АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2015 року Апеляційний суд м. Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Кирилюк Г.М.

ПанченкаМ.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 січня 2015 року, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом (уточненим під час розгляду справи) до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 23 серпня 2005 року між

ОСОБА_3 та ВАТ «Український кредитно-торговий банк» було укладено кредитний договір, за умовами якого відповідачу було надано кредит у розмірі

376 185,00 грн. зі сплатою 16 % річних на придбання квартири за інвестиційним договором від 19 серпня 2005 року. Також між ВАТ «Український кредитно-торговий банк», ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір поруки від 23 серпня 2005 року, відповідно до якого остання поручилася за виконання позичальником своїх обов'язків. На час укладення зазначених договорів

ОСОБА_3 перебував у шлюбі з ОСОБА_4 У зв'язку зі скрутним матеріальним становищем подружжя, позивач надала своєму сину ОСОБА_3 в борг грошові кошти на загальну суму 490 000,00 грн. зі строком повернення до 31 грудня 2013 року на погашення ним кредиту, про отримання яких останній склав розписки. У зв'язку з тим, що кошти, які використовувалися позичальником в інтересах сім'ї, в обумовлений строк позивачу провернуті не були, остання просила стягнути на свою користь з кожного з відповідачів суму боргу у розмірі

245 000,00 грн., інфляційні збитки - 7 027,81 грн. та три відсотки річних -

51 940,00 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19 січня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивача суму боргу у розмірі 303 967,81 грн. та судовий збір у розмірі 1 827,00 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

_________________________________________________________

Справа № 759/19718/14-ц

№ апеляційного провадження 22-ц/796/4814/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Сенько М.Ф.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Вербова І.М.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, стягнувши з кожного з відповідачів по

303 967,81 грн. суми боргу.

Апелянт, зокрема, посилається на ті обставини, що суд дійшов помилкового висновку про те, що позичені ОСОБА_3 кошти не використовувалися в інтересах сім'ї, що свідчить про необґрунтованість позовних вимог до

ОСОБА_4

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 та її представник - ОСОБА_7 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

ОСОБА_3 та його представник - ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу ОСОБА_2

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_9 проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 січня 2015 року залишити без змін.

Перевіривши законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення виходячи з наступного.

Під час розгляду справи судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_3 та

ОСОБА_4 з 28 вересня 2001 року до 11 червня 2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується відповідними матеріалами справи (том 1 а.с. 210).

Між ОСОБА_3 та ВАТ «Український кредитно-торговий банк», правонаступником якого є ПАТ «БТА Банк», укладено кредитний договір № 39/05-Ф від 23 серпня 2005 року, за умовами якого відповідачу було надано кредит у розмірі 376 185,00 грн. з відсотковою ставкою 16 % річних на придбання квартири за інвестиційним договором останнього з ТОВ «Будівництво та інвестиції» № КТ-0076 від 19 серпня 2005 року (том 1 а.с. 31-36, 145-147).

Також між ВАТ «Український кредитно-торговий банк», ОСОБА_3 та ОСОБА_2 23 серпня 2005 року було укладено договір поруки № 39/05-Ф-П, за умовами якого поручитель ОСОБА_2 зобов'язалася нести перед банком солідарну з позичальником ОСОБА_3 відповідальність за повне та своєчасне виконання ним умов кредитного договору (том 1 а.с. 13).

Крім того судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 брав в борг у позивача грошові кошти на загальну суму 490 000,00 грн. на погашення ним кредиту зі строком повернення до 31 грудня 2013 року.

Зокрема, як вбачається з оригіналів розписок (том 1 а.с. 190-193),

2 вересня 2005 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 200 000,00 грн., 28 грудня 2005 року - 100 000,00 грн., 5 червня 2006 року - 170 000,00 грн., 24 вересня 2007 року - 20 000,00 грн.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Відповідачем ОСОБА_3 в судовому засіданні було підтверджено обставини отримання ним грошових коштів від позивача, їх загальну суму та визнано факт невиконання ним своїх зобов'язань за вказаними борговими розписками.

