Справа № 353/339/15-ц
Провадження № 2/353/162/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2015 року м.Тлумач

Тлумацький районний суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого - судді Луковкіна У.Ю.

з участю секретарів Бойко В.Я., Мороз М.І.

представників позивачки ОСОБА_1: ОСОБА_2 та адвоката ОСОБА_3

представника відповідачки ОСОБА_4 адвоката - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тлумач цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, неповнолітніх: ОСОБА_7 та ОСОБА_8, законним представником яких є ОСОБА_4, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, шляхом виселення, -

В С Т А Н О В И В:

До Тлумацького районного суду Івано-Франківської області звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_6, неповнолітніх: ОСОБА_7 та ОСОБА_8, законним представником яких є ОСОБА_4, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні шляхом їх виселення із житлового будинку, розташованого по вул. Я.Мудрого, 4А, м. Тлумач Івано-Франківської області без надання іншого житлового приміщення. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що вона ОСОБА_1, є власником вказаного домоволодіння. 19.11.2002 року за її згодою у домоволодінні було зареєстровано її онуку - ОСОБА_4 (відповідачка) з неповнолітньою донькою ОСОБА_8 Літом 2008 року ОСОБА_4 (відповідачка) разом з донькою та чоловіком ОСОБА_6 (відповідач) поселились у належному їй домоволодіння, тоді як ОСОБА_9 (відповідач) був та залишається зареєстрованим по іншій адресі. 10.05.2011 року у даному домоволодіння було зареєстровано та заселено неповнолітнього сина відповідачів ОСОБА_7 Відповідачі були вселені у будинок, де були створені всі умови, а позивачка переселилась у літню кухню. Зазначає, що оскільки вона людина похилого віку (76 років), тому у 2008 році дозволила членам сімї користуватись будинком, оскільки надіялась на допомогу та підтримку. Проте відповідачка ОСОБА_4 з 2008 року негативно відноситься до неї, обзиває, знущається, вимагає переписати будинок на неї, на підставі чого позивачка зверталась до Тлумацького РВ УМВС України в Івано-Франківській області з метою недопущення насильства у сімї. Позивачка просила відповідачів добровільно знятись з місця реєстрації та виселитись з належного їй домоволодіння, про що направляла відповідачам письмову вимогу. Дана вимога не була виконана, однак після перенумерації житлових будинків, проведеної на підставі рішення комітету Тлумацької міської ради Івано-Франківської області № 45 від 22.04.2015 року, домоволодінню належному позивачці було присвоєно нову адресу: вул. Я.Мудрого, 4 А, м. Тлумач Івано-Франківської області, а отже вимога щодо зняття з реєстрації відповідачів відпала, оскільки позивачка не давала дозволу на їх перереєстрацію, а тому вони залишились зареєстрованими за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. Крім цього зазначає, що станом на 20.03.2015 року відповідачі допустили заборгованість по комунальних платежах на суму 1647,36 грн., яку позивачка змушена погашати за свій рахунок. Враховуючи вищенаведене позивачка просить суд усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їй майном, шляхом виселення ОСОБА_4, ОСОБА_6 та неповнолітніх: ОСОБА_7 та ОСОБА_8, законним представником яких є ОСОБА_4, із житлового будинку, розташованого по вул. Я.Мудрого, 4А, м. Тлумач Івано-Франківської області, без надання іншого житлового приміщення. Також просила судові витрати покласти на відповідачів.

