Апеляційний суд Житомирської області
Справа №280/435/15-ц Головуючий у 1-й інст. Пасічний Т. З.
Категорія 46 Доповідач Широкова Л. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Широкової Л.В.,

суддів Галацевич О.М., Трояновської Г.С.

при секретарі судового

засідання Мишаковській В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Житомирі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 11 червня 2015 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з даним позовом. Мотивувала свої позовні вимоги тим, що вона є власником ? частини житлового будинку АДРЕСА_1, що складає квартиру НОМЕР_1. ОСОБА_2 зареєстрований у вказаному будинку проте тривалий час не проживає у ньому та не несе витрат по його утриманню. Зазначеними діями він порушує її законні права користування і розпорядження своїм майном. Тому просила задовольнити її позовні вимоги повністю.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 11 червня 2015 року позов задоволено. ОСОБА_2 визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: квартира АДРЕСА_1. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

На обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з'ясуванням судом всіх обставин, що мають значення для справи.

Апелянт вказує, що ОСОБА_3 є його дочкою. Він разом з нею проживає у спірному будинку, проте через конфлікт та постійні сварки він був змушений на деякий час залишити постійне місце проживання та винаймати житло.

ОСОБА_2 пояснює, що він постійно проживав у даному будинку, у ньому залишилися його речі, іншого житла він не має та на обліку на його отримання не перебуває.

Крім того, судом у порушення вимог закону не були допитані свідки, які могли підтвердити, що його не допускають до будинку.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції при розгляді цієї справи встановлено наступні обставини.

Позивачка ОСОБА_3 відповідно до договору дарування від 13.11.2013 року є власником 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_2, батько позивачки, разом із останньою 13.07.2007 року зареєстрований у спірному будинку (а.с.8,9).

Зазначені обставини підтверджуються матеріалами справи та не заперечуються сторонами.

Задовольняючи позов суд виходив з того, що відповідач вибув з будинку АДРЕСА_1 на інше постійне місце проживання, добровільно не змінив реєстрацію місця проживання, чим порушує право власності позивача.

Проте, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду, оскільки вирішуючи спір, суд першої інстанції не врахував, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, однак у даному випадку вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житлом вирішуються відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України, на які фактично і посилалась позивачка.

Права власника житлового будинку, квартири, які визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Визнаючи відповідача таким, що втратив право на користування житлом, суд першої інстанцій в порушення вимог ст. ст. 11,130, 213-215 ЦПК України, не визначив характер спірних правовідносин, не встановив факти, які необхідно було встановлювати для вирішення цього спору, не врахував, що підставою позову була відсутність відповідача у спірному будинку більше одного року, де останній будучи батьком позивачки проживав з її дозволу.

Таким чином, суд прийшов до передчасного висновку про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування спірним приміщенням, оскільки переконливих та належних доказів того, що відповідач не проживає в спірному будинку і не користується ним без поважних причин матеріали справи не містять.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином, оскільки відповідач поселилася в спірне житло, як член сім'ї позивачки, за згодою останньої, яка є власником ? частини будинку, належних доказів того, що відповідач без поважних причин понад один рік не проживає у спірному будинку не надано, іншого житла у відповідача немає, тому позов задоволенню не підлягає.

Крім того, колегія суддів зазначає, що позивач є власником тільки ? частини вищевказаного будинку. Інший співвласник (чи інші) спір щодо визнання втратившим відповідача права користування вказаним будинком у суді не порушували.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального права, колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення і ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 11 червня 2015 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити за безпідставністю.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Судді: