АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 532/1291/14-ц Номер провадження 22-ц/786/1148/15Головуючий у 1-й інстанції Рожкова Н.М. Доповідач ап. інст. Дряниця Ю. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого - судді : Дряниці Ю.В.,

суддів: Карнауха П.М., Пилипчук Л.І.,

при секретарі: Ткаченко Т.І.,

з участю: прокурора Дорогейко Д.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 16 лютого 2015 року по справі за позовом Кременчуцького міжрайонного екологічного прокурора Дніпровської екологічної прокуратури, правонаступником якого є Прокуратура Полтавської області, в інтересах держави в особі Державної інспекції сільського господарства Полтавської області до Світлогірської сільської ради Кобеляцького району, ОСОБА_3, треті особи - Дніпродзержинське регіональне управління водних ресурсів, ОСОБА_2, про визнання незаконними та скасування рішень Світлогірської сільської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,1 га.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача апеляційного суду Полтавської області Дряниці Ю.В., -

в с т а н о в и л а :

В червні 2014 року Кременчуцький міжрайонний екологічний прокурор Дніпровської екологічної прокуратури, правонаступником якого є прокуратура Полтавської області, в інтересах держави в особі Державної інспекції сільського господарства в Полтавській області звернувся до місцевого суду з позовом про визнання незаконними та скасування рішення Світлогірської сільської ради Кобеляцького району від 30.09.2009 року № 641 та рішення від 14.12.2009 № 699/8, визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку на ім'я ОСОБА_3

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що в ході перевірки Світлогірської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області встановлено, що рішенням від 30.09.2009 року № 641 надано дозвіл на розробку технічної документації щодо відведення земельної ділянки площею 0,1 га ОСОБА_3 на території Світлогірської сільської ради для ведення особистого селянського господарства. Рішенням Світлогірської сільської ради від 14.12.2009 року № 699/8 технічна документація затверджена, а земельна ділянка передана у власність ОСОБА_3, на підставі чого ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 20.05.2010 року, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2. Прокурор вважає, що рішення сільської ради суперечать вимогам чинного земельного та водного законодавства, оскільки всупереч вимогам ст. 51 Закону України «Про землеустрій» проект землеустрою на земельну ділянку не розглядався і не затверджувався. Крім того, землевпорядна документація не проходила обов'язкову державну експертизу в уповноважених органах Держкомзему. Також, Світлогірська сільська рада протиправно передала у власність відповідачу земельну ділянку, яка відноситься до земель водного фонду і є прибережною захисною смугою Дніпродзержинського водосховища.

Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 16 лютого 2015 року позовні вимоги прокурора задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення Світлогірської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області від 30.09.2009 року № 641 «Про надання дозволу ОСОБА_3 на виготовлення технічної документації на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства».

Визнано незаконним та скасовано рішення Світлогірської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області від 14.12.2009 року № 699/8 про затвердження технічної документації щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_3 та передачу йому безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,1 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в межах с. Кишеньки на території Світлогірської сільської ради .

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1 виданий ОСОБА_3, зареєстрований 20 травня 2010 року .

Стягнуто з ОСОБА_3 і з Світлогірської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області в дохід держави судовий збір по 121 грн.80 коп. з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішеннямісцевого суду скасувати, постановити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Посилається на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, судом було порушено норми матеріального і процесуального права. Вважає, що судом невірно було здійснено тлумачення законодавства щодо визначення спірної земельної ділянки прибережною смугою, а докази цій обставині в справі відсутні; крім того, на даний момент ОСОБА_3 не є власником землі, оскільки продав земельну ділянку апелянту, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з підстав, визначених ст.308 ЦПК України.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що земельна ділянка, яка передана у власність ОСОБА_3, знаходиться безпосередньо біля урізу води, тобто в межах прибережної захисної смуги, відноситься до земель водного фонду України, на який розповсюджується окремий порядок надання та використання, і не могла передаватись у власність громадянам. Окрім того, при вирішенні питання передачі землі у власність ОСОБА_3 землевпорядна документація не пройшла обов'язкову державну експертизу в уповноважених органах Держземагенства (Держкомзему). Також, землевпорядна документація на відведення земельної ділянки ОСОБА_3 на комісію з розгляду питань, пов'язаних з погодженням документації, не надходила, погоджень органу водного господарства, природоохоронного органу, санітарно-епідеміологічного не отримано, що є порушення земельного законодавства.

