Справа №577/1997/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Гетьман В. В.
Номер провадження 22-ц/788/1293/15 Суддя-доповідач - Лузан Л. В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Лузан Л. В.,

суддів - Дубровної В. В. , Сибільової Л. О.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Орлан-Транс-Груп"

на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 07 травня 2015 року

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Орлан-Транс-Груп" до ОСОБА_3

про стягнення матеріальної шкоди,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 07 травня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду і постановлення нового рішення про задоволення позовних вимог з тих підстав, що судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, що у справі не були доведені обставини, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, що висновки суду не відповідають обставинам справи та що судом були порушені норми матеріального і процесуального права .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається наступне.

Відповідно до наказу № 102 - кф від 18 серпня 2010 року ОСОБА_3 був тимчасово, з 18 серпня по 17 листопада 2010 року був прийнятий на роботу у Львівську філію ТОВ "Орлан-Транс-Груп" водієм автотранспортних засобів для перевезення вантажів у міжміському, міжобласному та міжнародному сполученні на вантажні автомобілі всіх марок, з повною індивідуальною матеріальною відповідальністю (а.с.7).

Наказом № 156-кф від 18 листопада 2010 року водію автомобільної колони № 7 ОСОБА_3 було продовжено трудовий договір на невизначений термін.

Наказом № 17-кф від 25 лютого 2015 року ОСОБА_3 звільнений з роботи за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України ( ас. 7, 8).

Як на підставу для задоволення позову ТОВ "Орлан-Транс-Груп" посилалось на те, що під час виконання перевезення на автопоїзді 16825КА/18416КА згідно міжнародної товарно-транспортної накладної (СМР) №034973 ОСОБА_3 було прийнято до перевезення вантаж (легкові автомобілі), однак при розвантаженні 04.04.2014 р. в с. Биков (Росія) було виявлено пошкодження вантажу (легкового автомобіля), про що складено відповідні документи (протокол огляду автомобіля при прийманні №044142). До перевізника, тобто до ТОВ "Орлан-Транс-Груп", було пред'явлено відповідну претензію. Витрати, понесені внаслідок відновлювального ремонту автомобіля згідно замовлення ремзони №7786 від 27.05.2014 р. та даної претензії склали 2060,09 грн. Названа в претензії сума по оплаті ремонту автомобіля ТОВ "Орлан-Транс-Груп" була перерахована на розрахунковий рахунок ТОВ "Жефко Україна".

Позивач просив стягнути з відповідача 2060,09 грн., про цьому посилався на вищенаведені обставини, а також на те, що діями працівника (ОСОБА_3) під час виконання трудових обов'язків товариству була заподіяна шкода.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, висновки суду відповідають матеріалам справи та вимогам закону, а доводи апеляційної скарги про протилежне не можна визнати обґрунтованими. При цьому виходить з наступного.

Відповідно до п. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Стаття 135-1 КЗпП України встановлює, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками, які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт затверджено постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року N 447/24 .

Як на підставу для задоволення позову позивач посилався на те, що з ОСОБА_3 був укладений договір про повну матеріальну відповідальність, оскільки відповідач виконував за суміщенням професій (посад) роботи за посадою експедитора з перевезення вантажів, а також роботи по прийомці вантажів, їх доставці і видачі.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про необґрунтованість названих доводів позивача. При цьому колегія суддів виходить з наступного.

"Переліком посад і робіт, які заміщуються або виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на зберігання, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва"(далі - Перелік) дійсно передбачена можливість укладення договорів про повну матеріальну відповідальність з працівниками, які :

1. або займають посади експедиторів з перевезення вантажів;

2. або виконують роботи з приймання та обробки для доставки (супроводження) вантажу, багажу, їхньої доставки (супроводження), видачі ( здачі).

Проте, ТОВ "Орлан-Транс-Груп" не надав переконливих доказів на підтвердження своїх доводів про те, що відповідач займав названу посаду, чи виконував названі роботи.

Зокрема.

По-перше. Позивач не надав відповідного наказу про призначення відповідача на посаду експедитора з перевезення вантажів або про призначення на цю посаду за суміщенням професій (посад).

По-друге. Обґрунтовуючи свої доводи про виконання відповідачем певного виду робіт, які занесені до Переліку від 28 грудня 1977 року N 447/24, позивач посилався на те, що в Інструкції водія автотранспортних засобів категорії "Е" зазначається, що при виконанні перевезення водій виконує роботи по прийманню вантажу та інших матеріальних цінностей, їх доставці (супроводженню) та видачі (здачі). Проте, не дивлячись на пропозицію колегії суддів (яка була викладена у надісланому позивачу листі від 24.07.2015 р.) надати докази про ознайомлення ОСОБА_3 з названою Інструкцією водія, - позивач таких доказів суду не надав.

За таких обставин колегія суддів виходить з того, що не можна притягувати працівника до відповідальності ( в тому числі і матеріальної ) за невиконання (неналежне виконання) трудових обов'язків, які не були доведені до його відому в установленому порядку.

Крім того, перевіряючи обґрунтованість доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 130 КЗпП України, яка передбачає загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників :

ч. 1. Працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

ч. 2. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. 4. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності.

Пленум Верховного Суду України в п. 8 постанови "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" від 29 грудня 1992 року N 14 роз'яснив, що виходячи з вимог ст. 15 ЦПК суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати:

- наявність прямої дійсної шкоди та її розмір;

- якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди;

- в чому полягала його вина;

- в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду;

- чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними;

- який майновий стан працівника.

Таким чином, у статті 130 КЗпП України наведений перелік юридичних фактів, сукупність яких дає власникові право притягти працівника до матеріальної відповідальності. Таких юри¬дичних фактів чотири :

- порушення працівником трудових обов'язків ;

- наявність прямої дійсної шкоди;

- причинний зв'язок між порушенням і шкодою;

- вина працівника.

Відсутність хоча б одного з цих фактів виключає можливість притягнення працівника до матеріаль¬ної відповідальності.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції на виконання положень ч.4 ст. 10 ЦПК України колегія суддів визнала за необхідне роз'яснити сторонам у справі, тобто ТОВ "Орлан-Транс-Груп" та ОСОБА_3, їх права та обов'язки, а також попередити про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, а також про вимоги ч.1 ст. 11 ЦПК України, якою передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Оскільки у справі, що розглядається, діюче законодавство покладає саме на позивача обов'язок доводити свої позовні вимоги, у надісланому факсом листі від 24.07.2015 р. позивачу було запропоновано надати Апеляційному суду Сумської області додаткові письмові докази та письмові пояснення з питань, які мають відношення до спору, що розглядається у даній справі, зокрема, з наступних питань :

- чи був ОСОБА_3 ознайомлений зі змістом "інструкції водія автотранспортного засобу категорії "Е", копія якої була додана до позову ?

- чи було зафіксоване у присутності ОСОБА_3 і яким чином пошкодження вантажу (легкових автомобілів) під час розвантаження вантажу ? Які документи складались з цього приводу, чи підписував їх ОСОБА_3 ?

- в чому полягає вина водія ОСОБА_3 у заподіянні шкоди, про відшкодування якої заявлений позов ?

30 липня 2015 року до Апеляційного суду Сумської області факсом від ТОВ "Орлан-Транс-Груп" надійшли додаткові пояснення, в яких відповідь на вищеназвані питання була відсутня.

Таким чином, ТОВ "Орлан-Транс-Груп", як позивач у справі, не надало суду належні докази на підтвердження своїх доводів щодо обставин, які мають значення при вирішенні спору у даній справі, і наявність яких давала б підстави для задоволення позову, а саме :

- позивач не надав доказів про те, у якому стані був вантаж, який передавався ОСОБА_3 для перевезення, зокрема, наприклад, акт приймання-передачі вантажу під звіт водія. За відсутності таких документів позивач позбавився можливості довести, що ОСОБА_3 був переданий автомобіль без будь-яких пошкоджень ;

- позивач не надав будь-яких пояснень та відповідних доказів про те, яке пошкодження вантажу (легкового автомобіля) було виявлено під час розвантаження вантажу. З наданого суду "Протоколу осмотра автомобіля при приемке № 044142" не можна зробити висновків про характер виявленого пошкодження автомобіля та механізм його утворення, що не надає суду можливості зробити висновки про наявність вини водія у виникненні цього пошкодження ;

- позивач не надав будь-яких пояснень та відповідних доказів про те, в чому полягає вина водія ОСОБА_3 у заподіянні шкоди, про відшкодування якої заявлений позов .

Зі змісту ч.2 ст. 130 КЗпП вбачається, що працівник може бути притягнутий до матеріальної відповідальності за умови, якщо під час розгляду справи буде доведено, що допущене ним порушення трудових обов'язків стало причиною заподіяної товариству шкоди, тобто шкода повинна бути ре¬зультатом порушення. Працівник не може бути притягнений до матеріальної відпов¬ідальності, якщо він не порушував свої трудові обов'язки.

В той же час ТОВ "Орлан-Транс-Груп" не надало будь-яких пояснень та відповідних доказів про те, результатом яких винних, протиправних дій (бездіяльності) відповідача стало пошкодження автомобіля, яке було виявлено під час здачі вантажу.

Крім того, відсутність у справі інформації про характер виявленого пошкодження автомобіля та про механізм його утворення ( не дивлячись на те, що позивачу пропонувалось надати з цього приводу пояснення та відповідні докази) не дає можливості обговорити питання про те, чи не відносяться понесені ТОВ "Орлан-Транс-Груп" витрати до ка¬тегорії нормального виробничо-господарського риску. В той же час ч.2 ст. 130 КЗпП не допускає можливості покладення на праців¬ника матеріальної відповідальності за шкоду, яка відноситься до ка¬тегорії нормального виробничо-господарського риску.

Таким чином, за відсутності доказів про те, яке порушення трудових обов'язків допустив відповідач; чи є причинний зв'язок між цим порушенням і шкодою; та чи є вина працівника у заподіянні шкоди, тобто за відсутності доказів щодо трьох юридичних фактів з чотирьох, про які йде мова у статті 130 КЗпП України, виключається можливість притягнення працівника до матеріаль¬ної відповідальності.

Не є підставою для задоволення позову і положення Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, на яку посилається позивач у своїх додаткових поясненнях. Зі змісту названого нормативного акту вбачається, що "перевізником", відповідальність якого передбачена Конвенцією, в даному разі є ТОВ "Орлан-Транс-Груп", а не ОСОБА_3, який перевозив вантаж відповідно до укладеного з позивачем трудового договору і, отже, ОСОБА_3 несе відповідальність перед позивачем з підстав, передбачених КЗпП України.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що судом першої інстанції були повно та всебічно встановлені обставини справи, правильно застосовані норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення суду у оскаржуваній частині слід залишити без змін.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Орлан-Транс-Груп" відхилити.

Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 07 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий -

Судді -