АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6666/15 Справа № 206/2095/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Румянцев О. П. Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Добролюбовій І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи: Головне управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області, ОСОБА_4 про захист прав власника, вселення, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення її права користування спірним житлом та виселення без надання іншого житлового приміщення, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2015 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що йому на праві особистої приватної власності належить 7/20 частин житлового будинку АДРЕСА_1, що підтверджується договором дарування частки житлового будинку, з відповідною часткою господарських будівель та споруд від 25 грудня 2014 року. У вищезазначеній частині будинку зареєстрований позивач та його мати, яка подарувала йому її, однак остання в будинку не проживає. Позивач посилається на ті обставини, що його рідний брат - відповідач по справі чинить йому перешкоди в користуванні спірним житлом, не бажає брати участь у витратах по утриманню спірного будинку. В той час позивач при вище вказаних діях відповідача не може користуватися спірною житловою площею у зв'язку з її невеликою житловою площею у розмірі 14,3 кв.м. Між позивачем та відповідачем не було встановлено будь-якого порядку на користування спірною частиною житлового будинку, позивач звернувся до відповідача з проханням знятися з реєстрації та виселитися з спірного будинку, але останній відмовився.

На підставі викладеного, позивач просив суд ухвалити рішення, яким усунути йому перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення відповідача з 7/20 частин житлового будинку АДРЕСА_1, а також вселити в спірний будинок позивача.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2015 року позовні вимоги задоволені. Усунено ОСОБА_3 перешкоди у здійсненні ним права користування належними йому 7/20 частин житлового будинку АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 із зазначеного будинку без надання іншого житлового приміщення та позбавлення його права користування вказаним житловим приміщенням. Вселено ОСОБА_3 у належні йому 7/20 частин житлового будинку АДРЕСА_1.

Додатковим рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10.07.2015 року доповнено резолютивну частину рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2015 року: після слів «7/20 частин житлового будинку АДРЕСА_1…» словами «… що складається з: у житловому будинку літ. А-1 кухня 2-2, житлова кімната 2-3 площею 14,3 кв.м., сіни 2-1, кладова 2-4, сарай літ. Г, 1/2 частка мощення», після слів «…позбавлення його права користування житловим приміщенням» словами «та зняти його з реєстраційного обліку за вказаною адресою». Вирішено питання щодо судових витрат.

Додатковим рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 31.07.2015 року доповнено резолютивну частину рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2015 року: після слів «позбавити його права користування…» словами «…7/20 частинами житлового приміщення».

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін, з таких підстав.

Судом встановлено, що позивачу на праві особистої приватної власності належить 7/20 частин будинку АДРЕСА_1, що підтверджується договором дарування частки житлового будинку від 25.12.2014 року.

Зазначена частка домоволодіння складається з: житлового будинку літ. А-1, кухня 2-2, житлова кімната 2-3 площею 14,3 кв.м., сіни 2-1, кладова 2-4, сарай літ. Г, 1/2 частка мощення.

Крім позивача в будинку також зареєстровані ОСОБА_4 та ОСОБА_2, що підтверджується копією домової книги.

Судом встановлено, що відповідач мешкає в спірному домоволодінні в якості члена сім'ї колишнього власника житла - ОСОБА_4 та користується ним одноособово.

Враховуючи той факт, що позивач є власником спірного житла, відповідач не є членом його сім'ї, тобто користується житлом не маючи для цього жодних правових підстав, чим здійснює позивачу перешкоди у користуванні своєю власністю, суд дійшов вірного висновку про те, що вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, його виселення та вселення позивача обґрунтована, а отже - підлягає задоволенню.

З'ясувавши в достатньо повному обсязі права та обов'язки сторін, обставини по справі, перевіривши доводи сторін та давши їм правову оцінку, суд постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що він у спірному домоволодінні постійно проживає з часу народження, робить в ньому ремонти, займається будівництвом, утриманням домоволодіння і придомової території, земльної ділянки. Крім того, скаржник перебуває у громадському шлюбі з громадянкою ОСОБА_5, з якою співмешкає у спірному домоволодінні разом з її неповнолітньою донькою ОСОБА_6 з 2004 року, які не були залучені до розгляду даної справи у якості третіх осіб, що є порушенням норм ЦПК. Також апелянт зазначає, що його мати - ОСОБА_4 складала заповіт на спірне домоволодіння на апелянта, що підтверджує те, що вона мала намір передати у право власності спірне домоволодіння скаржнику. Апелянт вважає, що ухвалене рішення порушує його права, передбачені ст. 47 Конституції України, згідно якої ніхто не може бути примусово позбавлений житла.

Однак, з такими доводами апелянта погодитися не можна з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 7 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Права власника житлового будинку, квартири визначені також ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Для наявності у члена сім'ї власника житлового приміщення права користування житлом, у власника(особи, яка такою вважається) і саме у цієї особи, а не у її родичів(мати, батько, бабуся тощо) повинно бути наявне право власності на вказане житлове приміщення, що підтверджується відповідними документами. Втрата права власності на житло(наприклад, шляхом відчуження іншій особі) припиняє право користування житловим приміщенням члена(колишнього члена) сім'ї, оскільки право користування є похідним від права власності і припиняється разом із припинення права власності. Таким чином, втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла, перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника не передбачено чинним законодавством.

З матеріалів справи вбачається, що власником спірного будинку № АДРЕСА_1 є ОСОБА_3, на підставі договору дарування частки житлового будинку від 25.12.2014 року.

Як вбачається, договір договору дарування частки житлового будинку від 25.12.2014 року сторонами не оспорювався та не був визнаний недійсним. Посилання апелянта на те, що він має намір оскаржувати вказаний договір є безпідставними та нічим не підтверджуються. А сам намір скаржника не є підставою для скасування вірного рішення суду.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, виходив з того, що факт проживання відповідача в спірному домоволодінні є перешкодою для позивача в реалізації його права на користування своєю власністю, що підтверджується зверненням ОСОБА_3 з заявами до Самарського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 06.10.2014 р. та від 14.04.2015 р.

Крім того, апелянт не надав суду докази того, що він робить в спірному домоволодінні ремонти, займається будівництвом, утриманням домоволодіння і придомової території, земельної ділянки.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що він не отримував позовну заяву з додатками, не був ознайомлений з матеріалами справи, про дату та час судового засідання дізнався лише за день до судового засідання, у зв'язку з чим не мав часу для звернення до юриста за правовою допомогою.

Проте не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, необґрунтованими та такими, що зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Колегія вважає, що суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону, з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, поясненнями самих сторін.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими для вирішення спірного питання.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б привести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Крім того, ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2015 року відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_2 про звільнення від сплати судового збору та відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі.

Враховуючи зазначене та результат розгляду апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що з апелянта підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 121,80 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2015 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 121 гривень 80 копійок.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова