22-ц/775/334/2015(м)
Категорія 27 Головуючий у 1 інстанції Кулик С.В.
Суддя-доповідач Кочегарова Л.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 травня 2015 року м. Маріуполь

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Кочегарової Л.М.,

суддів: Ігнатоля Т.Г., Попової С.А.,

при секретарі Брежнєві Д.О.,

розглянувши у судовому засіданні в місті Маріуполі справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про передачу предмета іпотеки в управління іпотекодержателя за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 09 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про передачу предмета іпотеки в управління іпотекодержателя. Позивач просив передати йому в управління нерухомість, щодо якої 30 червня 2010 року винесено рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру, загальною площею 31,30 кв.м., житловою площею 17,65 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, на період до його реалізації або повного виконання умов кредитного договору №MR14G112560007 від 10 серпня 2007 року та зобов'язати ОСОБА_2 повністю вивільнити від будь-яких осіб та їх майна (у тому числі власної присутності та майна) предмет іпотеки.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 09 січня 2015 року у позові ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» Шишелової Н.В., заперечення проти апеляційної скарги представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню за таких підстав.

Судом встановлено, що між позивачем та ОСОБА_2 10 серпня 2007 року було укладено договір кредиту №MR14G112560007 на суму 35 130 доларів США строком до 09 серпня 2022 року. З метою забезпечення виконання договору, 10 серпня 2007 року сторони уклали договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського нотаріального округу Апалько М.Ю. та зареєстрований в реєстрі за №з-748, відповідно до якого ОСОБА_2 передала в іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 30 червня 2010 року, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №MR14G112560007 від 10 серпня 2007 року у розмірі 31 846,99 доларів США , звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням Публічному акціонерному товариству комерційний банк «ПРИВАТБАНК» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Відмовляючи ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у позові про передачу предмета іпотеки в управління іпотекодержателя, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача про передачу предмета іпотеки в управління, з посиланням на наявність рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, є необґрунтованими та недоведеними.

З висновками суду не можна не погодитися.

Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Відповідно до умов кредитного договору від 10 серпня 2007 року, боржник ОСОБА_2 зобов'язалася здійснювати своєчасне та повне погашення кредиту, своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, встановлені договором. У випадку неналежного виконання взятих на себе зобов'язань, сплатити штрафні санкції, у строки та умови, визначені кредитним договором.

Згідно ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється, зокрема, на підставі рішення суду.

Відповідно до договору іпотеки від 10 серпня 2007 року, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому цим договором, у випадку невиконання або неналежного виконання зобов'язання за кредитним договором.

Разом з тим, умовами договору іпотеки передбачено, що на термін дії цього договору предмет іпотеки залишається у володінні та користуванні іпотекодавця; ризик випадкового знищення, випадкового знищення або псування предмета іпотеки несе іпотедавець; іпотекодержатель вправі вимагати від іпотекодавця вжиття заходів необхідних для зберігання та цільового використання предмета іпотеки; а також проведення поточного та капітального ремонту предмета іпотеки у встановлені відповідними нормами терміни. При цьому, іпотекодавець зобов'язується забезпечити схоронність предмету іпотеки, знаходження його в обсязі згідно п.33.3 цього договору, та стані згідно п.10 цього договору; запобігати пошкодженню предмету іпотеки, його знищенню, втраті та псуванню, або зменшенню вартості понад норми його звичайної амортизації; утримувати та експлуатувати його відповідно до цільового призначення, а також протипожежних, технічних і санітарних норм; проводити у разі необхідності поточний ремонт, відновлення незначних пошкоджень, інші заходи для належного збереження предмету іпотеки (п.п.9,13,16.3-16.5,18.2).

Можливості передачі предмета іпотеки в управління ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» договір іпотеки не містить і, більш того, згідно з п.12.4 вказаного договору сторони домовилися, що до іпотекодавця не будуть пред'явлені майнові вимоги, пов'язані із вилученням предмета іпотеки.

Посилання представника ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на те, що умови договору іпотеки, в цій частині, розповсюджуються тільки на випадки належного виконання боржником кредитного договору, є непереконливими, оскільки договір іпотеки свою дію не припинив, спірна квартира перебуває в іпотеці банку і таких обмежень в договорі іпотеки не зазначено.

Як вбачається зі справи, обґрунтовуючи свої вимоги про передачу предмета іпотеки в управління, позивач послався на наявність рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається заходи щодо забезпечення збереження предмету іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні.

З рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки вбачається, що таких вимог при подачі позову банком заявлено не було і протягом тривалого часу банк не приймав заходів для реалізації предмета іпотеки.

Звертаючись до суду з даним позовом, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» послався на ст. 34 Закону України "Про іпотеку", якою встановлено, що після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням, предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. Продукція, плоди і доходи, отримані в результаті управління предметом іпотеки, спрямовуються на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, якщо інше не встановлено договором або рішенням суду.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Зі справи вбачається, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не зазначив з якою метою ставиться питання про передачу предмета іпотеки в управління банку, не наведено у позовній заяві та не представлено належних і допустимих доказів того, що відповідачка протидіє в реалізації предмета іпотеки, використовує предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, для ведення господарської діяльності та отримання доходів, однак, кошти на погашення кредитної заборгованості не направляє.

Апеляційний суд вважає, що надання позивачу права продажу вказаного предмету іпотеки, з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, достатньо для захисту порушеного права банку, як іпотекодержателя, тим більш, доцільність застосування передачі майна в управління, шляхом вилучення у відповідача спірної квартири на період до її реалізації банком ніяким чином не обґрунтована.

Колегія вважає, що суд правильно не погодився з вимогами ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про зобов'язання відповідачки звільнити вказану квартиру від будь-яких осіб та їх майна (у тому числі власної присутності та майна), виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.

Статтею 39 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців.

Разом з тим, у частині 1 статті 40 цього ж Закону зазначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

У частинах 2 і 3 цієї ж статті 40 законодавець встановлює певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено в частині 3 статті 109 ЖК України. Вимога про добровільне звільнення житлового приміщення може бути направлена разом з вимогою, передбаченою частиною 1 статті 35 Закону України "Про іпотеку".

Оскільки законом передбачений певний порядок добровільного виселення за вимогою банку і суду не надано доказів, що цей порядок банком дотриманий, позов про зобов'язання ОСОБА_2 повністю вивільнити від будь-яких осіб та їх майна (у тому числі власної присутності та майна) предмет іпотеки, не є обґрунтованим. Крім того, позивачем не надано доказів, що спірну квартиру займають будь-які сторонні особи та там знаходиться їх майно, та не наведено передбачених законом підстав для покладання на ОСОБА_2 зобов'язання вивільнення спірної квартири від цих осіб та їх майна.

Такого захисту прав позивача не передбачає і договір іпотеки від 10 серпня 2007 року, тому суд, вирішуючи дану справу, чітко дотримався вимог законодавства та враховував способи захисту - звернення стягнення на предмет іпотеки, визначені вказаним договором та не вийшов за їх межі.

Рішення суду, в цій частині, узгоджується з роз'ясненнями, викладеними в п.43 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно з якими, при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати, що згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39-40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

З урахуванням викладених обставин та норм матеріального права, колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, оцінив представлені сторонами матеріали за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та дійшов обгрунтованого висновку, що позивачем не надано суду належних доказів того, що предмет іпотеки використовується відповідачкою для здійснення господарської діяльності з метою прибутку та що є можливість використовувати вказану нерухомість банком для отримання в результаті управління предметом іпотеки продукції, плодів і доходів, які будуть спрямовані на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Відповідно до копії акту від 04 серпня 2014 року, затвердженого Житлово-комунальним підприємством «Жилкомплекс», у квартирі АДРЕСА_1, немає осіб, які в ній прописані, а ОСОБА_2 довгий час в квартирі не проживає.

Доводи представника позивача про те, що ОСОБА_2 перешкоджає в доступу до квартири нічим не підтверджені, оскільки у справі відсутні докази того, що позивач намагався приймати заходи для реалізації квартири на виконання судового рішення від 30 червня 2010 року.

Посилання в рішенні суду на відсутність між сторонами договору передачі майна в управління не змінює загальних правових висновків суду першої інстанції щодо відсутності підстав для передачі квартири в управління банку, оскільки вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» визнані недоведеними.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З урахуванням викладеного, апеляційна скарга ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 09 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.М. Кочегарова

Судді: Т.Г.Ігнатоля

С.А.Попова