У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді - Ковалевича С.П.

суддів: Демянчук С.В., Шеремет А.М.

секретар судового засідання - Ковальчук Л.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про виселення.

Перевіривши докази та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 12 березня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Виселено ОСОБА_1, ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1, без надання їм іншого житлового приміщення.

Зобов'язано вселити ОСОБА_4 у квартиру АДРЕСА_1.

Вирішено питання розподілу судових витрат: стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 243,60 грн.

Вважаючи дане рішення незаконним через порушення судом норм матеріального та процесуального права та неповне встановлення обставин, які мають значення для справи, ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу.

На обґрунтування скарги вказує, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції прийшов до висновку, що як передбачено ч.3 ст.116, ст.ст.150, 155 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм жилого приміщення. Проте з таким висновком суду не погоджується. Зазначає, що їй на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1, яку вона використовує для свого проживання та членів своєї сім'ї. Вказану квартиру вона придбала в результаті укладення договору валютного кредитування із КБ «Приватбанк» та була предметом іпотеки згідно Закону України «Про іпотеку». Таким чином, висновок суду про те, що відповідачі самостійно вселилися і проживають у спірній квартирі не відповідає дійсним обставинам справи та наявним доказам.

Крім того, судом не було взято до уваги, що відчуження квартири КБ «Приватбанк» було здійснено внаслідок невиконання відповідачем кредитних зобов'язань в іноземній валюті.

Вважає, що у відповідності до ст. 58 Конституції України у даній справі суд повинен був застосувати положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Посилаючись на викладені обставини, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким в позові ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріалами справи встановлено, що рішенням Рівненського міського суду від 31.10.2012р. задоволено позовні вимоги ПАТ КБ „Приватбанк" та звернуто стягнення на предмет іпотеки, однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, шляхом надання Банку права її продажу від свого імені будь-якій особі. Виселено відповідачів з вказаної квартири.

Рішення набрало законної сили.

Використовуючи таке своє право, Банк 04.02.2014р. уклав договір купівлі-продажу вказаної квартири з ОСОБА_2 Договір внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за номером НОМЕР_1.

Вказаний договір купівлі-продажу оскаржувався ОСОБА_1, однак рішенням Рівненського міського суду від 02.10.2014р. в позові їй відмовлено і це рішення набрало законної сили ( а.с. 60,62)

ОСОБА_2 хоче використати придбану квартиру для потреб своєї сім"ї, однак не може вселитися в неї разом із сім"єю, оскільки в квартирі залишаються проживати та бути зареєстрованими відповідачі по справі, ОСОБА_1 та ОСОБА_3

За наведених обставин суд першої інстанції правильно керуючись ст. ст. 319,321 ЦК України та ст. 150, 150 ЖК України постановив рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та виселив відповідачів зі спірної квартири, оскільки право власності є непорушним, власник володіє, користується та розпоряджається своє власністю на свій розсуд та власник не може бути позбавлений свого права на користування квартирою.

Не заслуговують на увагу твердження в апеляційній скарзі ОСОБА_1 про те, що вона не займала вказаної квартири самоправно, а отже не може бути виселена з не. З часу укладення договору купівлі продажу квартири з ОСОБА_2, вважається що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживають в ній самоправно.

Не заслуговують на увагу і твердження апелянта про те, що в даній справі повинен був застосований Закон України „Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті". Вказаний Закон прийнятий в червні місяці 2014р., в той час, як рішення Рівненського суду про звернення стягнення на предмет іпотеки прийнятий іще 31.10.2012р.

Доводи апелянта, які викладені в його апеляційній скарзі не спростовують висновків суду, з якими погоджується і колегія суддів.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував дійсні обставини по справі, дав належну оцінку зібраним доказам і постановив рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 307, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Сторони по справі мають право оскаржити рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду протягом двадцяти днів з дня проголошення ухвали апеляційної інстанції в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: С.П. Ковалевич

Судді: С.В. Демянчук

А.М. Шеремет