АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 541/3178/13-ц Номер провадження 22-ц/786/1430/15Головуючий у 1-й інстанції Куцин В.М. Доповідач ап. інст. Корнієнко В. І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Корнієнка В.І.,

Суддів: Винниченка Ю.М., Абрамова П.С.,

При секретарі: Коротун І.В.

розглянувши у відкритому судовому засідання в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк"

на заочне рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 23 грудня 2013 року

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2013 року ПАТ КБ "Приватбанк" звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги вмотивовував тим, що 11 травня 2004 року між сторонами було укладено договір № PLС0РК00000002 про надання кредиту у вигляді кредитної лінії у розмірі 25 000 грн. 00 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, зі сплатою комісії та винагороди з кінцевим терміном повернення 11 травня 2005 року.

Оскільки відповідач належним чином не виконувала зобов'язання за вказаним кредитним договором, за боржником утворилась заборгованість, яка станом на 11 жовтня 2013 року становить 114166 грн. 46 коп., що складається : із заборгованості по процентам за користування кредитом - 20662 грн. 99 коп., пені в розмірі - 93503 грн. 47 коп., яку позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь, а також судові витрати за сплату судового збору в розмірі 1141 грн. 66 коп.

Заочним рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 23 грудня 2013 року в задоволенні вказаних позовних вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовлено.

З рішенням суду не погодився позивач ПАТ «ПриватБанк», подав на нього апеляційну скаргу, у якій просять рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апелянт вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, та таким, що ухвалено внаслідок невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, із порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги вмотивовує тим, що суд помилково застосував до правовідносин загальну позовну давність та наслідки пропуску її, посилаючись на відсутність заяви іншої сторони про застосування позовної давності.

Справа переглядалася судами неодноразово. Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 20 березня 2014 року заочне рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 23 грудня 2013 року - скасовано.

Ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" ( 49094, м. Дніпропетровськ,вул. Набережна перемога, 50, рахунок № 3111, , МФО305299) заборгованість за кредитним договором № PLС0РК00000002 від 11.05.2004 року, яка складається з 20 662,99 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом та 10 000,00 грн. пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна перемога, 50, рахунок № 0001, , МФО 305299) в рахунок відшкодування понесених судових витрат 1141,66 грн. ( одну тисячу сто сорок одну гривню 66 копійок).

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 вересня 2014 року рішення апеляційного суду Полтавської області від 20 березня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 20 листопада 2014 року заочне рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 23 грудня 2013 року - скасовано. Ухвалено нове рішення. Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором № PLС0РК00000002 від 11 травня 2004 року в розмірі 16865 грн. 36 коп.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 березня 2015 року рішення апеляційного суду Полтавської області від 20 листопада 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга підлягають до задоволення частково, за наступних підстав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування судом матеріального або процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд першої інстанції вірно виходив з наступних обставин.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 11 травня 2004 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк" /правонаступник - ПАТ КБ "ПриватБанк"/ та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № PLCOPK00000002, відповідно до умов якого остання отримала кредит в розмірі 25 000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 27 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 11 травня 2005 року для проведення ремонту приватного будинку /а. с. 5-6/.

Відповідач ОСОБА_2 взяті на себе зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, в зв'язку із чим позивачем була нарахована заборгованість до сплати.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущений строк позовної давності та відповідно до п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та роз'яснення п. 31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року, позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі, а в справі відсутні докази щодо існування погодженої сторонами іншої позовної давності..

Проте з таким висновком колегія суддів не може погодитися за наступних обставин.

Згідно роз'яснень, наданих п. 31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" (зі змінами та доповненнями) при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту.

Застосовуючи наслідки спливу позовної давності, місцевий суд не врахував правову позицію, висловлену Верховним Судом України в постанові у справі № 6-101цс12 від 21 листопада 2012 року, відповідно до якої позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою нею до винесення рішення судом першої інстанції.

У справі № 6-126цс13 від 20 листопада 2013 року, Верховний Суд України зазначив, що норми Закону України "Про захист прав споживачів", якими кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, у системному зв'язку з самою ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту.

Нормами статті 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Місцевий суд не врахував діючі норми матеріального права та правові позиції Верховного суду України, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про застосування строку позовної давності до даних правовідносин за відсутності такої заяви сторони у спорі.

Далі, вирішуючи спірні правовідносини, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 10 липня 2006 року позовні вимоги Закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ВАТ «Миргородський хлібзавод» про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2, на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 27 913 грн. 89 коп. У задоволенні позовних вимог ЗАТ КБ «ПриватБанк» до ВАТ «Миргородський хлібзавод» відмовлено /а. с. 35-37/.

Постановою підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області про закінчення виконавчого провадження від 29 травня 2008 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-92, виданого 10 липня 2006 року Миргородським міськрайонним судом Полтавської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 27 913 грн. 89 коп. та судових витрат в розмірі 279 грн. 14 коп., - закрито, оскільки борг погашено у повному обсязі /а. с. 38/.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За нормами статей 629, 610, 612, 625 ЦК України - договір є обов'язковим до виконання; порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання; боржник вважається таким, що прострочив, якщо не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором та не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до принципу диспозитивності розгляду цивільної справи, суд має вирішувати справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів.

За змістом ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно роз'яснень, наведених у п. 17 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини за невиконання грошового зобов'язання.

Підстави припинення зобов'язань зазначені у ст. ст. 599, 600, 601, 604-609 ЦК України. Зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Відповідно умов кредитного договору, у разі порушення позичальником умов договору банк вправі вимагати дострокового виконання зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати відсотків та інших платежів.

У зв'язку із допущеною заборгованістю зі сплати чергових платежів позивач у 2005 році скористався своїм правом на пред'явлення вимоги до позичальника про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором. Наслідком такого звернення стало ухвалення 10 липня 2006 року Миргородським міськрайонним судом Полтавської області рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 27 913 грн. 89 коп., яке у 2008 році виконано у повному обсязі, у зв'язку з чим отримання процентів за кредитним договором припинилося.

На підставі вищенаведеного, оскільки рішення суду щодо стягнення заборгованості боржником виконано у повному обсязі, колегія суддів приходить до висновку, що Банк має право на отримання лише сум передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Саме такі роз'яснення викладені в абз. 2 п. 17 постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 року «Про застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин».

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень та добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Відповідно до принципу диспозитивності розгляду цивільної справи, суд має вирішувати справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів.

Позовні вимоги про стягнення сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України позивачем не заявлялися, а отже колегія суддів вважає, що заявлені позовні вимоги є безпідставними.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку про скасування заочного рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 23 грудня 2013 року з ухваленням нового, про відмову у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - за безпідставністю..

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" - задовольнити частково.

Заочне рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 23 грудня 2013 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити за безпідставністю.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий суддя : /підпис/ В.І. Корнієнко

Судді: /підпис/ Ю.М. Винниченко /підпис/ П.С. Абрамов

З оригіналом згідно: Суддя апеляційного суду

Полтавської області _______ В.І. Корнієнко