Справа № 242/2044/15-ц
Провадження № 2/242/846/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2015 року Селидівський міський суд Донецької області у складі: головуючого судді Пирогової Л.В., при секретарях Гречка К.О., Клименко А. В., за участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції в м. Селидове цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Сектору медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області про стягнення заборгованості по заробітній платі, відшкодування за невикористані щорічні відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку, моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач 21.05.2015 р. звернулась до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості по заробітній платі, відшкодування за невикористані щорічні відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку, моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона працювала у Відділі медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області з 18.09.2007 р. по 28.11.2014 р. При звільнені з нею відповідачем не було проведено розрахунок, в результаті чого утворилась заборгованість по заробітної плати за період з вересня 2014 р. по листопад 2014 р. в сумі 11786 грн. 64 коп., суми компенсації за час невикористаних щорічних відпусток у розмірі 4283 грн. 30 коп. 29.12.2014 року вона перемістилася з м. Донецька до м. Селидове, з 05.02.2015 року має тимчасову ре6єстрацію в м. Українську. Вважає, що своєю бездіяльністю відповідачем, їй завдано моральну шкоду, яка полягає у примушенні її довгий час залишатися на території, де відбувались бойові дії з ризиком для життя, для з»ясування обставин, які призвели до невиплати належних їй сум.

З урахуванням уточнених позовних вимог просить суд: стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за вересень-листопад 2014 р. у розмірі 11786 грн. 64 коп.; суму компенсації за час невикористаних щорічних відпусток у розмірі 4283 грн. 30 коп.; середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 21736 грн. 26 коп.; моральну шкоду у розмірі 7000,00 грн. Судові витрати покласти на відповідача.

Позивач у судове засідання не з»явилась. Про час та місце слухання справи належно повідомлена. Надала заяву, в якій просить розглянути справу в її відсутність, за участю її представника, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні надала письмові заперечення, які підтримала у судовому засіданні, та пояснила, що в липні 2014 року у зв»язку із захопленням адмінбудівлі Головного управління місцем дислокації Головного управління МВС України в Донецькій області визначено місто Маріуполь, про що 06.10.2014 року на нараді було повідомлено працівникам відділу та повідомлено, що кожному необхідно визначитись де продовжувати подальшу роботу. На обох нарадах була присутня позивач. Вважає, що в жовтні 2014 року ОСОБА_3 прийняла для себе рішення взагалі не продовжувати працювати з Головним управлінням і не переїжджати до м. Маріуполь Донецької області. У зв»язку з чим, на підставі доповідної записки ВМЗ ГУМВС в Донецькій області від 13.11.2014р. наказом Головного управління від 14.11.2014 № 401 о/с ОСОБА_3 звільнено з роботи за п.6 ч.1 ст.36 КЗпПУ(у зв»язку з відмовою працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з установою). На підставі наказу ГУМВС в Донецькій області від 31.10.2014 № 1804 Головним управлінням за вказаним фактом було проведено службове розслідування, висновком якого від 05.11.2014 р. було визначено, що печатки та штампи визнані недійсними. Тому, у подальшому, всі накази, були видані з позначкою «м.Маріуполь», а не «м.Донецьк», за підписом ОСОБА_4, а не ОСОБА_5, за іншою нумерацією, за новою печаткою. Вважає, що всі документи, додані до позовної заяви є такими, що викликають сумнів з приводу їх достовірності. Зазначила, що вони є належним відповідачем, змінилась тільки назва установи, не заперечувала. Вважає, що позивачем пропущено тримісячний строк на звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди. Просила суд виключити з числа доказів довідку про заборгованість із заробітної плати; довідку про нараховану компенсацію за час невикористаних щорічних відпусток; розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку; витяг з наказу про звільнення, довідку з кадрів про трудові відносини з роботодавцем; копію витягу з трудової книжки, які додані до позовної заяви ОСОБА_3 У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 просила відмовити у повному обсязі.

Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_3 перебувала у трудових відносинах з Відділом медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області з 18.09.2007 р. по 28.11.2014 р. Позивача звільнено 28.11.2014 р. за п.1 ст.36 КЗпП України, згідно наказу № 241 о/с від 28.11.2014 р., що підтверджується трудовою книжкою серії АА № 927063 (а.с. 25-26), довідкою виданою ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області(а.с. 15), витягом з наказу № 241 о/с від 28.11.2014 р.(а.с.22).

Відповідно до наказів МВС України від 22.12.2014 року № 1379 «Про оргаційно-штатні зміни в ГУМВС України в Донецькій області, ГУМВС області від 27.01.2015 року № 197 «Про оголошення наказу МВС України від 22.12.2014 року № 1379 «Про організаційно-штатні зміни в ГУМВС України в Донецькій області» Відділ медичного забезпечення ГУМВС в Донецькій області реорганізовано в Сектор медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області.

ОСОБА_6 з наказу ГУМВС в Донецькій області від 30.03.2015 р. № 696, п.1.8 Положення про Сектор медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області, Сектор медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області має статус юридичної особи, свої розрахунки в установах банків, печатку з державною символікою, бланки зі своїм найменуванням.

Вирішуючи питання щодо стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, суд виходить з наступного.

ОСОБА_6 ст.116 КЗпП України при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільнені, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

ОСОБА_6 ст.24 Закону України «Про відпустки» та ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за невикористані ним дні щорічної відпустки.