Враховуючи викладене, зокрема визнання відповідачем обставин справи та часткове визнання позовних вимог, а також недоведення позивачем тих обставин, що ОСОБА_4 була стороною зазначених договорів позики, а позичені гроші використовувалися в інтересах сім'ї, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову в частині стягнення суми боргу з ОСОБА_3

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції законними та обґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року по справі № 6-63цс13 викладена правова позиція, згідно з якою письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що наведені розписки ОСОБА_3 підтверджують факт укладення між ним та ОСОБА_2 договорів позики та отримання відповідачем грошових коштів за цими договорами.

Положеннями ст.ст. 526, 527 ЦК України закріплений обов'язковий характер зобов'язання.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Статтею 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

На підставі викладеного, зважаючи на наявність у позивача боргових розписок, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, оцінивши зібрані по справі докази у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, дійшов законних та обґрунтованих висновків про те, що ОСОБА_3 порушив умови договорів, у зв'язку з чим утворилася заборгованість за позикою у розмірі 490 000,00 грн.

Положеннями ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього кодексу.

Водночас, статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, судом вірно визначено суму інфляційних збитків у розмірі

14 055,62 грн. та трьох процентів річних за несвоєчасне виконання позичальником зобов'язання - 103 880,00 грн.

При цьому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується колегія суддів, про безпідставність позовних вимог до ОСОБА_4 про стягнення з неї 1/2 частини заборгованості за договором позики, з огляду на наступне.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що грошові кошти вона позичала своєму сину для погашення кредиту, наданого йому банком на купівлю квартири, а тому вони використовувалися в інтересах подружжя.

Згідно з ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Натомість, наведені обставини не підтверджені жодним належним та допустимим доказом в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, оскільки з наданих розписок не вбачається, що договори позики укладалися саме в інтересах сім'ї.

При цьому судом першої інстанції зроблено вірний висновок про недоведення позивачем та відповідачем ОСОБА_3 тієї обставини, що позичені кошти були використані останнім саме на погашення кредиту, оскільки вказані у розписках суми не співвідносяться із сумами, вказаними у платіжних документах, які містяться в матеріалах справи (том 1 а.с. 167-186).

Апеляційний суд критично оцінює та не бере до уваги посилання

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на те, що у зв'язку зі скрутним матеріальним становищем подружжя останній не мав можливості погашати кредит, і отримані за розписками грошові кошти були використані ним саме на виконання зобов'язань за кредитним договором для придбання квартири, а тому в силу ч. 1 ст. 60 СК України ці кошти є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки такі твердження не обґрунтовані.

Водночас, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно виходив з того, що відповідач ОСОБА_4 не була стороною укладених між ОСОБА_10 та ОСОБА_3 договорів позики, враховуючи наступне.

Відповідно до положень ст. 369 ЦК України, ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя.

Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Враховуючи встановлену частиною 1 ст. 1047 ЦК України письмову форму договорів позики, сума яких не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо обов'язковості письмової форми згоди ОСОБА_4 на укладення її чоловіком спірних договорів.

Як вбачається з матеріалів справи, надані позивачем боргові розписки такої згоди не містять.

Водночас, згода ОСОБА_4 на укладення ОСОБА_3 кредитного договору за своєю суттю не є згодою на укладення ним договорів позики.

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, не відносяться до підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість скасування або зміни оскаржуваного рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції законними та такими, що відповідають дійсним обставинам справи. Судом повно та всебічно з'ясовано фактичні обставини, вірно встановлено правовідносини сторін, правильно застосовано відповідну норму закону, що їх регулює, та задоволено позов частково, а саме в межах пред'явлених до ОСОБА_3 позовних вимог, з огляду на що апеляційна скарга має бути відхилена на підставі п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий : І.М. Вербова

Судді : Г.М. Кирилюк

М.М.Панченко