У Х В А Л А

3 вересня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Гуменюка В.І.,Сімоненко В.М.,

розглянувши заяви Татарівської сільської ради, ОСОБА_4 про перегляд рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 липня 2014 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 травня 2015 року в справі за позовом прокурора м. Яремче в інтересах Міністерства екології та природних ресурсів України, Карпатського національного природного парку до Татарівської сільської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_4 про визнання недійсними рішення сільської ради, державних актів на право власності на земельні ділянки, повернення земельної ділянки.

встановила:

Рішенням Яремчанського міського суду Івано-Франківсмької області від 14 травня 2014 року у задоволені позову прокурора м. Яремче в інтересах Міністерства екології та природних ресурсів України, Карпатського НПП відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 липня 2014 року рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 14 травня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 травня 2015 року касаційні скарги Татарівської сільської ради Яремчанської міської ради Івано-Франківської області та ОСОБА_4 відхилено. Рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 липня 2014 року залишено без змін.

У поданих до Верховного Суду України заявах Татарівська сільська рада та ОСОБА_4 просять скасувати рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 липня 2014 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 травня 2015 року й залишити в силі рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківсмької області від 14 травня 2014 року, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а також на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме: статей 12, 116, 122 Земельного кодексу України(редакція станом на час прийняття радою рішення про виділення землі) пункт 12 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України, статті 21 Закону України «Про основи містобудування (редакція станом на час прийняття радою рішення про виділення землі), статті 12 Закону України «Про планування і забудову територій (редакція станом на час прийняття радою рішення про виділення землі).

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

У справі, про перегляд якої подано заяви, суд касаційної інстанції погоджуючись з висновками апеляційного суду, виходив із того, що передача земель та встановлення меж Карпатського НПП було проведено з дотриманням чинного на той час Земельного кодексу Української РСР 1970 року, оскільки факт належності земельних ділянок до земель природно-заповідного призначення підтверджено наданою прокуратурою схемою, виконаною в липні 2014 року ДП «Карпатигеодезкартографія» в результаті накладання відомостей геодезичного журналу матеріалів лісовпорядкування, а саме: окружної межі Карпатського НПП і спірних земельних ділянок.

У наданих для порівняння:

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 лютого 2015 року, суд касаційної інстанції залишаючи в силі рішення судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову виходив із того, що відсутні підстави щодо витребування майна в порядку, передбаченому статтею 396 ЦК України, оскільки позивачем не доведено право власності на спірне приміщення;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 лютого 2015 року, суд касаційної інстанції, залишаючи без змін рішення апеляційного суду, виходив із того, що апеляційний суд відмовляючи в задоволенні позову дійшов до правильного висновку про те, що позивачі не довели своїх позовних вимог, що є їх процесуальним обов'язком. Зокрема, позов пред'явлено про витребування майна із чужого незаконного володіння, а такі вимоги регулюються статтею 387 ЦК України. Проте для застосування цієї норми права необхідним є доведеність позивачами, що вони є власниками спірного майна і таке право власності підтверджено правовстановлюючим документом - свідоцтвом про право власності на майновий пай, якого позивачі не надали;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 лютого 2015 року, суд касаційної інстанції, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову, виходив із того, що позивачем не доведено, що спірне нерухоме майно введено в експлуатацію та ТОВ «Інтерметекс» здійснило його державну реєстрацію. Крім того, позивач не є власником спірного нерухомого майна, а тому положення статті 387 ЦК України до спірних правовідносин не можуть бути застосовані;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 квітня 2015 року, суд касаційної інстанції, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову, виходив із того, що позивачкою не було доведено наявності у неї права власності на спірне майно та не надано доказів неправомірного набуття відповідачами права власності на це нерухоме майно;

- постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року суд виходив із того, що визнання права власності на об'єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог, а надана для порівняння постанова Верховного Суду України не слугує прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом прокурора м. Яремче в інтересах Міністерства екології та природних ресурсів України, Карпатського національного природного парку до Татарівської сільської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_4 про визнання недійсними рішення сільської ради, державних актів на право власності на земельні ділянки, повернення земельної ділянки за заявами Татарівської сільської ради, ОСОБА_4 про перегляд рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 липня 2014 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 травня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

В.І. Гуменюк

В.М. Сімоненко