Справа № 191/5598/14-ц
Провадження № 2/191/370/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2015 року м. Синельникове

Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Порошиної О.О.

при секретарі Бутенко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Синельникове цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного міжрайонного підприємства водопроводно-каналізаційного господарства «Дніпро-Західний Донбас» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що у квітні 2014 року вона звернулася до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористані дні відпустки та середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку. Посилаючись на те, що на момент звільнення її з роботи з посади юрисконсульта 1 категорії ДМП ВКГ «Дніпр-Західний Донбас» з нею не проведено кінцевий розрахунок. Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2014 року було задоволено частково її позов та ухвалено стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 3650 грн. 04 коп.; середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 24 січня 2014 року по 07 серпня 2014 року в розмірі 26101 грн. 68 коп. На підставі зазначеного рішення був виданий 22.09.2014 року виконавчий лист №191/1791/14-ц та відкрито виконавче провадження. 12 грудня 2014 року рішення суду було виконано. Нездійснення роботодавцем виплати належних звільненому працівникові сум у день звільнення (ст. 116 КзПП) є підставою для стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що передбачено ст. 117 КзПП України. Після ухвалення судового рішення роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КзПП України. Аналіз норм матеріального права дає підстави для висновку, що обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КзПП, при цьому визначальними є такі юридично значемі обставини як виплата належних працівникові сум при звільнені та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Період прострочки виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені з урахуванням рішення суду від 04 вересня 2014 року з 08.08.2014 року по 18.12.2014 року.

Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні:

98днів * 197,74 грн. = 19378,52 грн.

Просить стягнути з відповідача зазначену суму на її користь. Допустити негайне виконання судового рішення в частині стягнення всієї суми боргу.

28.01.2015 року ОСОБА_1 надала суду уточнення позовної заяви, виходячи з наступного розрахунку: з 08.08.2014 року по 12.12.2014 року розмір середнього заробітку становить: 94 дні*197,74 грн. = 18587,56 грн. У зв»язку з чим просить суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у сумі 18587,56 грн.

У судовому засіданні позивач уточнені позовні вимоги підтримала у повному обсязі і просить суд їх задовольнити. Додала, що відповідач здійснив повний з нею розрахунок на виконання заочного рішення Синельниківського міськрайонного суду від 04.09.2014 року. Так 31.10.2014 року їй було зараховано на її картку суму у розмірі 6858 грн., 12.12.2014 року 22744,96 грн., що в загальній сумі становить 29602,96. Інша сума, якої не вистачає до загальної суми, що було стягнуто за рішенням суду, було знято у вигляті відсотка.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, оскільки вже є рішення суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Просив відмовити позивачу в задоволенні вимог. Причини не вчасного розрахунку з позивачем пояснити не зміг.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи та оцінивши все у сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04.09.2014 року було встановлено факт того, що позивач з 27.11.2006 року по 24.01.2014 року працювала на посаді юрисконсульта ДМП ВКГ Дніпро-Західний Донбас її посадовий оклад з 01.09.2013 року становив 3614,00 грн. та 21 січня 2014 року позивач був звільнений з роботи на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням, що підтверджується копією наказу про припинення трудового договору (а.с. 6-9).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2014 року було задоволено частково позов ОСОБА_1 та ухвалено стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 3650 грн. 04 коп.; середній заробіток за весь час затримки з виплати заробітної плати в розмірі 26101 грн. 68 коп. На підставі рішення суду було видано виконавчий лист (а.с. 5).

Не зважаючи на обов'язковість виконання рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2014 року, яке набрало законної сили 16.09.2014 року, відповідач в добровільному порядку рішення суду не виконав, тому державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Синельниківського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області було відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення на підставі виконавчого листа №191/1791/14-ц, виданого 22 вересня 2014 року.

31.10.2014 року на рахунок ОСОБА_1 перераховано 6858 грн. 12.12.2014 року рішення суду було виконано і на рахунок ОСОБА_1 перераховано 22744, 96 грн. у відшкодування залишку заборгованості згідно виконавчого листа №191/1791/14-ц від 22.09.2014 року (а.с. 14).

Згідно рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 КЗпП України, невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Відповідно до ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через період часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день його звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначеній у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розмір належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», встановлено, що при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, якщо працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він в цей день він не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведене відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

На підставі досліджених у судовому засіданні доказів, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача належить стягнути середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08 серпня 2014 року по 12 грудня 2014 року в сумі 17796, 60 грн., виходячи з розрахунку: з 08.08.2014 року по 12.12.2014 року 90 днів (без врахування 1 день - 25 серпня 2014 року) х 197, 74 грн. (середньомісячна заробітна плата встановлена рішенням Синельниківського міськрайонного суду від 04.09.2014 року) = 17796,60 грн.

В іншій частині позовних вимог суд вважає необхідним відмовити у звязку з необгрунтованністю.

Позовні вимоги щодо допущення до негайного виконання судового рішення в частині стягнення всієї суми боргу не підлягають задоволенню, оскільки не відповідають вимогам п.2 ч.1 ст. 367 ЦПК України, а саме суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. А в даному випадку позовні вимоги стосуються стягненню середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідач не надав доказів відсутності своєї вини.

На підставі вищенаведеного, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково в сумі 17796, 60 грн., в іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Оскільки позовні вимоги частково задоволені, а позивач від сплати судового збору звільнений, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача судовий збір в розмірі 243,60 грн. на користь держави.

На підставі викладеного, керуючись ч.7 ст.43 Конституції України, ст.ст.116, 117, 232, 233 КЗпП України, постановою КМ України від 21.02.2001 року №159 із змінами і доповненнями «Про затвердження порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів її виплати», ст.ст.10, 11, 60, 61 65, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного міжрайонного підприємства водопровідно-каналізаційного господарства «Дніпро-Західний Донбас», розташованого за адресою: Дніпропетровська область, Синельниківський район, с.Воронове, вул. Дніпровська,28 () на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер -НОМЕР_1, суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні - 17796 (сімнадцять тисяч сімсот дев»яносто шість) грн.60 коп.

В іншій частині вимог відмовити.

Стягнути з Державного міжрайонного підприємства водопровідно-каналізаційного господарства «Дніпро-Західний Донбас», розташованого за адресою: Дніпропетровська область, Синельниківський район, с.Воронове, вул. Дніпровська, 28 () на користь держави судовий збір в розмірі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Синельниківський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення - протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя:

ОСОБА_2