Провадження № 2/522/9164/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2015 року

Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

при секретарі - Шевчик В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Держаний ощадний банк України» за участю третьої особи - ОСОБА_2 про визнання поруки такою, що припинена, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач 03.09.2015 року звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Держаний ощадний банк України» за участю третьої особи - ОСОБА_2 про визнання договору поруки №1 від 04 серпня 2006 року, укладеним між ним та ВАТ «Державний ощадний банк України, припиненим.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 04 серпня 2006 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» (правонаступником якого є відповідач) та ОСОБА_2 було укладено договір про іпотечний кредит № 844-н, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 37 000, 00 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11, 5 % річних у порядку, на умовах та в строки, визначені цим кредитним договором, кредит був наданий на 240 місяців з терміном остаточного погашення не пізніше 04 серпня 2026 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором між позивачем та відповідачем був укладений договір поруки №1 від 04.08.2006 року, за умовами якого ОСОБА_1 взяв на себе прямі зобов'язання відповідати перед кредитором по зобов'язаннях ОСОБА_2 по кредитному договору № 844-н від 04.08.2006 року.

Згідно п.3.4 кредитного договору, позичальник зобов'язаний достроково погасити кредит та суму, вказану у вимозі кредитора про дострокове погашення кредиту протягом 30 календарних днів з дня одержання вимоги. На підставі вказаних пунктів договору ПАТ «Державний ощадний банк України» реалізував своє право вимоги дострокового погашення кредиту та направив на адресу ОСОБА_2 вимогу №28/4130 від 30.06.2010 року про повне дострокове погашення кредиту у сумі 30 992, 12 дол. США, також зазначив, що у разі невиконання приведених вимог, звернеться до суду з відповідним позовом. ПАТ «Держаний ощадний банк України» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитом тільки 24.03.2015 року, тобто через 57 місяців після направлення вимоги від 30.06.2010 року про повне дострокове повернення кредиту. Пунктом 6.3 договору поруки №1 від 04.08.2006 року встановлено, що договір вступає в силу з дати його підписання уповноваженими представниками банку та позичальником та поручителем, та припиняє дію тільки після повного виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором або поручителем за цим договором. Враховуючи, вищевикладене, позивач вважає, що ПАТ «Державний ощадний банк України», пред'явивши 30.06.2010 року вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом та сплати відсотків за користування кредитом та пені, відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання та з урахуванням ст.. 559 ЦК України був зобов'язаний пред'явити відповідний позов до позивача як поручителя протягом 6 місяців, починаючи від дати пред'явлення вищезгаданої вимоги. З огляду на те що, відповідний позов був пред'явлений до ОСОБА_1 лише 24.03.2015 року, останній вважає, що існують підстави для визнання поруки такою, що припинена.

В судовому засідання позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі з викладених підстав та просив задовольнити и визнати зазначений договір припиненим з тих підстав що після пред'явлення вимоги в 2010р. до ОСОБА_2 про дострокове погашення всієї суми заборгованості судовий позов було до нього пред'явлено лише в березні 2016р. У минулому судовому засіданні надав суду для огляду оригінал вимоги банку від 30.06.2010 року про дострокове погашення кредиту, адресований ОСОБА_2.

Представник відповідача - ОСОБА_3 (діє на підставі довіреності від 24.06.2015 року) у судовому засіданні позов не визнала, та підтримала наданні 30.09.2015р. заперечення, відповідно до яких заперечувала проти задоволення позовних вимог, наполягала, що умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов'язань боржника не свідчать про те, що в договорі встановлено строк припинення поруки в розумінні ст.. 251, ч.4 ст.559 ЦК України. Тому у такому разі положення ч.4 ст. 559 України підлягають застосування з календарної дати - 04 серпня 2026 року (строк виконання основного зобов'язання за договором про іпотечний кредит №844-н від 04.08.2006 року). Крім того відзначив, що жодна письмова вимога щодо дострокового виконання зобов'язань на адресу позивача не направлялась, даним правом АТ «Ощадбанк» скористався тільки у 2014 року, коли були направлені вимоги як боржнику, так і поручителю про дострокове повернення кредиту, а в подальшому шляхом звернення до Київського районного суду м. Одеси з позовом.