У судове засідання позивачка ОСОБА_1 не зявилась, причин неявки суду не повідомила, хоча була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. Позивачка ОСОБА_1 під час судових засідань, в яких приймала участь, зазначала, що за її згодою у житловий будинок було вселено внучку ОСОБА_4 (відповідачка) з донькою ОСОБА_8, як членів сімї. Після одруження з ОСОБА_6 (відповідач), у онуки народився син, який також був зареєстрований в належному їй житловому будинку за її згодою. Проте на проживання та реєстрацію в її будинку та ОСОБА_6 вона згоди не давала. Після одруження відповідачі проживають у належному їй житловому будинку, а вона добровільно перейшла проживати до літньої кухні, після того як там був проведений ремонт. Вказала, що до кінця 2014 р. у неї з відповідачами жодних непорозумінь не було, але потім відповідачка ОСОБА_4 вкрала у неї документи на будинок, які потім повернула. Відповідачі без її дозволу знесли паркан та туалет, побудували гараж, зробили ремонт у будинку, встановили опалення, поміняли вікна. Позивачка за свій рахунок купила газовий лічильник та підвела газ. Зазначає, що ОСОБА_4 (відповідачка) погрожує їй фізичною розправою та обіцяє зруйнувати будинок. У березні 2015 року ОСОБА_4 (відповідачка) побила її та зламала телефон, однак вона до міліції не зверталась та побої не знімала. 08.10.2013 року їй було проведено операцію на поламаному бедрі та під час перебування у лікарні її провідувала донька та внучка (відповідачка). Вказує, що вона посвідчила на імя свого сина заповіт, яким заповіла житловий будинок, де зараз проживають відповідачі.

Представники позивачки ОСОБА_1: ОСОБА_10В.(син позивачки) та адвокат ОСОБА_3 позов їх довірительки, з врахуванням змінених позовних вимог, підтримали і просили його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник позивачки ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_3 додатково зазначив, що з 2008 року відповідачка ОСОБА_4 вселилась у належне позивачці домоволодіння. Відповідачі здійснюють перешкоди у користуванні житловим будинком, порушуючи права ОСОБА_1 як власника, зокрема, без згоди позивачки знесли паркан, курник та туалет, пошкодили телевізор, незаконно побудували гараж, здійснили ремонт її житлового будинку. Знесення туалету на подвірї призвело до порушення санітарних норм та позбавило позивачку можливості туди ходити. Також додав, що позивачка двічі зверталась до міліції, проте це не дало жодних наслідків. Представник позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 додатково зазначив, що відповідачка ОСОБА_4 зареєструвалась у належному позивачці домоволодінні та вїхала туди у 2008 році. Під час дебатів зазначив, що не давав згоди на проживання сімї відповідачів в будинку матері, а тому тепер необхідно їх виселити. Зазначив, що матір жалілась йому на те, що внучка ображає та бє її, а через неправомірні дії відповідачів щодо будівництва гаражу, його матір стала інвалідом, бо перечепилась на подвірї через будматеріали.

Відповідачка, законний представник неповнолітніх: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - ОСОБА_4 в судове засідання не зявилась, причин неявки суду не повідомила, хоча була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи.

У попередніх судових засіданнях проти задоволення позову заперечувала, вказала, що з 2002 р. була зареєстрована в будинковолодінні позивачки, проте там не проживала, а протягом 2004 - 2008 років знімала разом з сімєю інше житло. У 2008 році, на прохання бабусі ОСОБА_1, вона переїхала разом з сімєю проживати у домоволодіння, належне позивачці, та почала вести з нею спільне господарство. Оскільки на момент переїзду з сімєю в будинок бабусі остання запевняла, що вони в подальшому будуть проживати в цьому будинку, грошові кошти, які вони з чоловіком накопичували для придбання власного житла, вони вклали в капітальний ремонт будинковолодіння бабусі та його переобладнання. Вона завжди допомагала бабусі, в т.ч. і тоді, коли остання лежала в лікарні. Догляд за бабусею здійснювала та її матір ОСОБА_11 (дочка позивачки). Зазначала, що у неї почали виникали суперечки з позивачкою в кінці 2014 р., коли її дядько ОСОБА_2 разом з сімєю приїхав з м. Горлівка Донецької області, однак вона не ображала бабусю нецензурними словами, не била її та не пошкоджувала її майно. Визнала, що дійсно туалет, який знаходився на подвірї був знесений, однак син позивачки придбав для неї біотуалет, який знаходиться в приміщенні літньої кухні, що є зручніше для позивачки.