Колегія суддів в повній мірі погоджується з такими висновками місцевого суду, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно було встановлено судом першої інстанції, рішенням 36-ої сесії Світлогірської сільської ради від 30.09.2009 року № 641 надано дозвіл ОСОБА_3 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0.1 га , яка розташована в межах АДРЕСА_1 ( а.с.16).

Рішенням 40-ої сесії Світлогірської сільської ради від 14.12.2009 року № 699/8 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів що посвідчують право власності на земельну ділянку площею 0,1 га для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться в межах АДРЕСА_1. Передано ОСОБА_3 безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,1 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в межах АДРЕСА_1 та дозволено в установленому законом порядку одержати державний акт на право власності на земельну ділянку ( а.с.17).

ОСОБА_3 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 площею 0,1000 га, кадастровий номер НОМЕР_2, яка розташована в АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства , зареєстрований в Держкомземі Кобеляцького району 20 травня 2010 року ( а.с.18).

Згідно інформації начальника відділу Держземагенства у Кобеляцькому районі Полтавської області від 17.01.2014 року № 03-44/45 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_3 не розглядався і відсутній у відділі Держземагенства (а.с.11).

Землевпорядна документація не пройшла обов'язкову державну експертизу в уповноважених органах Держземагенства (Держкомзему), що підтверджується листом ГУ Держземагенства в Полтавській області від 19.12.2013 року №10-16-04-1920/2-13( а.с.13).

Також, землевпорядна документація на відведення земельної ділянки ОСОБА_3 на комісію з розгляду питань, пов'язаних з погодженням документації, не надходила, погоджень органу водного господарства, природоохоронного органу, санітарно-епідеміологічного не отримано, що вбачається з листа відділу Держземагенства у Кобеляцькому районі від 25.04.2014 № 0-02/469 , листа начальника Дніпродзержинського РУВР, листом начальника Департаменту з питань нафтогазового комплексу, промисловості, екології та природних ресурсів Полтавської ОДА, листом начальнитка Кобеляцького міжрайонного управління Головного управління Держсанепідслужби у Полтавській області ( а.с.12, 14,15,23).

Встановивши такі фактичні обставини по справі, суд першої інстанції обґрунтовано застосував норми матеріального права, які регулюють вирішення спірних правовідносин.

Так, згідно статті 12 Земельного Кодексу України до повноважень сільської ради належить організація землеустрою, здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержання земельного та екологічного законодавства.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про землеустрій» документація із землеустрою підлягає державній експертизі з метою забезпечення її відповідності вихідним даним та технічним умовам, вимогам законів України, іншим нормативно-правовим актам.

Проекти землеустрою щодо створення нових землеволодінь та землекористувань розробляються з метою обґрунтування розмірів і меж земельних ділянок з урахуванням вимог щодо раціонального використання та охорони земель. Проекти землеустрою щодо створення нових землеволодінь та землекористувань розробляються на основі схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень і територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення з урахуванням матеріалів попереднього погодження місця розташування об»єкта землеустрою ( ст. 51 Закону України «Про землеустрій»).

Однак, як вбачається із листа ГУ Держземагенства в Полтавській області від 19.12.2013 року №10-16-04-1920/2-13, землевпорядна документація не пройшла обов'язкову державну експертизу в уповноважених органах Держземагенства (Держкомзему), що в свою чергу є порушенням вимог статті 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації».

Відповідно до статті 186 ЗК України розгляд і затвердження землевпорядної документації проводиться в такому порядку : б). проекти створення нових землеволодінь і землекористувань після погодження їх у встановленому порядку розглядаються і затверджуються відповідними органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Статтею 186-1 ЗК України визначено, що проекти землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджуються комісією з розгляду питань, пов'язаних з погодженням документації із землеустрою. До складу комісії входять уповноважені представники районного (міського) органу земельних ресурсів, містобудування та архітектури, природоохоронного та санітарно-епідеміологічного органу, органу охорони культурної спадщини. У разі погодження проектів землеустрою, що розробляються з метою вилучення, надання, зміни цільового призначення земель лісогосподарського призначення, водного фонду, земельних ділянок для цілей, пов»язаних із розробко. Корисних копалин, до складу Комісії залучається відповідно представник територіальних органів лісового господарства, водного господарства, державного гірничого нагляду.

З наявних в справі доказів вбачається, що землевпорядна документація на відведення земельної ділянки ОСОБА_3 на комісію з розгляду питань, пов'язаних з погодженням документації, не надходила, погоджень органу водного господарства, природоохоронного органу, санітарно-епідеміологічного не отримано ( а.с.12, 14, 15, 23).

