скарг на правильність висновків суду апеляційної інстанції не впливають та їх не спростовують. Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судом апеляційної інстанції при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін. Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_4 та касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2015 року, відхилити. Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2015 року залишити без змін. Ухвала оскарженню не підлягає. Колегія суддів: О.В. Попович В.М. Коротун А.В. Маляренко
й