Представник відповідачки ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, вказав, що відповідачі мають право на проживання у домоволодінні, належному позивачці, як члени сімї, оскільки були вселені в нього за добровільною згодою позивачки. Просив зважите на те, що доводи позивачки щодо незаконного будівництва та руйнування будинковолодіння є надуманими, оскільки проведення капітального ремонту будинку (заміна старих вікон на металопластикові, заміна дверей, проведення газу та водопостачання, монтаж опалення, влаштування септиків, тощо), знесення туалету, будівництво гаражу погоджувалось з позивачкою. Зокрема про це свідчить те, що позивачка нікуди не зверталась з вимогою щодо припинення неправомірних дій відповідачів. Щодо нанесення тілесних ушкоджень відповідачкою зазначив, що позивачкою жодних доказів щодо цього не надано, зокрема, відсутні висновки судово-медичної експертизи. Крім того, виселення членів сімї без надання іншого житлового приміщення можливе лише у разі систематичного порушення ними правил співжиття, їх антигромадської поведінки та відсутності, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Зазначив, що в матеріалах справи інформація щодо вказаних заходів відсутня, як і відсутні документи та пояснення свідків, що підтверджують протиправну поведінку відповідачів щодо позивачки. Просив зважити на висновок органу опіки та піклування Тлумацької РДА, який визнав недоцільним виселення неповнолітніх дітей відповідачів та встановив, що іншим житлом ОСОБА_4 дітей забезпечити не можуть.

Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання не зявився, до суду подав письмову заяву, в якій вказав, що позов не визнає, заперечує проти його задоволення, просив розгляд справи провести у його відсутність. В попередніх судових засіданнях, щодо задоволення позову заперечував, підтримував думку відповідачки ОСОБА_4 та її адвоката ОСОБА_5 Додатково зазначав, що заповіт був посвідчений позивачкою спочатку на ОСОБА_11, яка є донькою позивачки ОСОБА_1 та матірю відповідачки ОСОБА_4, а потім, після переїзду з Донецької області її сина ОСОБА_2 з сімєю, позивачка склала інший заповіт, яким заповіла свій будинок ОСОБА_2

Представник органу опіки та піклування Тлумацької РДА, в судове засідання не зявився, причин неявки суду не повідомив. У попередніх судових засіданнях заперечував проти задоволення позовних вимог щодо виселення ОСОБА_4 та її неповнолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8 Підтримав думку, викладену у висновку органу опіки та піклування Тлумацької РДА. Зазначив, що в ході проведеної перевірки встановлено, що відповідачі не можуть забезпечити дітей іншим житлом, під час проживання у домоволодінні, належному позивачці, вони вклали значну суму коштів для покращення житлово-побутових умов, а тому виселення неповнолітніх дітей з житлового будинку по вул. Я.Мудрого, 4а, м. Тлумач Івано-Франківської області, належного позивачці ОСОБА_1, є недоцільним.

Свідок ОСОБА_11, яка є донькою позивачки та матірю відповідачки, в судовому засіданні показала, що вона до 1994 року жила разом з матірю ОСОБА_1 (позивачка). Батько ОСОБА_10 помер 1999 року і матір успадкувала все його майно. Ствердила, що мати (позивачка) казала відповідачам заселятись у будинок, а вона буде проживати окремо від них - у літній кухні. Після того, як відповідачі переїхали до будинку позивачки, вони вклали в нього значну кількість грошових коштів, провели ремонт, підвели воду, як до житлового будинку, так і до літньої кухні, зробили опалення, тощо. Вона з відповідачами постійно піклувалась про матір, доглядали її як тоді, коли вона перебувала дома, так і тоді, коли вона лежала в лікарні.

Свідок ОСОБА_2, яка є невісткою позивачки, в судовому засіданні показала, що вона з чоловіком проживала у ІНФОРМАЦІЯ_2 та у звязку з проведенням АТО вони переїхали до м. Івано-Франківська. До серпня 2014 року проживали у родичів в м. Тлумач Івано-Франківської області. Потім з вересня по жовтень 2014 року проживали в позивачки у літній кухні, а позивачка в цей період проживала у своєї доньки ОСОБА_11 Ствердила, що вона з 2008 року по 2015 рік була у м. Тлумач Івано-Франківської області лише два рази, а її чоловік ОСОБА_2 (син позивачки) кожний рік провідував матір. Повідомила, що позивачка розповідала їй, що внучка її ображає нецензурними словами, проте особисто вона цього не чула.

Свідок ОСОБА_12, яка є свахою позивачки, в судовому засіданні ствердила, що вона проживала у ІНФОРМАЦІЯ_2 та у звязку з проведенням АТО вона в липні 2014 року переїхала до м. Івано-Франківська. З липня 2014 року вона тричі була у позивачки в м. Тлумач Івано-Франківської області та кожного тижня дзвонила їй. Також їй відомо, що позивачка зверталась до міліції з приводу побоїв, але особисто вона не була присутня при тому, як відповідачі вчиняли щодо позивачки протиправні дії, та наслідків побоїв вона не бачила.

Свідок ОСОБА_13, яка працює з 2004 року поштаркою у Відділенні поштового звязку Тлумач № 1, в судовому засіданні ствердила, що в листопаді 2014 року, коли вона приносила позивачці пенсію, то ОСОБА_1 говорила, що внучка її побила. Особисто вона не була присутня при будь-яких конфліктах між позивачкою та відповідачами, наслідків побоїв або пошкоджених речей позивачки не бачила.

Заслухавши учасників справи, опитавши свідків, врахувавши думку органу опіки та піклування Тлумацької РДА, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 (позивачка) успадкувала після смерті чоловіка ОСОБА_10 (свідоцтво про смерть а.с. 10) житловий будинок, розташований по вул. Я.Мудрого, 4 м. Тлумач Івано-Франківської області, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.09.2000 року (а.с. 9). Згідно копії будинкової книги (а.с. 15-17) на день подання позову у вказаному домоволодінні були зареєстровані ОСОБА_1 (позивачка), ОСОБА_4 (відповідачка), та неповнолітні: ОСОБА_8 і ОСОБА_7 (діти відповідачів, копії свідоцтв про народження а.с. 94, 95). Відповідач ОСОБА_6 значиться зареєстрованим ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується адресною довідкою Тлумацького РС УДМС в Івано-Франківській області (а.с. 55). Згідно рішення Виконавчого комітету Тлумацької міської ради від 22.04.2015 року на підставі проведеної інвентаризації будівель, житловому будинку, що належить ОСОБА_1, було присвоєно нову поштову адресу: вул. Я.Мудрого, 4А, м. Тлумач Івано-Франківської області (а.с. 70), що також підтверджується відміткою у будинковій книзі (а.с. 72 зворот). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.04.2015 року ОСОБА_1 (позивачка) є єдиним власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по вул. Я. Мудрого, 4А, м. Тлумач Івано-Франківської області (а.с. 71).

Оскільки ОСОБА_4 (відповідачка) та неповнолітні: ОСОБА_8 і ОСОБА_7 після проведення інвентаризації будівель залишились зареєстрованими у домоволодінні, що значиться за адресою: вул. Я. Мудрого, 4, м. Тлумач Івано-Франківської області, а позивачка ОСОБА_1 перереєструвала своє місце проживання за новою поштовою адресою: вул. Я. Мудрого, 4А, м. Тлумач Івано-Франківської області, вона 30.04.2015 відмовилась від позовної вимоги в частині зняття відповідачів з місця реєстрації та просила усунути перешкоди в користуванні належним їм житловим будинком шляхом виселення відповідачів, оскільки дозвіл на її перереєстрацію за новою адресою нею надано не було (а.с. 67-69).

