АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 541/226/15-ц Номер провадження 22-ц/786/3834/15Головуючий у 1-й інстанції Городівський О. А. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді Пікуля В.П.,

суддів : Дряниці Ю.В., Панченка О.О.,

при секретарі Зеленській О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 05 листопада 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2015 року позивачка ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до відповідачки ОСОБА_3 про стягнення коштів, в якій вона просила стягнути з ОСОБА_3 5875 доларів США, що еквівалентно 93731 грн. 72 коп. в рахунок повернення безпідставно отриманих коштів.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 25 червня 2009 року позивачка передала ОСОБА_3 5000 доларів США та 22 липня 2010 року також передала відповідачці 875 доларів США. На підтвердження отримання даних сум ОСОБА_3 написала розписки.

Позивачка вважала, що сплачує кошти в рахунок часткового погашення боргу перед донькою відповідачки, ОСОБА_4, по договору позики від 12 жовтня 2005 року, відповідно якого ОСОБА_2 отримала від неї кошти в сумі 15000 доларів США.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 22 грудня 2011 року постановлено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суму позики в розмірі 15000 доларів США, що становило на момент постановлення рішення 119565 гривень. Позивачка посилаючись на те, що рішеннями судів не було враховано суми коштів 5000 доларів США та 875 доларів США, які вона повернула ОСОБА_4, шляхом передачі її матері ОСОБА_3 25 червня 2009 року та 22 липня 2010 року.

Тому вона просила стягнути дані кошти з відповідачки як безпідставно нею набуті.

У березні 2015 року позивачка уточнила позовні вимоги, збільшила розмір позовних вимог до 138397 грн. 49 коп. в зв'язку із зміною курсу НБУ по конвертації долара в гривню.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 05 листопада 2015 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів в сумі 138 397, 49 грн. в рахунок повернення безпідставно отриманих коштів.

З рішенням суду не погодилася позивачка ОСОБА_2, яка його оскаржила, просила скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, поновити строк позовної давності, оскільки вважає, що рішення суду прийнято із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідач ОСОБА_3 рішення суду щодо підстав відмови у задоволенні позову рішення суду не оскаржує.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, відповідача та її представника, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 1 статті 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відтак, поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

До таких висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 2 жовтня 2013 року, яка прийнята за результатом перегляду судових рішень з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, у справі № 6-88цс13, та в силу положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою у правозастосуванні.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що між позивачкою ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (донька ОСОБА_3І.) були наявні правовідносини з приводу позики коштів в сумі 15000 доларів США, що підтверджується розпискою від 12 жовтня 2005 року (а.с.5) та рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15 листопада 2011 року та рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 22 грудня 2011 року (а.с.7-12).

Із матеріалів справи, зокрема, із наданих позивачкою розписок, які виконані від імені ОСОБА_3 від 29 червня 2009 року на суму 5000 доларів США та від 22 липня 2010 року на суму 875 доларів США вбачається, що ОСОБА_2 передала ОСОБА_3 кошти на загальну суму 5 875 доларів США.

Враховуючи, що відповідачкою не було надано будь-яких доказів, які б спростовували факт написання нею розписок, а також не спростовано факту отримання коштів від ОСОБА_2, враховуючи період передачі даних коштів та існування боргових зобов'язань між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що отримані передані на поверненням позики, яка була надана ОСОБА_2 12 жовтня 2005 року донькою відповідачки.

Як вбачається із змісту рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області 15 листопада 2011 року та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 22 грудня 2011 року, ОСОБА_2 та її представник не надавали судам докази повернення боргу перед ОСОБА_4, а заперечували взагалі факт наявності боргових зобов'язань.

Вказане стало підставою для прийняття рішення про стягнення всієї суми боргу 15000 доларів США з ОСОБА_2, що на момент постановлення рішення становило 119 565 грн.

Таким чином, договір позики 15000 дол. США був укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, тобто сторонами договору були ОСОБА_4 та ОСОБА_2

Тобто, обов'язок про повернення коштів за договором позики виникла у ОСОБА_2 перед ОСОБА_4, а не перед ОСОБА_3

При цьому, сторонами суду не було надано доказів, що ОСОБА_4 уповноважувала ОСОБА_3 на отримання коштів за вищевказаним договором позики чи схвалила її дії.

Відтак, підстави отримання коштів ОСОБА_3 від ОСОБА_2 були відсутні взагалі, а тому отримані ОСОБА_3 5 875 доларів США є безпідставно набуте майно (отримані кошти).

Відповідно до п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» від 18 грудня 2009 року №14, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Як передбачено ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно з нормами ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.ч.3,4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі ,зробленої до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як слідує із заперечень відповідачки ОСОБА_3 проти позовних вимог ОСОБА_2, відповідачка просила застосувати строк позовної давності до вимог ОСОБА_2 (а.с. 52).

Враховуючи, що 23.08.2011 року ОСОБА_2 отримала позовну заяву ОСОБА_4 про стягнення всієї суми боргу без урахування сум отриманих ОСОБА_3 (справа №2-827/11 а.с.14), заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 не зазначала про передання ОСОБА_3 5875 доларів США на погашення боргу перед ОСОБА_4, місцевий суд прийшов до вірного висновку, що звертаючись до суду з даним позовом у лютому 2015 року строк позовної давності за позовними вимогами ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів пропущений.

Отже, суд першої інстанції прийшовши до вірного висновку, що отримані кошти ОСОБА_3 є безпідставно набуте майно, але при цьому обґрунтовано відмовив у задоволенні позову у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо того, що строк позовної давності нею не пропущений, оскільки про те, що 5875 доларів США, передані ОСОБА_3, не були враховані судами при розгляді справи про стягнення з неї боргу на користь ОСОБА_4, вона дізналася з ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.02.2012 року.

Так, про те що вказані кошти були передані у рахунок боргу за договором позики сторони, в тому числі ОСОБА_2, не заявляли у суді першої та апеляційної інстанції при розгляді справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики.

Тобто, на час ухвалення рішень судом першої та апеляційної інстанції ОСОБА_2 усвідомлювала, що кошти передані нею не стосуються договірних відносин між нею та ОСОБА_4 по договору позики, оскільки не повідомляла про них суд.

Крім того, зазначеною ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.02.2012 року відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики, оскільки із матеріалів касаційної скарги та оскаржуваного рішення Апеляційного суду Полтавської області від 22 грудня 2011 року у справі вбачається, що воно відповідає вимогам закону.

Будь-яких інших відомостей по суті справи ухвала касаційної інстанції не містить, зокрема, відомостей про складові боргу, як то включає заборгованість ОСОБА_2 перед ОСОБА_4 5875 доларів США, переданих ОСОБА_2 ОСОБА_3 на погашення боргу, чи ні.

На підставі наведеного та враховуючи, що апеляційна скарга не містить доводів щодо неправильності рішення суду, які б були підставою для його скасування, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст. ст.303, 307, 308, 314, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2- відхилити.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 05 листопада 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя В.П. Пікуль

Судді: Ю.В. Дряниця

О.О. Панченко