У х в а л а

іменем україни

22 квітня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Парінової І.К.,

Коротуна В.М., Умнової О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Виконавчого комітету Мукачівської міської ради про визнання недійсним договору найму житла, визнання особи такою, що втратила право на житло, виселення із квартири та зняття з реєстрації, за касаційною скаргою ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 02 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, Виконавчого комітету Мукачівської міської ради про визнання недійсним договору найму житла, визнання особи такою, що втратила право на житло, виселення із квартири та зняття з реєстрації.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 березня 2009 року ОСОБА_4 визнано членом сім'ї наймача ОСОБА_6, зобов'язано Виконавчий комітет Мукачівської міської ради укласти з ОСОБА_4 договір найму жилого приміщення, а саме квартири АДРЕСА_1 та зобов'язано Мукачівський МВ УМВС України в Закарпатській області зареєструвати ОСОБА_4 у вказаній квартирі.

26 березня 2013 року на виконання вказаного рішення суду з ОСОБА_4 як з квартиронаймачем було укладено договір найму житла в будинках державного комунального житлового фонду та зареєстровано місце проживання. Однак, рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 04 липня 2014 року було скасовано рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 березня 2009 року та відмовлено ОСОБА_4 в задоволенні позовних вимог.

Вказуючи, що ОСОБА_4, в зв'язку з скасуванням зазначеного рішення, втратив право на укладення з ним договору найму житла та проживання у спірній квартирі, позивач просив визнати недійсним договір найму житла, визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право на житло, виселити із квартири та зняти з реєстрації.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 жовтня 2014 року, позов задоволено частково. Визнано недійсним договір найму житла в будинках комунального житлового фонду від 26 березня 2013 року щодо квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 та Мукачівським міськвиконкомом, з моменту укладення.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 02 лютого 2015 року, рішення суду першої інстанції скасовано в частині відмови в задоволенні позовних вимог про виселення з квартири та ухвалено в цій частині нове рішення, яким виселено ОСОБА_4 з житлового приміщення, яким є квартира АДРЕСА_1.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_5 просять скасувати ухвалені судові рішення та справу передати на новий розгляд, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції, з висновком якого частково погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Проте з такими висновками судів повністю погодитись не можна.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 березня 2009 року ОСОБА_4 визнано членом сім'ї наймача ОСОБА_6, зобов'язано Виконавчий комітет Мукачівської міської ради укласти з ОСОБА_4 договір найму жилого приміщення, а саме квартири АДРЕСА_1 та зобов'язано Мукачівський МВ УМВС України в Закарпатській області зареєструвати ОСОБА_4 у вказаній квартирі.

26 березня 2013 року на виконання рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 березня 2009 року з ОСОБА_4 як з квартиронаймачем було укладено договір найму житла в будинках державного комунального житлового фонду та зареєстровано місце проживання. Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 04 липня 2014 року було скасовано рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 березня 2009 року та відмовлено ОСОБА_4 в задоволенні позовних вимог про визнання членом квартиронаймача, зобов'язання укласти договір найму, зняття з реєстраційного обліку та зобов'язання здійснити реєстрацію місця проживання.

Згідно з частиною 1 статті 58 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет міської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Відповідно до ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Згідно з частиною 3 статті 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли житлове приміщення, виселяють без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до частини 1 статті 158 ЖК України наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення.

Виходячи з вимог чинного законодавства, всі питання щодо договору найму жилого приміщення, який не є цивільно-правовою угодою, регулюються Житловим кодексом України.

У свою чергу, визнаючи недійсним договір найму спірного житлового приміщення, суд апеляційної інстанції керувався нормами цивільного законодавства, зокрема, статтями 203 та 215 Цивільного кодексу України.

Таким чином, вирішуючи справу, суд апеляційної інстанції належним чином не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягала застосуванню до цих правовідносин.

Крім того, визнаючи недійсним договір найму спірного житлового приміщення від 26 березня 2013 року, суди належним чином не врахували, що вказаний договір найму житлового приміщення було укладено на підставі рішення Виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 23 жовтня 2012 року № 260, яке було чинним на час винесення рішень судами.

При цьому, питання щодо визнання недійсним цього рішення не вирішувалося та позовних вимог щодо цього позивачем ОСОБА_3 не заявлялося.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами належним чином не встановлені, суди не визначилися з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, судами порушено норми матеріального та процесуального права, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 02 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.М. Коротун

В.С. Висоцька

І.К. Парінова

О.В. Умнова