Представник третьої особи - ОСОБА_4 (діє на підставі довіреності від 03.12.2014 року) позовні вимоги ОСОБА_1 підтримав,вважаючи їх цілком обґрунтованими і просив їх задовольнити. Підтвердив обставини, викладені позивачем у позовні заяві, а також, що 30.06.2010 року банком направлялась вимога про дострокове погашення кредиту у зв'язку з порушенням строків платежів відповідно до кредитного договору.

Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані докази, прийшов до висновку, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 04 серпня 2006 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» (правонаступником якого є відповідач) та ОСОБА_2 було укладено договір про іпотечний кредит № 844-н, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 37 000, 00 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11, 5 % річних у порядку, на умовах та в строки, визначені цим кредитним договором, кредит був наданий на 240 місяців з терміном остаточного погашення не пізніше 04 серпня 2026 року (а.с. 7-10).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором між ОСОБА_1 та відповідачем був укладений договір поруки №1 від 04.08.2006 року, за умовами якого ОСОБА_1 взяв на себе прямі зобов'язання відповідати перед кредитором по зобов'язаннях ОСОБА_2 по кредитному договору № 844-н від 04.08.2006 року (а.с. 11-12).

У відповідності до ст.. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язаний повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (ст. ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252 - 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як зазначалось вище, сторони встановили як строк дії договору, так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів, зокрема, розділом 1 кредитного договору встановлено, що позичальник зобов'язується щомісячно до останнього робочого дня звітного місяця проводити погашення кредиту рівними частками у сумі 155, 00 дол. США. та сплачувати проценти, нараховані банком на залишок заборгованості за кредитом (п.1.4 кредитного договору). Тобто, строк погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Оскільки умовами кредитного договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, якщо за умовами договорів погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальниками частинами кожного місяця, у рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальниками кожного із цих зобов'язань.

Такий правовий висновок висловлений Верховним судом України у постанові від 29.10.2014 року по справі № N 6-169цс14.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України.

Частиною 2 ст.1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Отже, згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Вищевикладені норми цивільного законодавства знайшли відображення у розділі 3 кредитного договору № 844-н від 04.08.2006 року, за п.3.4 якого банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту в цілому, або у визначеній банком частині, сплати процентів за його користування та інших платежів, що належать до сплати за цим договором, у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником будь-яких зобов'язань за цим договором, або невиконання чи неналежного виконання позичальником будь-яких зобов'язань за Іпотечним договором. Виконання позичальником вимоги банком щодо дострокового повернення суми кредиту, належних до сплати процентів, та інших платежів відповідно до умов цього договору повинно бути проведено позичальником протягом 30 робочих днів з дати надіслання Банком відповідної вимоги. Право вимоги банку на дострокове повернення коштів за кредитним договором було передбачено також п.4.1.7. кредитного договору.

У відповідності до п.7.3 кредитного договору, будь-які повідомлення, які направляються сторонами одна одної в рамках договору, повинні бути здійсненні у письмові формі та будуть вважатись поданими належним чином, якщо вони надіслані листом на замовлення або доставлені особисто на адресу сторін, окрім випадків, що передбачені окремими положеннями цього договору.

Розділом 4 спірного договору поруки були визначені підстави припинення поруки, зокрема:

4.1. порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання за кредитним договором.

4.2. порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобов'язань по кредитному договору № 844-н від 04.08.2006 року не пред'явить вимоги до поручителя.

4.3. припинення поруки здійснюється у випадку заміни боржника іншою особою, якщо поручитель не виявив згоди відповідати за нового боржника.

4.4. не допускається припинення поруки без припинення забезпеченого нею зобов'язання.

Строк виконання зобов'язання (строк(и) платежу) був визначений у договорі поруки як встановлений кредитним договором строк до закінчення якого боржник зобов'язаний у порядку, визначеному кредитному договором, здійснити ті чи інші виплати на користь кредитора, зокрема, але не виключно, повернути суму кредиту або ту чи іншу його частину, нараховані відсотки за користування кредитом, а також сплатити на користь кредитора всі інші, передбачені кредитним договором платежі. Також під строком виконання зобов'язання (строком платежу) слід розуміти інші строки, визначені в Кредитному договорі моментом витребування.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення, і визначається він роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а не посиланням на подію, яка має настати. Вказівкою на подію, яка має неминуче настати, визначається термін - певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч. 2 ст. 251, ч. 2 ст. 252 ЦК).

