У х в а л а

іменем україни

21 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Коротуна В.М.,

Ступак О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за клопотанням АТ «АБЛВ Банк» (AS «ABLV Bank») про надання дозволу на примусове виконання рішення третейського суду при асоціації комерційних банків Республіки Латвія від 02 грудня 2013 року у справі за позовом АТ «АБЛВ Банк» (AS «ABLV Bank») до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_4 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 12 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 08 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

АТ «АБЛВ Банк» (AS «ABLV Bank») звернулося до суду з клопотанням про визнання та надання дозволу на примусове виконати на території України Рішення Третейського суду при асоціації комерційних банків Латвії від 02 грудня 2013 року у справі № 240/2013 про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь AT АБЛВ Банк» (AS «ABLV Bank») (вул. Елізабетес, 23, м. Рига, LV-1010, єдиний реєстраційний номер 1) заборгованості в розмірі 62 907,23 латвійських лат, з яких 43 782,26 латвійських лат неповернена сума позики, 10 555,72 латвійських лат - відсотки за використання позикою, 7 905 латвійських лат ‒ пеня за затримку платежів та витрати третейського суду в сумі 664,25 латвійських лат, вказуючи на те, що в добровільному порядку боржниками рішення не виконується.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12 травня 2015 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 08 липня 2015 року, клопотання банку задоволено.

Визнано та надано дозвіл на примусове виконання на території України рішення Третейського суду при асоціації комерційних банків Латвії від 02 грудня 2013 року у справі № 240/2013 про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь АТ «АБЛВ Банк» (AS «ABLV Bank») заборгованості в розмірі 62 907,23 латвійських лат, з яких 43 782,26 латвійських лат ‒ неповернута сума позики; 10 555,72 латвійських лат - відсотки за використання позики, 7 905 латвійських лат - пеня за затримку платежів та витрати третейського суду 664,25 латвійських лат, що становить 2 068 003 грн 70 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_4 просить скасувати судові ухвали, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та постановити ухвалу про відмову в задоволенні клопотання банку.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 12 грудня 2011 року між AT «АБЛВ Банк» (AS «ABLV Bank»), що зареєстрований за законодавством Республіки Латвії (надалі -«Стягувач»), та Товариством «БАРІНГТОН ОВЕРСІЗ ЛІМІТЕД» («BARINGTON OVERSEAS LIMITED») укладено кредитний договір № ARV-251.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 12 грудня 2011 року між стягувачем та ОСОБА_2 укладено договір поруки № ARV- 251/02, відповідно до якого він зобов'язався відповідати за виконання зобов'язань за кредитним договором (надалі - «договір поруки 1»).

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 12 грудня 2011 року між стягувачем та ОСОБА_3 укладено договір поруки № ARV- 251/01, відповідно до якого вона зобов'язався відповідати за виконання зобов'язань за кредитним договором- «договір поруки 2»).

Згідно з пунктом 5.1. договору поруки 1 та пункту 5.1. договору поруки 2 будь-який спір, розбіжність або позов, що випливає з договору поруки, що стосуються зміни, порушення, припинення, законності, дії або тлумачення договору поруки, розглядаються на розсуд позивача (сторони) в судах Латвійської Республіки або в третейському суді Асоціації комерційних банків Латвії в Ризі відповідно зі статутом, регламентом зазначеного третейського суду і положенням про витрати третейського суду.

У зв'язку з невиконання зобов'язань за кредитним договором стягувач звернувся з позовом до Третейського суду при асоціації комерційних банків Латвії.

Рішенням Третейського суду при асоціації комерційних банків Латвії від 02 грудня 2013 року у справі № 240/2013 за позовом AT «АБЛВ Банк» (AS «ABLV Bank») до ОСОБА_2 ОСОБА_3, стягнуто солідарно з боржників на користь банку заборгованість у розмірі 62 907,23 латвійських лат.

Згідно зі ст. ІІІ Конвенції про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень, укладеної у м.Нью-Йорку (далі Нью-Йорська конвенція) арбітражне рішення незалежно від того, в якій країні воно винесене визнається обов'язковим. Такі ж за змістом положення містяться у ст. 35 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж».

Відповідно до вимог ст. 81 Закону України «Про міжнародне приватне право» в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили.

Виконання рішення іноземного суду передбачено Договором про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних, трудових та кримінальних справах від 1995 року, укладеного між Україною і Латвійською Республікою, який ратифікований у відповідному порядку.

Відповідно до статті 13 Договору про правову допомогу документи, що були на території однієї з Договірних Сторін складені або засвідчені офіційною особою (нотаріусом, офіційним перекладачем, експертом тощо) в межах компетенції та за встановленою формою і засвідчені печаткою, приймаються на території другої Договірної Сторони без будь-якого іншого засвідчення.

Документи, що на території однієї Договірної Сторони розглядаються як офіційні, користуються і на території другої Договірної Сторони доказовою силою офіційних документів.

Договором про правову допомогу, як спеціальним актом, у даному випадку встановлена спрощена процедура легалізації документів та не передбачена обов'язковість проставлення апостилю, а тому останній не є необхідним, про що зазначено в Конвенції.

Відповідно до вимог ст. 396 ЦПК України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено у випадках встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно зі ст. 49 Договору між Україною та Латвійською Республікою про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних, трудових та кримінальних справах, у визнанні судового рішення або у дозволі виконання може бути відмовлено: 1) якщо особа, яка порушила клопотання, або відповідач у справі не взяв участі в процесі внаслідок того, що йому чи його уповноваженому не був своєчасно та належним чином вручений виклик до суду; 2) якщо у тому самому правовому спору між тими ж сторонами на території Договірної Сторони, де повинно бути визнане та виконане рішення, було вже винесене рішення, що набуло чинності, або якщо установою цієї Договірної Сторони було раніше порушено провадження у даній справі; 3) якщо згідно з положеннями даного Договору, а у випадках, не передбачених даним Договором, відповідно до законодавства Договірної Сторони, на території якої рішення повинно бути визнаним та виконаним, справа відноситься до виключної компетенції її установ; 4) якщо відсутній документ, що підтверджує згоду сторін у справі про договірну підсудність.

Розглядаючи клопотання банку суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення вказаних вимог.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права при їх постановленні.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_4 відхилити, ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 12 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 08 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.В. Дем'яносов

Судді: В.М. Коротун

О.В. Ступак