УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 травня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Кадєтової О.В.,

Наумчука М.І., Хопти С.Ф.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5, про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 9 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 27 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом. Зазначав, що ОСОБА_4 є його дочкою, з 2010 року вона не проживає у належному йому будинку АДРЕСА_1, оскільки створила нову сім'ю. Враховуючи наведене, просив задовольнити позов.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 9 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 27 листопада 2014 року, в задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_3 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 19 жовтня 1998 року ОСОБА_3 є власником будинку АДРЕСА_1.

Відповідно до довідки міського комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства № 7 ОСОБА_6 зареєстрована, однак не проживає у вказаному будинку.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що відповідач відповідно до ст. ст. 71, 72, 107 ЖК України, на які, як на підставу вимог вказував позивач, не може бути визнана такою, що втратила право на користування житлом, оскільки вона не є його наймачем, а будинок не відноситься до державного чи громадського житлового фонду.

Однак повністю з таким висновками судів погодитися не можна.

Згідно із ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3, звертаючись до суду з позовом, вказував на те, що відповідач не проживає у будинку з 2010 року, оскільки створила нову сім'ю, як на правові підстави для задоволення вимог посилався на норми ЦК України та ЖК України.

Відповідно до положень цивільного процесуального законодавства підставою позову є обставини, якими позивач обгрунтовує вимоги.

В залежності від встановлених обставин, суд має вирішити питання про те, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка норма права підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Виходячи з наведеного, при доведеності непроживання без поважних причин відповідача більше року у будинку вона може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням на підставі цієї статті.

Однак, зазначаючи про те, що, звертаючись до суду, позивач вказав не ті норми права, які регулюють спірні правовідносини, суди не врахували, що підставою позову є фактичні обставини, на які він посилався, а саме непроживання у будинку без поважних причин, а не зазначені ним у позові норми права.

З огляду на наведене, суди мали з'ясувати чи була відповідач відсутньою у будинку, причини її непроживання в ньому та застосувати норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

При цьому не було враховано, що застосування судом норми права, на підставі якої вирішено спір, і яка відрізняється від тієї, яку вказує позивач, не може вважатися зміною підстав позову.

Наведені порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому судові рішення не можна визнати законними та обґрунтованими, в зв'язку з чим вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 9 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 27 листопада 2014 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник
Судді: Т.П. Дербенцева О.В. Кадєтова М.І. Наумчук С.Ф. Хопта