провадження 2/331/186/15
справа331/9176/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2015 р. Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі

головуючого судді Смолки І.О.,

при секретарі Жовнерчук С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: слідче управління УМВС України в Запорізькій області, Прокуратура Запорізької області, Головне управління державної фіскальної служби у Запорізькій області, про визнання права власності на 1/2 майна, звільнення майна з-під арешту,

в с т а н о в и в :

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що постановою про накладення арешту на нерухоме майно слідчого в ОВС УМВС України в Запорізької області від 04.06.2008 року накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, з тих підстав, що в провадженні ОВС УМВС України в Запорізькій області перебувала кримінальна справа по обвинуваченню її чоловіка, ОСОБА_2, про що в матеріалах справи знаходиться виписка про відомості з єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна за індексним номером НОМЕР_1 від 05.01.2015 року. Вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 15.09.2014 року у справі № 1-337-5/2014 рік чоловіка позивачки, ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ст. 185 ч. 4 ст. 27 ч. 5, ст. 185 ч. 4 ст. 27 ч. 5 УК України та йому призначено остаточне покарання у вигляді 3-х років позбавлення волі з конфіскацією всього приналежного майна.

Під час шлюбу позивачки з ОСОБА_2 була придбана квартира АДРЕСА_1, яка оформлена на ім'я відповідача, ОСОБА_2, про що в матеріалах справи є договір купівлі-продажу від 15.04.2004 року, посвідчений Капшуровою Ю.В., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області, зареєстрований в реєстрі за № 1407 й відповідне свідоцтво про одруження. Зазначена квартира арештована відповідно до вищевказаної постанови про накладення арешту на нерухоме майно слідчого в ОВС УМВС України в Запорізької області від 04.06.2008 року.

Позивачка вважає, що квартира за адресою: АДРЕСА_1, в якій проживає та зареєстрована вона й син, ОСОБА_4 - є спільною сумісною власністю подружжя - позивачки та ОСОБА_2, так як вона була придбано під час їхнього шлюбу, через що позивачка просить ,відповідно до останньої редакції уточненої позовної заяви, визнати за нею право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 - в порядку поділу спільної сумісної власність подружжя та звільнити ? частину квартири АДРЕСА_1 з-під арешту, накладеного відповідно до Постанови про накладення арешту на нерухоме майно слідчого в ОВС УМВС України в Запорізької області від 04.06.2008 року.

У судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали, просять його задовольнити на підставах, викладених в ньому.

Відповідач, прокуратура Запорізької області, головне управління державної фіскальної служби у Запорізькій області проти задоволення позову не заперечують.

Представник слідчого управління УМВС України в Запорізькій області у судове засідання не з'явився, у своїй заяві просить суд розглядати справу у його відсутності, проти позову заперечує.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, з наступних підстав:

судом встановлено, що постановою про накладення арешту на нерухоме майно слідчого в ОВС УМВС України в Запорізької області від 04.06.2008 року накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, з тих підстав, що в провадженні ОВС УМВС України в Запорізькій області перебувала кримінальна справа по обвинуваченню чоловіка позивачки, ОСОБА_2, про що в матеріалах справи знаходиться виписка про відомості з єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна за індексним номером НОМЕР_1 від 05.01.2015 року.

Вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 15.09.2014 року у справі № 1-337-5/2014 рік ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ст. 185 ч. 4 ст. 27 ч. 5, ст. 185 ч. 4 ст. 27 ч. 5 УК України та йому призначено остаточне покарання у вигляді 3-х років позбавлення волі з конфіскацією всього приналежного майна.

Під час шлюбу позивачки з ОСОБА_2 придбана квартира АДРЕСА_1, яка оформлена на ім'я відповідача, ОСОБА_2, про що мається копія договору купівлі-продажу від 15.04.2004 року, посвідченого Капшуровою Ю.В., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області, зареєстрований в реєстрі за № 1407 й відповідне свідоцтво про одруження.

Право власності на спірну квартиру зареєстровано в ОП «ЗМБТІ», про що в матеріалах справи знаходиться копія технічного паспорту, складеного станом на 16.03.2004 року, реєстрація змін внесено 30.03.2004 року та копія витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 3366828 від 19.04.2004 року.