Під час судового засідання було встановлено та не заперечувалось сторонами по справі, що 19.11.2002 року ОСОБА_1 (позивачка) надала свою згоду на вселення, як членів сімї, ОСОБА_4 (відповідачки, онука позивачки) з донькою ОСОБА_8 (правнучка позивачки), а 10.05.2011 року сина відповідачки ОСОБА_7 (правнук позивачки). Відповідачка 23.11.2007 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 (копія свідоцтва про шлюб а.с. 96) та з 2008 року разом з новоствореною сімєю почала проживати у житловому будинку, належному позивачці, а вона добровільно переселилась до літньої кухні, яка відносилась до належного їй домоволодіння, розташованого по вул. Я.Мудрого, 4А, м. Тлумач Івано-Франківської області.

Вищевказані обставини були визнані сторонами по справі, а тому на підставі ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Висновком по матеріалах ЄО № 373 від 19.03.2015 року, складеним ДІМ Тлумацького РВ УМВС України в Івано-Франківській області ОСОБА_14 та погодженим т.в.о. начальника Тлумацького РВ УМВС України в Івано-Франківській області ОСОБА_15 встановлено, що 13.03.2015 р. в Тлумацький РВ УМВС поступила письмова заява ОСОБА_2 про те, його племінниця ОСОБА_4 за місцем проживання: ІНФОРМАЦІЯ_4, 13.03.2015 р. вчинила конлікт з його матірю ОСОБА_1, в ході якого обзивала останню нецензурними словами та погрожувала фізичною розправою. Опитана ОСОБА_1 пояснила, що дійсно 13.03.2015 р. між нею та ОСОБА_4 по місцю проживання виникла словесна суперечка на побутовому рівні, в ході якої ОСОБА_4 (відповідачка) викрикувала на ОСОБА_1 (позивачка) у підвищених тонах різними словами, проте фізичною розправою та убивством не погрожувала. В свою чергу ОСОБА_4 заперечила обставини, наведені в заяві ОСОБА_2, а свідків та очевидців даної події встановлено не було. З огляду на встановлене, дільничний інспектор вважав розгляд повідомлення закінченим та планував проведення профілактичної бесіди з ОСОБА_4 (а.с. 18).

16.03.2015 року ОСОБА_1 направила ОСОБА_4 письмову вимогу про усунення перешкод у користуванні майном шляхом добровільного виселення з належного їй житлового будинку до 31.03.2015 року (а.с. 6-7), яку відповідачка ОСОБА_4 отримала 20.03.2015 року, про свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 8). На вказану вимогу позивачки ОСОБА_4 09.04.2015 р. направила письмову відповідь, в якій категорично відмовилась від виселення та вказала, що у вказане домоволодіння вона разом з своєю сімєю заселилась виключно за згодою та проханням позивачки, з 2006 року її сімя за власні кошти утримували та покращували домогосподарство, іншого житла у них немає, а протиправних дій щодо ОСОБА_1 вона не вчиняла (а.с. 100-101).

Відповідно до відповіді Тлумацького РВ УМВС України в Івано-Франківській області 08.05.2015 року, у інформаційно-пошуковій системі МВС України «АРМОР» за період з 2008 року по 2014 рік інформація щодо звернень ОСОБА_1 (позивачка) до Тлумацького РВ УМВС з будь-якого приводу, відсутня (а.с. 97).

26.05.2015 року ОСОБА_1 (позивачка) звернулась з заявою в Тлумацький РВ УМВС України в Івано-Франківській області, що підтверджується талоном-повідомленням про прийняття заяви від 26.05.2015 року (а.с. 132), з приводу того, що ОСОБА_4 (відповідачка) та її чоловік ОСОБА_6 (відповідач) не пускали її в будинок, ображали нецензурними словами та погрожували фізичною розправою. Однак згідно висновку про результати звернення гр. ОСОБА_1 від 05.06.2015 р., складеного ДІМ Тлумацького РВ УМВС України в Івано-Франківській області ОСОБА_16 та погодженим т.в.о. начальника Тлумацького РВ УМВС України в Івано-Франківській області ОСОБА_17, в ході опитування ОСОБА_4 та свідка ОСОБА_18 (сусід) було встановлено, що даного конфлікту не було, погроз, нецензурних слів та криків ніхто не чув (а.с. 131). З врахуванням наведеного інспектор вважав розгляд письмового звернення закінченим, будь-яких заходів впливу щодо будь-яких осіб не вживалось.

Відповідно до досудового попередження Тлумацького відділення Городенківського УЕГГ за ОСОБА_1 (позивачка), як за власником домоволодіння, розташованого по вул. Я.Мудрого, 4 м. Тлумач Івано-Франківської області, станом на 20.03.2015 року значилась заборгованість за спожитий природний газ на суму 1133,46 грн. (а.с. 20), яка згідно розрахунку (фінансового стану) (а.с. 133) була погашена 29.04.2015 р. Відповідно до інформації Філії «Тлумацький РЕМ» ПАТ «Прикарпаттяобленерго» за ОСОБА_1 (позивачка) станом на 01.04.2015 року значилась заборгованість за спожиту електроенергію на суму 513,90 грн. (а.с. 19), а станом на 23.06.2015 року - 502,98 грн (а.с. 134).

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини щодо того, що кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України). Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Основоположні принципи здійснення прав власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ОСОБА_17, 4 листопада 1950 року), що набула чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло.

Відповідно до ст.319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

У відповідності до ст. 155 Житлового кодексу України житлові будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не можуть бути в них вилучені, власника не може бути позбавлено права користування житловим будинком (квартирою), крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 статті 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування житловим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 47 Конституції України позбавити громадянина житла можна лише на підставі закону за рішенням суду. Виселення без надання жилого приміщення може бути засобом цивільно-правової відповідальності за порушення договору, закону або субєктивних прав інших осіб.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини "Кривіцька та Кривіцький проти України" (N 8863/06) від 2 грудня 2010 року Судом було зазначено, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Міжнародною судовою установою було встановлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Підставою для задоволення свого позову позивачка та її представники вказують неможливість подальшого спільного проживання позивачки та відповідачів в одному домогосподарстві внаслідок вчинення відповідачами протиправних дій відносно позивачки та систематичного руйнування і псування майна позивачки.

Статтею 157 ЖК України встановлено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого житлового приміщення.

За ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Отже, для застосування цієї правової норми необхідна обов'язкова наявність двох умов: а) систематичне порушення правил співжиття, б) вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу. вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Відповідно до п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» під час вирішення справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ, адміністративні комісії виконкомів.

Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сімї на підставі ст.116 ЖК без надання іншого жилого приміщення, і відповідно до правил ЦПК про допустимість засобів доказування факт застосування таких заходів запобігання має підтверджуватися відповідними доказами.

Однак, таких доказів позивачкою ОСОБА_1 та її представниками суду не надано.

Зокрема, посилання позивачки на висновок ДІМ Тлумацького РВ УМВС в Івано-Франківській області по матеріалах ЄО № 373 від 19.03.2015 року та висновок ДІМ Тлумацького РВ УМВС в Івано-Франківській області про результати звернення гр. ОСОБА_1 від 05.06.2015 р. не можуть свідчити про систематичне вчинення відповідачами дій, які відповідно до ст.116 ЖК України свідчать про неможливість спільного проживання та є підставою для виселення, оскільки в цих висновках не встановлено фактів протиправних дій відповідачів щодо позивачки, а за результатами розгляду заяв сина позивачки - ОСОБА_2 та самої позивачки будь-якими органами жодних заходів впливу щодо відповідачів застосовано не було, докази про такі проведені заходи в матеріалах справи відсутні.

