Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №316/316/14
Справа № 22-ц/778/3044/15 Головуючий у 1-й інстанції: Куценко М.О.
Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Савченко О.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Кочеткової І.В.,

При секретарі: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Енергодарського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 18 лютого 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його тітка ОСОБА_5, після смерті якої залишилася однокімнатна квартира АДРЕСА_1, яку остання 21.05.2013 року заповіла сторонній особі ОСОБА_3 Посилаючись на те, що тітка страждала на онкологічне захворювання, а тому за день до своєї смерті не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, просив визнати заповіт недійсним з підстав, передбачених ст.225 ЦК України.

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 18 лютого 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про задоволення позову ОСОБА_2 посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

В засідання апеляційного суду апелянт і його представник не з'явилися, причини неявки суду не повідомили, про час і місце судового розгляду були повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення 20 квітня 2015 року представнику позивача адвокату Довженко В.І. судової повістки про виклик у суд. Колегія суддів визнала причини неявки апелянта і його представника в засідання апеляційного суду неповажними і такими, що не перешкоджають у відповідності зі ст.305 ч.2 ЦПК України розгляду справи по суті.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що по справі не встановлено обставин, які безспірно свідчили, що на час складання заповіту його тітка ОСОБА_5 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. При складенні заповіту порушень вимог закону щодо форми та порядку посвідчення не було, доказів невідповідності змісту заповіту волі покійного не має, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні.

Висновки суду відповідають вимогам закону і фактичним обставинам справи.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, після смерті якого залишилася однокімнатна квартира АДРЕСА_1, вартістю 153 993 грн. (а.с.110, 130, 140).

Спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_5 являється її племінник - позивач ОСОБА_2., який прийняв спадщину, подавши 30 травня 2013 року в нотаріальну контору відповідну заяву (а.с.97).

За заповітом від 21 травня 2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Енергодарського міського нотаріального округу Запорізької області Сірою І.Є., належну їй квартиру ОСОБА_5 заповіла ОСОБА_3 ( а.с.124).

Відповідно до медичної довідки про причину смерті ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, померла ІНФОРМАЦІЯ_2, причина смерті - злоякісне новоутворення прямої кишки, ракова інтоксикація (а.с.111).

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3 суду пояснювала, що була знайома з ОСОБА_5 понад 30 років, оскільки її батьки проживають по сусідству - в квартирі АДРЕСА_2, були в дружніх стосунках. У 2011 році ОСОБА_5 захворіла на онкологію, перенесла операцію по видаленню пухлини, після чого на її прохання мати відповідача ОСОБА_7 і ОСОБА_3 надавали їй регулярну допомогу як по господарству, так і по догляду за собою - обробляли рани, робили масажі і інші необхідні медичні процедури, купувала ліки, продукти харчування тощо. За декілька місяців до своєї смерті ОСОБА_5 телефонувала матері позивача, яка відмовилася доглядати за хворою. На прохання ОСОБА_5 вони запросили нотаріуса додому для посвідчення заповіту. Дізнавшись про діагноз хворої, нотаріус зажадала медичну довідку про те, що остання не приймає наркотичні засоби. Після отримання відповідної довідки від дільничного лікаря вони викликали нотаріуса додому, яка, поспілкувавшись на одинці з ОСОБА_5, посвідчила спірний заповіт. До самої смерті ОСОБА_5 була при здоровому глузді, розуміла значення своїх дій. Після смерті ОСОБА_5 вони поховали її за власний рахунок з дотриманням народних обрядів і звичок, встановили надгробний пам'ятник.

Допитана судом першої інстанції приватний нотаріус ОСОБА_4 пояснювала у суді, що перед посвідченням заповіту вона витребувала медичну довідку про те, що ОСОБА_5, яка була хворою на онкологію, не приймає наркотичні знеболюючі засоби. До підписання заповіту вона деякий час спілкувалася з ОСОБА_2 в неї вдома на одинці, остання була охайною, доглянутою, із зачіскою і манікюром, абсолютно адекватною, задавала грамотні юридичні питання, надавала чіткі відповіді. Заповіт відповідає волі спадкодавця, ніхто ніякого тиску на неї не чинив.

Пояснення відповідача ОСОБА_3 і третьої особи приватного нотаріуса ОСОБА_4 об'єктивно підтверджуються показаннями свідків - сусідів спадкодавця, її колег по роботі, товаришів, дільничного лікаря: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, які послідовно свідчили у суді про те, що ОСОБА_5 до самої смерті була у свідомості і добре розуміла значення своїх дій, не виявляла психічних розладів, від знеболюючих препаратів відмовилася, наркотичні засоби не приймала. Останній раз дільничний лікар відвідував її за місяць до її смерті, хвора була у нормальному психічному стані. Жодного разу до неї не викликалася швидка допомога. Після перенесеної у 2011 році операції з видалення пухлини ОСОБА_5 вимушена була звільнитися з роботи, відповідач разом зі своєю матір'ю опікувалися нею і доглядали, створювали сімейний затишок. Зі слів свідків ОСОБА_5 за життя цікавилася у них про порядок складання заповіту. Про існування племінника ОСОБА_5 їм нічого не розповідала.

Із доданого до справи листа ОСОБА_14 - родички спадкодавця вбачається, що вони спілкувалися між собою по мобільному телефону в день посвідчення заповіту, зі слів ОСОБА_5 вона знала про бажання останньої залишити свою квартиру сусідам, які її доглядали (а.с.81-86).

За висновком первинної посмертної судово-психіатричної експертизи № 615 від 29.10.2014 року ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, на період складення заповіту 21.05.2013 р. виявляла психічний розлад у вигляді помірно вираженого астенічного синдрому внаслідок ракової інтоксикації, викликаної раком прямої кишки. Ступінь наявних порушень була такою, що суттєво впливала (обмежувала) її здатність розуміти значення своїх дій і керувати ними на момент підписання заповіту (а.с.223-230).

Будь-яких допустимих доказів, які б спростовували висновки експертизи, позивач суду не надав.

Згідно із ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде установлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК України немає відповідного правила.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права та інтереси порушені.

Правила зазначеної статті поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що у момент укладення правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними.

Як зазначено у п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року, правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із тих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України.

Згідно з постановою Верховного суду України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, висновки якого є обов'язковими для судів, висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Статтею 3 Закону України "Про психіатричну допомогу" визначена презумпція психічного здоров'я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Проведеною у справі експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність спадкодавця у момент підписання ним заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише стверджується, що ОСОБА_5 виявляла психічний розлад у вигляді помірно вираженого астенічного синдрому внаслідок ракової інтоксикації, викликаної раком прямої кишки, що саме по собі не є підставою для визнання складеного в такому стані заповіту недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України.

За таких обставин доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, являються безпідставними. Написання нотаріусом тексту заповіту за допомогою комп'ютерної техніки не є підставою для визнання його недійсним за ст.225 ЦК України. Онкологічне захворювання ОСОБА_5 і складання нею заповіту за день до її смерті не є достатньою підставою для висновку про невідповідність його тексту волі покійної.

Рішення суду відповідає вимогам закону і матеріалам справи, підстав для його скасування судова колегія не вбачає.

Керуючись ст. ст.307, 308,313, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 18 лютого 2015 року по цій справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: