УХВАЛА

іменем україни

6 травня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Дербенцевої Т. П.,

Кадєтової О.В., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання відмови від прийняття спадщини недійсною та визначення додаткового строку для прийняття спадщини за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - на рішення Київського районного суду м. Одеси від 3 листопада 2014 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 5 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла його мати - ОСОБА_6, після смерті якої відкрилась спадщина, що складається з квартири АДРЕСА_1, земельної ділянки площею 0,150 га, розташованої по АДРЕСА_2 та грошових вкладів.

10 червня 2011 року його батько, ОСОБА_4, звернувся до Третьої Одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після померлої дружини - ОСОБА_6, а він - із заявою про відмову від прийняття спадщини на користь свого батька.

22 березня 2012 року державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 та свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові вклади з належними відсотками.

Вказував, що зазначена відмова від прийняття спадщини була підписана ним під впливом тяжкої обставини - смерті матері та на вкрай невигідних умовах, при цьому ОСОБА_4, скориставшись його станом та довірою, шляхом обману вмовив його відмовитися від спадщини, обіцяючи передати йому в подальшому земельну ділянку площею 0,150 га, розташовану по АДРЕСА_2, проте земельну ділянку йому не передав.

Враховуючи викладене, позивач, уточнивши позовні вимоги, просив суд визнати його відмову від прийняття спадщини від 10 червня 2011 року недійсною та визначити йому додатковий строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 3 листопада 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсною відмову ОСОБА_3 від прийняття спадщини від 10 червня 2011 року. Визначено ОСОБА_3 додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 на 3 місяці до 3 лютого 2015 року.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 5 лютого 2015 року рішення районного суду в частині задоволення позовних вимог про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 в цій частині відмовлено. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення в частині задоволення позовних вимог про визнання відмови від прийняття спадщини недійсною та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 в цій частині відмовити.

Судові рішення в частині позовних вимог про визначення додаткового строку для прийняття спадщини не оскаржуються, тому в силу ч. 1 ст. 335 ЦПК України в касаційному порядку не переглядаються.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов в частині визнання відмови від прийняття спадщини недійсною, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 вчинив оспорений правочин під впливом тяжкої обставини - смерті матері та на вкрай невигідних умовах, так як власного нерухомого майна не має, при цьому ОСОБА_4 звернувся до ОСОБА_3 із позовом про визнання останнього таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1.

Залишаючи рішення районного суду без змін в частині визнання відмови від прийняття спадщини недійсною, апеляційний суд також виходив із того, що оспорений правочин вчинено позивачем добровільно, без жодного примусу з боку відповідача, проте під впливом тяжкої обставини - смерті матері, та на вкрай невигідних умовах, так як власного нерухомого майна позивач не має, а відмовою від прийняття спадщини погіршив свої умови проживання.

Проте погодитися з такими висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду частково не відповідає.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_6, після смерті якої відкрилась спадщина, що складається з квартири АДРЕСА_1, земельної ділянки площею 0,150 га, розташованої по АДРЕСА_2 та грошових вкладів.

10 червня 2011 року чоловік померлої,ОСОБА_4, звернувся до Третьої Одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті дружини, а син померлої - ОСОБА_3 - із заявою про відмову від прийняття спадщини на користь ОСОБА_4

22 березня 2012 року державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 та свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові вклади з належними відсотками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини.

Згідно з ч. 5 ст. 1273 ЦК України відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною.

Зазначеною нормою закону передбачено, що спадкоємець не може в обмін на відмову від прийняття спадщини вимагати отримання для себе або інших осіб будь-яких матеріальних чи нематеріальних благ.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для відмови від прийняття спадщини, яку вказував позивач, було, зокрема, отримання в подальшому матеріального блага від батька, а саме: земельної ділянки площею 0,150 га, розташованої по АДРЕСА_2.

У ч. 5 ст. 1274 ЦК України закріплено, що відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених ст. ст. 225, 229-231 і 233 цього Кодексу.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Ухвалюючи рішення, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України не врахував зазначених вимог закону, не навів жодних мотивів визнання смерті спадкодавця тяжкою обставиною для позивача, у чому полягають невигідні для нього умови укладення такого правочину та не перевірив належним чином доводів позовної заяви про те, що відмова від прийняття спадщини була пов'язана із можливістю отримання позивачем певних матеріальних благ від відповідача.

Не з'ясувавши та не встановивши такі юридично важливі обставини, апеляційний суд ухвалив рішення на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Крім того, вступна частина рішення апеляційного суду не містить прізвищ та ініціалів головуючого і суддів, прізвища та ініціалів секретаря судового засідання, що є грубим порушенням ч. 1 ст. 316 ЦПК України.

Враховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, рішення апеляційного суду в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання відмови від прийняття спадщини недійсною не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 5 лютого 2015 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання відмови від прийняття спадщини недійсною скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

Т.П. Дербенцева

О.В. Кадєтова

С.Ф. Хопта