Також позивачкою не доведено спричинення їй відповідачами побоїв та завдання тілесних ушкоджень, докази щодо таких фактів в матеріалах справи відсутні. Водночас, згідно відповіді Тлумацької ЦРЛ № 387 від 13.05.2015 р., позивачка з 2008 р. по 2015 р. 7 разів перебувала на стаціонарному лікуванні, проте жоден з встановлених їй діагнозів не дає суду можливості встановити факт побиття позивачки (а.с. 99). Не підтверджує фактів протиправної поведінки відповідачів щодо позивачки і інформація з Тлумацького РВ УМВС в Івано-Франківській області (а.с. 97), а жоден з свідків, допитаних в судовому засіданні, не зміг підтвердити обставини наведені позивачкою в позовній заяві. При цьому, не є такими доказами свідчення допитаних судом свідків ОСОБА_2, ОСОБА_12, які не надали жодних обєктивних відомостей, які б підтверджували вимоги позивачки, а лише вказали, що про факти протиправної поведінки відповідачки ОСОБА_4 їм відомо зі слів позивачки, особисто вони не були присутні під час вчинення відповідачами протиправних дій щодо позивачки.

В той же час, як зазначалось, відповідно до ст.116 ЖК України виселення можливе за наявності двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Однак, судом не встановлено систематичності вчинення відповідачами дій, які б унеможливлювали їх спільне проживання з позивачкою в одному домогосподарстві. Судом також не встановлена і відсутність реакції відповідачів на вжиті щодо них заходів попередження та впливу, позаяк належних і допустимих відомостей про вчинення ними будь-яких протиправних дій відносно позивача до суду не надано.

Посилання позивачки на наявність заборгованості відповідачів по сплаті послуг газопостачання та електропостачання як на підставу для виселення відповідачів, суд до уваги не приймає, оскільки як вбачається з поданих розрахунків за ці послуги, заборгованість не носить систематичний характер та періодично сплачується (одна плата за декілька місяців).

Також судом не можуть бути прийняті доводи позивачки про руйнування та псування відповідачами належного їй домоволодіння, оскільки вона не давала згоди на проведення ремонту будинку, знесення туалету та курника на подвірї, тощо, оскільки на проведення цих робіт вона згоди не давала. Про наявність згоди позивачки свідчить те, що вказані роботи значно покращили домоволодіння позивачки та збільшити його вартість і не були проведені протягом короткого терміну. Проте з моменту вселення відповідачів і до моменту подання позову до суду позивачка до відповідних органів щодо захисту своїх прав, як власника майна, не зверталась.

Згідно ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Згідно висновків № 309/01-18/04 від 08.05.2015 р. та № 383/01-18/02 від 11.06.2015 року Тлумацької РДА Івано-Франківської області, як органу опіки та піклування, виходячи з інтересів неповнолітніх дітей, було проведено відповідну перевірку і встановлено, що з 2008 року ОСОБА_4 (відповідачка) разом з дітьми, за добровільною згодою бабусі ОСОБА_1 (позивачка) були зареєстровані та проживають ІНФОРМАЦІЯ_5. ОСОБА_4 (відповідачка) та ОСОБА_6 забезпечити інше житло для дітей не мають можливості. За час проживання відповідачі вклали значну суму коштів для покращення житлово-побутових умов проживання, а тому ОСОБА_1 (позивачка) запевняла їх, що даний житловий будинок після її смерті перейде у їхнє користування. У звязку з проведенням у Донецькій області антитерористичної операції син позивачки ОСОБА_2 переїхав з сімєю до м. Івано-Франківська та в майбутньому планує проживати у житловому будинку позивачки, який вона має намір йому подарувати, виселивши дітей та їх батьків. Щодо примирення та прийняття спільного рішення, шляхом відшкодування коштів вкладених відповідачами в ремонт будинку гр. ОСОБА_2 (син позивачки, представник позивачки) відхилив. А тому враховуючи вищенаведене, та те, що відповідачі не можуть забезпечити дітей іншим рівноцінним житлом з належними житлово-побутовими умовами, орган опіки та піклування Тлумацької РДА Івано-Франківської області, вважає недоцільним виселення неповнолітніх: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_6, з житлового будинку, розташованого по вул. Я.Мудрого, 4А, м. Тлумач Івано-Франківської області (а.с. 107, 118).

