У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гончара В. П.,

суддів: Амеліна В. І., Остапчука Д. О.,

Карпенко С. О., Савченко В. О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про виселення та зняття із реєстраційного обліку, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 28 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, у якому просило виселити ОСОБА_3 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі АДРЕСА_1, та зняти їх із реєстраційного обліку.

Посилалось на те, що рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 лютого 2013 року у справі № 0907/15696/2012 позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення задоволено частково, звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 39,4 кв. м, житловою площею 17,2 кв. м. Оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки є підставою для виселення всіх мешканців, просило задовольнити позов.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 28 квітня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалені у справі судові рішення просить скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню на таких підставах

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, посилаючись на норми Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон № 1304-VII), виходив із того, що відчуження предмета іпотеки на стадії виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки наразі не може бути здійснене, а виселення є елементом процедур, що забезпечують можливість відчуження майна, безпосередньо пов'язане з відчуженням і передує моменту відчуження, тому виселення відповідача із житлового будинку, на який звернуто стягнення, не може бути проведене відповідно до вказаного Закону.

Проте з такими висновками судів повністю погодитись не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 лютого 2013 року у справі № 0907/15696/2012 позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення задоволено частково. Звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 39,4 кв. м, житловою площею 17,2 кв. м.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку <nau://ukr/898-15|st33>» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Із аналізу положень ст. 109 ЖК Української РСР та ст. 40 Закону Закону України «Про іпотеку <nau://ukr/898-15|st33>» випливає, що всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги у тому разі, якщо іпотекодержатель прийняв рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. За таких обставин, якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Вимога закону про направлення мешканцям письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення не стосується виселення мешканців на підставі рішення суду про зверненням стягнення на предмет іпотеки, а стосується позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки.

Із матеріалів справи вбачається, що 25 липня 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» надсилало на адресу ОСОБА_3 вимогу № 30.1.0.0/2-548 про добровільне звільнення квартири АДРЕСА_1, загальною площею 39,4 кв. м, житловою площею 17,2 кв. м (а. с. 32).

Суди, правильно встановивши, що позивач має законні підстави для виселення у судовому порядку відповідача зі спірної квартири за наявності рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та вимоги про добровільне звільнення житла, у той же час на порушення приписів ст. ст. 212, 303 ЦПК України відмовили в задоволенні позову у зв'язку із законодавчою забороною, встановленою Законом № 1304-VII.

Відповідно до Закону № 1304-VII протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу <nau://ukr/2654-12|st4>» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку <nau://ukr/898-15|st5>», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

З огляду на статтю 3 вказаного Закону він носить тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

За своїм змістом вказаний Закон встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться.

Оскільки предметом позову є виселення мешканців із житлового приміщення, на яке уже звернуто стягнення на підставі рішення суду, а вказаний Закон встановлює саме порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, тому висновок судів про можливість застосування положень Закону № 1304-VII до спірних правовідносин є неправильним, оскільки такими спірні правовідносини не врегульовані.

Порушення судами при розгляді справи норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для її правильного вирішення, тому ухвалені у справі судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу вимог ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 28 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В. П. Гончар

Судді: В. І. Амелін

С. О. Карпенко

Д. О. Остапчук

В. О. Савченко