Таким чином, умова договору поруки про припинення поруки після повного виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором не може вважатися встановленим сторонами договору поруки строком припинення поруки, тому пояснення представника відповідача до уваги судом не приймаються.

За своєю правовою природою порука є зобов'язанням, у зв'язку з чим до таких правовідносин застосовуються загальні правила про припинення зобов'язання, визначені у гл. 50 розд. 1 кн. 5 ЦК, а саме: в результаті виконання поручителем договору поруки; за домовленістю сторін тощо. Крім того, ЦК у ст. 559 передбачає спеціальні підстави припинення поруки.

Суд виходить з того, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК, а зазначена норма передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, установленого договором поруки (перше речення ч. 4 ст. 559 ЦК); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення ч. 4 ст. 559 ЦК); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення ч. 4 ст. 559 ЦК)), не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки розуміється як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

При цьому зазначене положення не виключає можливості пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, виходячи з положень другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК, вимога до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинна бути пред'явлена у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК, або із дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі, якщо кредит має бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Цей правовий висновок зроблений Верховним Судом України за результатами розгляду справи № 6-53цс14 (постанова від 17 вересня 2014 р.).

З матеріалів справи, пояснень позивача та представника третьої особи було встановлено, що 30.06.2010 року банком на адресу ОСОБА_2 було направлено письмову вимогу №28/4130, за якою банк, керуючись п.4.1.7 кредитного договору, вимагав у тридцятиденний строк повернення всієї суми кредиту та здійснення платежів по нарахованим процентам за користування кредитом та інших платежів у сумі 30 992, 12 дол. США. Вказане підтверджується наявною у матеріалах справи копією вимоги (а.с. 14), а також наданим для огляду у судовому засіданні оригіналом вказаної вимоги.

ПАТ «Державний ощадний банк України» звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про дострокове солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором лише у 2015 року, про що свідчить ухвала Київського районного суду м. Одеси про відкриття провадження по справі від 01.04.2015 року (справа №520/4025/15-ц) (а.с.13).

Відповідно до ст. 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Звертаючись до суду з позовом за захистом позивач посилався на невизнання банком його права, передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України, на припинення поруки у зв'язку зі зміною зобов'язання без його згоди, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов'язків.

Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом норм ст. ст. 559, 598 ЦК України припинення зобов'язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право і кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати.

Уживаний законодавцем у ч. 4 ст. 559 ЦК України термін "порука" використовується в розумінні зобов'язального правовідношення поруки, з припиненням якого втрачає чинність договір поруки.

Таким чином, виходячи із загальних засад цивільного законодавства і судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін (ст. ст. 3, 12 - 15, 20 ЦК України, ст. ст. 3 - 5, 11, 15, 31 ЦПК України), слід дійти висновку про те, що у випадку невизнання кредитором права поручителя, передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України на припинення зобов'язання за договором поруки, таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України.

При цьому суд враховуэ, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

(дана правова позиція була викладена у постанові Верховного Суду України від 21 травня 2012 р. у справі № 6-20цс11).

Таким чином, установивши, що кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, який був змінений ним відповідно до розділу 3 кредитного договору, не пред'явив протягом шести місяців вимоги до поручителя про виконання зобов'язання, суд приходить до висновку про те, що зобов'язання ОСОБА_1 за договором поруки № 1 від 04.08.2006 року припинилися.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказами.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

У зв'язку з викладеним суд вважає можливим задовольнити позов шляхом визнання

поруки припиненою.

Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку щодо необхідності задоволення позовних вимог, вважає їх обґрунтованими і доведеними, а також такими, що знайшли своє підтвердження в судовому засіданні.

Відповідно до змісту ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Враховуючі вищезазначене суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на його користь судових витрат, які ним були сплачені в ході подання та розгляду судом зазначеного позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.. 1, 3, 10, 57, 60, 88 ч.1, ч.2, 208-209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст.. 1, 3, 16, 251, 509, 526, 530, 546, 553, 559, 1046-1054 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати поруку укладену згідно договору поруки № 1 до кредитного договору №844-н від 04.08.2006 року, між ОСОБА_1 та Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», припиненою.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» () на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1) витрати по сплаті судового збору у розмірі 243, 60 (двісті сорок три гривні 60 копійок).

Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення., згідно ч.1 ст. 294 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого ЦПК України.

Суддя: Домусчі Л.В.

13.10.2015