Таким чином, колегія суддів повністю погоджується з висновками місцевого суду про те, що земельна ділянка передана у власність ОСОБА_3 з порушенням встановленого законом порядку відведення земельної ділянки.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом невірно було здійснено тлумачення законодавства щодо визначення спірної земельної ділянки прибережною смугою, а докази цій обставині в справі відсутні, колегією суддів не беруться до уваги та не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до правових позицій ВСУ, висловлених в постановах від 21 травня 2014 року у справі № 6-16цс14, від 05 листопада 2014 року у справі № 6-171 цс14, від 19 листопада 2014 року у справі № 6-175цс14, вбачається, що згідно зі статтями 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі житлової та громадської забудови й землі водного фонду, та віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання, відповідно до статті 21 ЗК України, недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо.

За змістом ч. 1, 2 ст. 3, ст.. 4 ВК України, п. «а» ч. 1 ст. 58, ч. ч. 1», ст. 59 ст. 60 , ч. 1 ст. 84 ЗК України, землі під водними об'єктами, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; іншими водними об'єктами; підземними водами та джерелами; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

За системним аналізом законодавства на час виникнення правовідносин, відповідно до положень ст. 88 ВК України, Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486, Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434, розмір та межі прибережних захисних смуг встановлювались за проектами землеустрою (термін та зміст за ст. 50-54 Закону України «Про землеустрій»), а населених пунктів - відповідно до існуючих на час встановлення конкретних умов забудови. При наданні у користування земельних ділянок навколо зазначених та інших водних об'єктів, мали врахуватися ці положення щодо меж водоохоронних зон та прибережних захисних смуг, а у разі відсутності землевпорядної документації (документації з землеустрою, проекту землеустрою) та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об'єктів, збереження водних об'єктів мало бути досягнуто шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 Водного Кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Постанови № 486 з урахуванням конкретної ситуації.

Прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим.

Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене імперативними нормами (стаття 60 ЗК України, стаття 88 ВК України). Відтак відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити із нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них». Тобто, сама по собі відсутність землевпорядної документації не змінює правовий режим захисної смуги, а відтак передача у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі суперечить вимогам ст. ст. 59, 83, 84 ЗК України.

З матеріалів справи вбачається, що Державною інспекцією сільського господарства в Полтавській області була проведена перевірка дотримання вимог земельного законодавства посадовими особами Світлогірської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області, за результатами якої 06 вересня 2013 року складено акт. Відповідно до акту перевірки встановлено, що згідно викопіровки частини плану землеволодіння Світлогірської сільської ради земельна ділянка, що передана у власність ОСОБА_3 на підставі рішення 40-ї сесії Світлогірської сільської ради V скликання від 14.12.2009 року, знаходиться в прибережній захисній смузі Дніпродзержинського водосховища, безпосередньо біля урізу водного плеса ( а.с.20-22).

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про те, що спірна земельна ділянка відноситься до прибережної смуги ґрунтуються на законі та відповідають правовим позиціям, висловленим ВСУ, і підтверджуються доками, що містяться в матеріалах справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що на даний час апелянт є власником землі за відплатним договором, укладеним з ОСОБА_3, а тому суд не міг визнавати недійсним державний акт на право власності на землю на ім'я ОСОБА_3, правового значення не мають, оскільки ці обставини не були предметом і підставою позову, а позовні вимоги щодо укладеного ОСОБА_3 в подальшому правочину купівлі-продажу спірної земельної ділянки не пред'являлися. Так само не пред'являлися вимоги й до добросовісного набувача ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 була залучена в якості третьої особи фактично на стадії судових дебатів, не відповідають дійсності та в повній мірі спростовуються матеріалами справи, оскільки залучення ОСОБА_2 в якості третьої особи відбулося 26 січня 2015 року після поновлення судового розгляду у справі з призначенням її до розгляду на 16.02.2015 року (а.с.104,105), а тому порушення місцевим судом норм процесуального права не вбачається.

Висновки місцевого суду зроблені на підставі повного, всебічного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів, доводів та заперечень сторін, яким судом дана відповідна правова оцінка. Розгляд справи проведений з дотриманням принципузмагальності та диспозитивності, а оцінка доказів проведена відповідно до норм ст. 212 ЦПК України.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів вважає, що при вирішенні спору по суті місцевим судом були вірно враховані та застосовані норми матеріального і процесуального права, а також правильно встановлені фактичні обставини по справі та їм дано належну правову оцінку.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 16 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: (підпис) Ю.В.Дряниця

Судді: (підпис) П.М.Карнаух

(підпис) Л.І.Пилипчук

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області Ю.В.Дряниця