Зазначена в постанові про накладення арешту на нерухоме майно квартира за адресою: АДРЕСА_1, в якій проживає та зареєстрована позивачка разом з сином, ОСОБА_4 - є спільною сумісною власністю подружжя - ОСОБА_1 та ОСОБА_2, так як вона була придбано під час їх шлюбу, за сумісні кошти, чого й не заперечує відповідач.

Відповідно до ч. 3 статті 368 ЦК України майно набуте подружжям під час шлюбу, є їхньою сумісною власністю, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 235 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

З огляду на наведені положення діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо набуте ними за час шлюбу. У такому разі позивачка звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України має довести протилежне (спростувати матеріальну правову презумпцію).

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України).

За змістом ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦПК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

При цьому, в разі не вчинення сторонами дій, направлених на надання згоди присудження грошової компенсації та не внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності (п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя»).

Вирішуючи питання про поділ майна, суд вважає, що можливо встановити, що частки майна позивачки, дружини та чоловіка, відповідача є рівними.

За таких підстав, суд вважає необхідним провести поділ майна, яке є спільною сумісною власністю та визнати за позивачкою право власності на 1/2 частину квартиру АДРЕСА_1.

Щодо позовних вимог про звільнення майна з-під арешту, необхідно зауважити на наступному.

Відповідно до ст. 126 КПК України від 1960 року (що діяла на час накладення арешту) особа, яка не є винною в рамках кримінальної справи не може нести відповідальність за дії свого чоловіка, обвинуваченого чи засудженого в рамках кримінальної справи.

У відповідності з Конституцією України(ст. 41) та 1 та 2, 4, 7, 11 конвенції, що відноситься до Конвенції «про захист прав людини і основоположних свобод», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Аналогічні вимоги закріплені в ст. ст.316, 317, 319, ЦК України, які передбачають, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 155 Житлового кодексу України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Відповідно до Постанови Пленуму ВС України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що приватна власність громадян, як одна з рівноправних форм власності охороняється законом, її захист здійснюється судом.

Положеннями ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, а ще при тій умові, що ці порушення були поєднані з арештом нерухомого і рухомого майна, що унеможливлює вільно володіти, користуватись та розпоряджуватись ним. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

До того ж відповідно до п.4 Постанови «Про судову практику по справах про виключення майна з опису» за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису чи звільнення з-під арешту, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним.

Відповідно до п. 5 цієї ж постанови судам необхідно мати на увазі, що при вирішенні питання про належність описаного майна слід керуватися нормами цивільного та шлюбно-сімейного законодавства, що регулюють право власності і його захист.

До того ж згідно із п. 7. Постанови «Про судову практику по справах про виключення майна з опису» в тих випадках, коли предметом позову є частка в спільній сумісній власності на неподільну річ, на яку звертається конфіскація або стягнення на користь організації, питання про виключення цієї речі з опису (при відсутності іншого спільного майна) вирішується відповідно до ст. 55 Закону "Про власність" і роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 7 постанови від 22 грудня 1995 р. N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". При цьому суд з урахуванням конкретних обставин може виключити річ з акта опису і стягнути з позивача в доход держави чи на користь організації грошову компенсацію за частку, що припадає боржнику, або залишити річ в описові, зобов'язавши відповідну державну податкову інспекцію або організацію виплатити позивачу відповідну частину її вартості.

Спірна квартира придбана у шлюбі, вона є сумісною власністю подружжя й підлягає поділу, про що зазначено вище.

Вирішуючи питання про поділ майна, суд встановив, що частки майна позивачки, дружини та чоловіка, відповідача є рівними.

За таких підстав, суд вважає необхідним окрім проведення поділу майна, яке є спільною сумісною власністю та визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, також виключити зазначену частку з-під арешту, оскільки даний арешт порушує права позивачки як співвласника.

Таким чином, суд вважає, що вимоги позивачки обґрунтовані, доказані і законні ви, тому суд їх задовольняє.

Керуючись ст.ст.10,11, 212-215 ЦПК України, ст.ст.60,70,71 СК України, суд,-

в и р і ш и в :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу спільної сумісної власність подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Звільнити ? частину квартири АДРЕСА_1 з-під арешту, накладеного відповідно до Постанови про накладення арешту на нерухоме майно слідчого в ОВС УМВС України в Запорізької області від 04.06.2008 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції протягом 10 днів з дня його проголошення, особами, які були відсутні у судовому засіданні, - протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Смолка І.О.