Судом встановлено, що згідно довідки № 18/949 від 28.11.2014 року, виданої ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області ОСОБА_3, заборгованість по заробітній платі та відпускним за період з 01.09.2014 р. по 28.11.2014 р. становить 11786 грн. 64 коп.(а.с.12).

ОСОБА_6 довідки № 18/948 від 28.11.2014 року, виданої ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області нарахована компенсація ОСОБА_3 за час невикористаних щорічних відпусток становить 4283 грн. 30 коп. (а.с. 13).

Відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу, виданих 27.07.2015 року УПФУ м. Селидове Донецької області, із заробітної плати ОСОБА_3 за спірний період вересень-листопад 2014 року було сплачено страхові внески.

За таких обставин, суд приходить до переконання, що в даному випадку мають місце порушення відповідачем прав позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення з Сектора медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області на користь ОСОБА_3 заборгованості по заробітній платі за період з вересня по листопад 2014 р. в сумі 11786 грн. 64 коп., суми компенсації за час невикористаних щорічних відпусток в розмірі 4283 грн. 30 коп.

Суд вважає неспроможними доводи представника відповідача, з приводу того, що на момент звільнення позивачки, а саме 28.11.2015 року, печатка установи була недійсною, дії керівника ОСОБА_7 були нелегітимними та незаконними, оскільки дане ствердження спростовується доказами, зібраними по справі, а саме: витягом з наказу № 413 о/с від 28.11.2014 року, відповідно до якого начальника ВМЗ Головного управління МВС України в Донецькій області звільнено 28.11.2014 року, встановивши премію у листопаді 2014 року у розмірі 130 відсотків.

Реорганізована установа, а саме - Сектор медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області було зареєстровано 10.04.2015 року після затвердження 30.03.2015 року Положення про Сектор медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області, питання щодо визнання недійсною печатки установи, виготовлення та легалізації нової вирішувалось у грудні 2014 року і у подальшому.

Окрім того, у березні 2015 року наказом № 696 ГУМВС України в Донецькій області було затверджено Положення про Сектор медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області, відповідно до п. 1.8 якого Сектор має статус юридичної особи, має свої рахунки в установах банків, печатку з державною символікою, бланки зі своїм найменуванням.

Суд не бере до уваги наказ від 14.11.2014 р. № 401 о/с ВМЗ Головного управління МВС України в Донецькій області, наданий відповідачем на підтвердження звільнення ОСОБА_3, оскільки відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що даний наказ було дійсно видано та доведено до відома позивачки.

Суд вважає неспроможними ствердження відповідача з приводу того, що позивачка залишилась у м. Донецьку, оскільки дане ствердження спростовується довідкою про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції № НОМЕР_1 від 29.12.2014 р., виданою УСЗН Селидівської міської ради про переміщення ОСОБА_3, а саме: з м. Донецьк вул. Куйбишева 238а-123 до м.Українськ Донецької області вул. Енгельса 58-34. (а.с.11)

При вирішенні позовних вимог ОСОБА_3 щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди суд виходить з наступного.

За статтею 47 КЗпП України роботодавець зобовязаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, якою передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

ОСОБА_6 з частиною першою статті 233 Кодексу працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до розяснень, що викладено у п 4. Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 р. (зі змінами) встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін.

Рішенням Конституційного Суду України від 22.02.2012 року №4-рп/2012 дано офіційне тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст.ст.117, 237-1 КЗпП України.

Конституційний суд України визначив, що в аспекті конституційного звернення положення ч.1 ст.233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст.ст.116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Виходячи з наведеного, суд вважає необґрунтованою заяву представника відповідача з приводу того, що позивачем пропущено тримісячний строк на звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди.

Судом встановлено, що позивачеві дійсно не було виплачено належні суми при звільненні.

Проте, суд вважає, що не проведення з позивачем остаточного розрахунку у день звільнення було зумовлено обєктивними причинами, оскільки на час звільнення позивача 28.11.2014 року, відповідач, який є бюджетною установою, діяв у відповідності з Постановою Кабінету Міністрів України № 595 від 07.11.2014 року «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей», відповідно до п. 2 якої Казначейське обслуговування місцевих бюджетів за видатками та кредитуванням у населених пунктах на тимчасово неконтрольованій території здійснюється після повернення такої території під контроль органів державної влади.

Тому, зясувавши всі обставини справи, права і обов'язки сторін, суд вважає, що непроведення розрахунку з позивачем у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, сталося не з вини відповідача, і саме з цих підстав відмовляє у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Сектору медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне судові витрати покласти на відповідача.

Керуючись ст. ст. 47, 116, 117, 233, 237-1 КЗпП України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218, п.2 ч.1 ст.367 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В

Позов ОСОБА_3 до Сектору медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області про стягнення заборгованості по заробітній платі, відшкодування за невикористані щорічні відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку, моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Сектору медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області на користь ОСОБА_3 заборгованість по заробітній платі у розмірі 11786 (одинадцять тисяч сімсот вісімдесят шість) грн. 64 коп., компенсацію за час невикористаних щорічних відпусток 4283 (чотири тисячі вісімдесят три) грн. 30 коп.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Суми, що підлягають стягненню, визначені без утримання прибуткового податку та інших обов'язкових платежів.

Рішення в частині стягнення заборгованості по заробітній платі підлягає негайному виконанню, але не більше ніж за один місяць.

Стягнути з Сектору медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області судовий збір на користь держави в сумі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Донецької області через Селидівський міський суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 31.07.2015 року

Суддя