АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/2751/15 Доповідач - Макаров Г.О.
Категорія: договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Макарова Г.О.,

суддів: Кружиліної О.А., Кіся П.В.,

за участю секретаря - Рязанової С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання дій, що передують укладенню договору незаконними та розірвання кредитного договору та за зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_2 про визнання припиненим зобов'язання, що виникло з договору поруки , -

встановила:

14 серпня 2012 року ОСОБА_2 звернулась до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Харківської обласної дирекції (далі Банк) з позовом, в обґрунтування якого зазначила, що 02.04.2007 року вона уклала з Банком кредитний договір № 014/0074/74/85356 (далі Договір, Кредитний договір) за умовами якого отримала кредитні кошти на споживчі цілі в сумі 34340,00 доларів США, що в еквіваленті складало 173417,00 грн., строком до 02.04.2027 під 13,25 річних. Підписання вказаного договору відбулось в наслідок чисельних порушень з боку Банку, а саме ненадання позичальнику вичерпної та повної інформації про надану фінансову послугу, можливі форми, строки та валюту кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту, варіанти його повернення, кількість та частоту платежів, переваги та недоліки тих чи інших умов кредитування, валютні ризики. Позивач просила визнати дії відповідача, що передували укладенню договору, незаконними, розірвати кредитний договір та відстрочити виконання рішення суду на 36 місяців.

Банк, посилаючись на невиконання ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_1 умов зазначеного вище кредитного договору, звернувся з зустрічним позовом про солідарне стягнення з останніх заборгованості за кредитним договором, яка з урахуванням відсотків, штрафів та пені складає 46365,92 доларів США, а за офіційним курсом НБУ становить 370602,80 грн.

ОСОБА_4 подала до суду зустрічний по відношенню до вимог Банку позов про визнання припиненим зобов'язання, що виникло з договору поруки № 014/0074/74/85356/2 від 02.04.2007 року мотивуючи тим, що 14.04.2009 року між Банком та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду до кредитного договору, якою до нього внесені істотні зміни, згоду на які вона, як поручитель, не давала, отже зобов'язання за договором поруки є припиненими, про що позивач просила визнати суд.

В суді кожна з сторін висловилась про необхідність задоволення саме її вимог, при цьому в задоволенні вимог Банку просив відмовити представник ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Стосовно останньої - в тій частині, що стосується солідарного стягнення заборгованості. Представник ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заперечував проти задоволення вимог як ОСОБА_2, так і ОСОБА_1

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 08.12.2014 року позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання дій відповідача, що передують укладенню договору, незаконними та розірвання кредитного договору залишено без задоволення. Зустрічний позов Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено та стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором № 014/014/0074/74/85356 від 02.04.2007 року, станом на 18.07.2012 року, в розмірі 370602 (триста сімдесят тисяч шістсот дві) гривні 80 копійок, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 204671 (двісті чотири тисячі шістсот сімдесят одна) гривні 15 копійок; суми нарахованих відсотків - 296 (двісті дев'яносто шість) гривень 38 копійок; суми простроченої заборгованості по відсотках за кредитом - 65255 (шістдесят п'ять тисяч двісті п'ятдесят п'ять) гривень 25 копійок; штрафу за порушення строків виконання зобов'язань за відсотками - 7320 (сім тисяч триста двадцять) гривень; пені - 93060 (тридцять дев'ять тисяч шістдесят гривень) 02 копійки, на рахунок № НОМЕР_1 в Харківській обласній дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль», МФО 350589, код 23321095. Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» судовий збір з кожної по 1609 (одна тисяча шістсот дев'ять) гривень 50 копійок на рахунок № НОМЕР_2 в Харківській обласній дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль», МФО 350589, код 23321095.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_2 про визнання припиненим зобов'язання, що виникло з договору поруки, залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення яким визнати зобов'язання за договором поруки припиненим, в решті позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки всі обставини справи розглядалися судом упереджено та однобоко в наслідок чого обставини справи встановлені судом не у повному обсязі. Судом першої інстанції не з'ясовані обставини, що під час дії укладеного між ОСОБА_1 та Банком договору поруки виникли суттєві порушення норм чинного законодавства та її прав, як поручителя, оскільки дії Банку при укладенні додаткової угоди лише до кредитного договору суперечать вимогам ч. 1 ст. 559 ЦК України та положеннями укладеного між сторонами договору поруки, Також Банк порушив приписи чинного законодавства та умови іпотечного договору, змінив розмір частини зобов'язання, що підлягає поверненню у відповідний термін, без згоди на те поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності ОСОБА_1, як поручителя. Судом не встановлено, що лист до додаткової угоди не має жодних умов, щодо зміни основного зобов'язання, має невідоме джерело виникнення, отже не може бути додатковою угодою з поручителем за своїм змістом і формою та відповідно не може підтверджувати факт підписання додаткової угоди. та відповідно не може підтверджувати факт підписання додаткової угоди. ОСОБА_1 вважає, що не повинна нести ризик незаконної зміни обставин, з урахуванням вимог розумності та справедливості.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 308 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Частинами 1, 3 ст. 10, ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 57, ч. 3, 4 ст. 60, 143, 179 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно розтлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 526 Цивільного кодексу України, передбачає, що зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно умов договору та вимог ЦК України.

Відповідно до ст. 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 статті 553 Цивільного кодексу України. за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно ч. 1 ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведення належним чином.

В силу ст. 611 Цивільного кодексу України, при порушенні зобов'язань наступають наслідки, встановлені договором чи законом, зокрема розірвання договору, сплата неустойки, відшкодування збитків.

За ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 543 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі.

Частинами 1,2 ст. 554 Цивільного кодексу України, передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно ст. 1054 Цивільного кодексу України, до відносин кредитного договору застосовуються положення, що регулюють відносини договору займу.

Рішення суду першої інстанції обґрунтоване встановленням таких фактів та відповідних їм правовідносин:

02.04.2007 року між ВАТ «Райфайзен Банк Аваль», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 014/0074/74/85356, за яким остання отримала кредит в сумі 34340,00 доларів США для придбання квартири АДРЕСА_1 в м. Харкові, терміном користування до 02.04.2027 під 13,25% річних (а.с. 6-11).

В забезпечення виконання умов кредитного договору, між Банком та ОСОБА_1, яка на той час мала прізвище «ОСОБА_1», укладено договір поруки № 014/0074/74/85356/2 від 02.04.2007 року, за умовами якого остання взяла на себе зобов'язання перед Банком відповідати по борговим зобов'язанням ОСОБА_2, які виникають з Договору, а саме з повернення кредиту, сплати відсотків, комісійної винагороди, неустойки (пені, штрафу) в розмірі, строки та у випадках, передбачених Договором (а.с. 49-50).

14.04.2009 року між Банком та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду до кредитного договору, за умовами якої визначено суму фактичної заборгованості за кредитним договором, позичальнику надано кредитні канікули, визначений розмір відсотків від сукупної заборгованості за процентами, які повинні бути сплачені протягом кредитних канікул та розмір щомісячних платежів, узгоджено новий графік погашення кредиту та його сукупна вартість (а.с. 12-16).

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 при розгляді справи судом першої інстанції, не заперечували наявність заборгованості перед Банком, яка виникла через невиконання умов Договору, не спростовували розмірів заборгованості, розрахованої Банком, разом з тим ОСОБА_2, як на підставу для задоволення свого позову, вказувала на невиконання Банком своїх зобов'язань в частині проведення переддоговірної роботи з нею, наслідком чого стало укладення Договору на вкрай невигідних для неї умовах. Судом встановлено, що вказане твердження не відповідає дійсності, так як ОСОБА_2 була ознайомлена у письмовій формі з кредитними умовами як під час укладення Договору 02.04.2007 так і в наступному, під час укладення Додаткової угоди (а.с. 69, 71-73).

При розгляді справи судом апеляційної інстанції, ОСОБА_4 також як і в суді першої інстанції, зазначала, що вона не ставила свій підпис у розділі «підпис» та рукописний текст «ОСОБА_1.» в розділі «ПІБ» в листі датованому 14.04.2009 року, відповідно до якого ОСОБА_1 надала згоду на зміну умов Кредитного договору, і підтвердила, що її зобов'язання як Поручителя відповідно до договору поруки № 014/0074/74/85356/2 від 02.04.2007 р. зберігаються і забезпечують виконання зобов'язань позичальника за Кредитним договором № 014/0074/74/85356 від 02.04.2007 року, з урахуванням внесених змін. Посилаючись на те, що про існування даного документу їй стало відомо лише при розгляді справи судом першої інстанції, оскільки ніякої згоди вона не давала, та зазначений підпис поставлено не нею, а невідомою їй особою.

У відповідності до вимог ч. 4 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України, відповідачу ОСОБА_1 було роз'яснено її право звернутись до суду апеляційної інстанції з клопотанням про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи. Однак ОСОБА_1, відповідно до вимог ч. 3 ст. 10 та ч. 2 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, не зважаючи на сприяння апеляційним судом всебічному і повному з'ясування обставин справи, не скористалася своїми правами та не довела ті обставини, на які вона посилалася.

З урахуванням зазначеного, судова колегія не бере до уваги посилання ОСОБА_1 про відсутність її згоди на внесення змін до Договору, несповіщення останньої про такі зміни, наслідком чого, на її думку, має стати припинення її зобов'язань перед Банком за договором поруки, так як додатки до Додаткової угоди до Договору, укладеної між Банком та позичальником, містять лист, відповідно до якого ОСОБА_1 надає згоду на зміну умов Договору відповідно до Додаткової угоди та підтверджує, що її зобов'язання як поручителя зберігаються та забезпечують виконання зобов'язань позичальника за Договором з врахуванням внесених змін (а.с. 107).

З погляду на вищевикладене, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовів ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Разом з тим, суд першої інстанції встановив, що позовні вимоги Банку підлягають задоволенню, як належно обґрунтовані: наявність договірних відносин з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підтверджена відповідними угодами, розмір заборгованості - відповідним розрахунком, заперечень на який сторонами не надано (29-42, 46-50).

Такий висновок є обґрунтованим, оскільки суд дійшов його на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, та наявних в ній доказів, яким дана відповідна оцінка. Правильно встановивши юридичну природу виниклих правовідносин, суд застосував закон, який їх регулює.

Доводи викладені в апеляційній скарзі були предметом судової перевірки та не дістали об'єктивного підтвердження.

Наведені у рішенні мотиви визнання цих доводів безпідставними, судова колегія вважає обґрунтованими, такими що відповідають матеріалам справи.

Оскільки судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення відносно скасування чи зміни оскаржуємого судового рішення і висновків суду першої інстанції не спростовують, в її задоволенні належить відмовити на підставі ст.308 Цивільного процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 313-315, 317, 319, 321, 322, 324, 325 Цивільного процесуального кодексу України, судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2014 року - відхилити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді: -