При прийняття рішення по даній справі суд, в першу чергу, виходячи з інтересів неповнолітніх дітей, враховує висновок органу опіки та піклування щодо обставин спору та про недоцільність їх виселення з житлового будинку, який узгоджується як із поясненнями учасників процесу щодо обставин справи, так і з фактичними обставинами справи.

Проаналізувавши об'єктивні дані, та норми закону, дослідивши подані сторонами письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що при вселенні ОСОБА_4 (відповідачка) та неповнолітніх: ОСОБА_7 і ОСОБА_8 був дотриманий встановлений порядок при вселенні, зокрема, була згода на це власника квартири ОСОБА_1, що підтвердилось в судовому засіданні та не оспорювалось позивачкою та її представниками.

Про наявність згоди на вселення ОСОБА_4 (відповідачка) та неповнолітніх: ОСОБА_7 і ОСОБА_8 в спірний житловий будинок свідчать і дії ОСОБА_1, яка протягом 13 років: з 2002 року до 2015 року, тобто з моменту реєстрації відповідачів та їх вселення, не оспорювала їх право на проживання в спірному домоволодінні. Судом достовірно встановлено, що ОСОБА_4 (відповідачка) та неповнолітні: ОСОБА_7 і ОСОБА_8 з 19.11.2002 р. та 10.05.2011 р. були вселені та зареєстровані у спірний житловий будинок, як внучка так і правнуки власниці житлового будинку з її згоди.

Проте судом було також встановлено, що відповідач ОСОБА_6 у житловому будинку, належному позивачці не значиться зареєстрованим, та вона не надавала згоди на його вселення у вказане домоволодіння, а тому такі дії з боку відповідача, порушують права позивачки, як власника будинку, створюють перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, а також позбавляють позивачку реалізувати своє право на житло. З огляду на це суд вважає, що позов в частині усунення перешкод в користуванні позивачкою належним їй будинком шляхом виселення відповідача ОСОБА_6 підставний і підлягає до задоволення, оскільки під час судового розгляду було доведено, що відповідач ОСОБА_6 не є співвласником спірного житла, проживає в спірному житловому будинку без належних правових підстав, внаслідок чого порушується право власності позивачки, з метою поновлення якого слід усунути перешкоди в користуванні позивачкою будинком шляхом виселення ОСОБА_6

Враховуючи вищенаведене, виходячи з принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та неповнолітніх: ОСОБА_7 і ОСОБА_8 є необґрунтованими та задоволенню не підлягають, позовні вимоги до ОСОБА_6 є підставними, а тому позов в цій частині слід задовольнити.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи те, що позивачка просила стягнути з відповідачів судові витрати понесені нею справі, а позов задоволено частково, суд вважає, що з відповідача ОСОБА_19 слід стягнути на користь позивачки ОСОБА_1 понесені нею судові витрати по сплаті судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, в сумі 60,90 грн.

На підставі ст. 9, 13, 41,47 Конституції України, ст.ст. 6, 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 12.04.1985, № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", п. 15 Пленуму Верховного Суду України постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", ст. 19 Сімейного Кодексу України, ст. 18 ЗУ «Про охорону дитинства, ст.ст.15,16,316,317, 319, 321,379,380 , 391, 405 ЦК України, керуючись ст.ст. 9, 64, 71, 116, 150, 155, 156,157, 162, ЖК України, ст.ст. 11, 57, 60, 61, 88, 215-218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 належним їй житловим будинком шляхом виселення ОСОБА_6 з житлового будинку, розташованого за адресою: по вул. Я.Мудрого, 4А, м. Тлумач Івано-Франківської області.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 60,90 грн. (шістдесят гривень 90 копійок) в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Івано-Франківської області протягом десяти днів з дня його проголошення через Тлумацький районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуюча У.Ю. Луковкіна