УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,
суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,Дем'яносова М.В., Фаловської І.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, Управління справами Національної академії наук України, третя особа - Святошинська районна у м. Києві державна адміністрація, про визнання недійсними розпорядження про приватизацію квартири, свідоцтва про право власності на житло та договору дарування частини квартири, за касаційною скаргою, поданою представником ОСОБА_7, ОСОБА_8 - ОСОБА_11, на рішення апеляційного суду м. Києва від 02 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року ОСОБА_6 звернулася до суду із вказаним вище позовом, у якому просила: визнати недійсним розпорядження Управління Національної академії наук України від 10 лютого 1997 року про приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_1; визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло від 10 лютого 1997 року, згідно якого ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_7 набули у власність шляхом приватизації в рівних долях вказану вище квартиру; визнати недійсним договір дарування 2/4 частин квартири від 13 грудня 2007 року, згідно якого ОСОБА_8 і ОСОБА_9 подарували свої частки в спірній квартирі ОСОБА_7

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 року і з народження була зареєстрована в спірній квартирі однак участі в її приватизації, яка відбулась в лютому 1997 році, не приймала, чим було порушено її житлові права. Про обставини приватизації спірної квартири їй стало відомо лише після досягнення повноліття, тобто ІНФОРМАЦІЯ_4 року, у зв'язку з чим позивач вважає, що вона не пропустила трирічний строк позовної давності для оспорювання даного правочину.

В подальшому двоє з членів її родини, а саме ОСОБА_8 і ОСОБА_9 подарували свої частки в приватизованій квартирі її матері ОСОБА_7 Позивач вважає що такий договір дарування нерухомого майна також слід визнати недійсним.

На підставі ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. ст. 48, 57 ЦК Української РСР 1964 року ОСОБА_6 просила суд задовольнити позов.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 02 липня 2015 року рішення районного суду скасовано та ухвалено у справі нове рішення про задоволення позовних вимог.

Визнано недійсними:

- розпорядження від 10 лютого 1997 року Управління справами Національної академії наук України про передачу у спільну власність в рівних долях шляхом приватизації квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_7;

- свідоцтво про право власності на житло від 10 лютого 1997 року, яким посвідчено, що квартира АДРЕСА_2 на праві приватної спільної власності належить ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_7 в рівних долях;

- договір дарування 2/4 частин квартири АДРЕСА_2 від 13 грудня 2007 року, посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Зубченко Л.С.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_7, ОСОБА_8 - ОСОБА_11 просить скасувати рішення апеляційного суду м. Києва від 02 липня 2015 року і залишити в силі рішення районного суду, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_8 (бабуся позивача - основний наймач квартири до приватизації) та повнолітніми членами сім'ї основного наймача ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_7 було подано в 1997 році заяву про приватизацію квартири АДРЕСА_2 (а. с. 15, 16).

Управлінням справами Національної академії наук України розпорядженням від 10 лютого 1997 року вирішено передати вказану квартиру в спільну власність. На підставі зазначеного розпорядження 10 лютого 1997 року видано свідоцтво про право власності на житло, яким посвідчено, що квартира належить на праві приватної спільної власності ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_7 в рівних долях.

13 грудня 2007 року ОСОБА_8, ОСОБА_9 подарували належні їм частини квартири (загалом 2/4 частини) ОСОБА_7

Ухвалюючи у справі судове рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з того, що права позивача як неповнолітньої особи на момент приватизації квартири порушено не було, а тому відсутні підстави для визнання недійсною приватизації квартири, передбачені ч. 1 ст. 48 ЦК Української РСР 1964 року, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». При цьому, районний суд в основу рішення поклав довідку про склад сім'ї наймача, яка була подана разом із заявою про приватизацію квартири і у якій відомості про позивача як повнолітньої особи, що має право на приватизацію, були відсутні станом на 1997 рік (а. с. 16).

Надані позивачем довідки Святошинської районної в м. Києві Державної адміністрації, КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» (а. с. 11, 12), відповіді КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» на запит адвоката (а. с. 20), датовані 2013 роком, про те, що позивач ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебувала на реєстраційному обліку за адресою спірної квартири з 04 серпня 1994 року і була вписана в картку матері ОСОБА_14, суд першої інстанції при розгляді справи не взяв до уваги, оскільки відомості таких довідок не спростовують відомостей довідки про склад повнолітніх членів сім'ї від 1997 року на підставі якої проводилася приватизація і яка не оскаржена та не скасована у встановленому Законом порядку.

Також суд визнав безпідставним посилання позивача при обґрунтуванні позову на норми ч. 1 ст. 57 ЦК Української РСР 1964 року, оскільки жодні підстави для визнання угоди недійсною, передбачені даною нормою права, відсутні.

Щодо позовних вимог про визнання недійсним оспорюваного договору дарування, то районний суд встановив, що такі вимоги є похідними від основного позову про скасування приватизації, а відтак не підлягають задоволенню.

Крім того, районний суд визнав безпідставними доводи позивача щодо поважності пропуску строку на касаційне оскарження у зв'язку з неповноліттям та тих підстав, що їй особисто не було відомо про приватизацію квартири до настання повноліття, оскільки приватизація здійснювалася в даному випадку за участю законного представника малолітньої на той час позивача, а саме матері ОСОБА_14, яка діяла в тому числі і з урахуванням інтересів дочки.

Апеляційний суд з такими висновками районного суду не погодився та встановив, що після народження ІНФОРМАЦІЯ_3 року позивач ОСОБА_6 (дошлюбне прізвище ОСОБА_6) проживала у АДРЕСА_1 та була у ній зареєстрована з 04 серпня 1994 року.

Строк позовної давності, який розпочався з моменту повноліття позивача (18 років), не пропущено. Приватизація спірної квартири проведена з порушенням ч. 4 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», оскільки її проведено без участі малолітньої на той час ОСОБА_13, яка на момент приватизації постійно мешкала у квартирі. На переконання апеляційного суду в даному випадку підлягає визнанню недійсним і оспорюваний договір дарування квартири на підставі норм ст. ст. 203, 215 ЦК України, оскільки дарувальники не мали права на розпорядження подарованими ними частками спірного майна.

Доводи касаційної скарги та наявні в матеріалах справи матеріали висновків суду апеляційної інстанції про обґрунтованість позову не спростовують, а тому, керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_7, ОСОБА_8 - ОСОБА_11 відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 02 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук
Судді:В.С. Висоцька М.В. Дем'яносов О.В. Кафідова І.М. Фаловська