Копія
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 682/2724/14-ц
Провадження № 22-ц/792/887/15
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 травня 2015 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі : головуючої судді Кізюн О.Ю.

суддів: Переверзєвої Н.І., Марцинкевича А.М.

при секретарі Дубовій М.В.

з участю: апелянта ОСОБА_1

представника апелянта ОСОБА_2

прокурора Ліпійчук Б.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні справу провадженням № 22ц/792/887 /15 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Славутського міськрайонного суду від 24 березня 2015 року за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Рівненській області, військової прокуратури Рівненського гарнізону Західного регіону України про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням органу прокуратури.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги,

встановила:

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач ОСОБА_1 вказував, що 27.03.2013 року слідчим Рівненської прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері його було повідомлено про підозру у скоєнні злочину передбаченого ч.1 ст.425 КК України, та надано обвинувальний акт, затверджений прокурором у кримінальному провадженні. Вироком Славутського міськрайонного суду від 06.05.2014 року, який залишено без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 16.07.2014 року, його визнано невинним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.425 КК України та виправдано за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення. Внаслідок перебування під слідством та судом протягом 17 місяців він зазнав моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього зі сторони органів Рівненської прокуратури, приниженні честі і гідності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків, порушені стосунків з оточуючи людьми. Неправомірні дії працівників прокуратури призвели до того, що 12.02.2014 року він вимушений був звільнитися із Збройних Сил України і докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Тому просив відповідно до ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові

________________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції Мацюк Ю.І. Справа №22ц/792/887/15

Доповідач Кізюн О.Ю. Категорія № 29,30,33

незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» стягнути на його користь у відшкодування моральної шкоди 25 000 грн. Під час розгляду справи судом ОСОБА_1 подав заяву про збільшення розміру морального відшкодування до 40 000 грн., посилаючись на те, що в ході судового розгляду даної цивільної справи зі сторони прокуратури вчинялися дії на затягування розгляду справи, що призвело до порушення прав позивача на розгляд справи протягом розумного строку. Крім цього, позивач просив стягнути понесені ним витрати на правову допомогу у кримінальному процесі в сумі 15 600 грн.

Рішенням Славутського міськрайонного суду від 24 березня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що в процесі досудового розслідування він допустив

самообмову шляхом визнання своєї вини у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.425 КК України, давав зізнавальні показання, чим перешкоджав з`ясуванню істини. Однак при пред`явленні йому підозри та допиту його в якості підозрюваного прокуратурою використовувалися висновки інженерно технічної експертизи в галузі охорони праці та безпеки життєдіяльності, згідно яких він був визнаний винним у настанні нещасного випадку із солдатом ОСОБА_3 .. При цьому прокурор обіцяв йому, що в разі визнання ним вини справа буде закрита. З самого початку слідства він заперечував свою вину, про що свідчить та обставина, що 02.04.2014 року прокурор змінив обвинувачення в якому відсутня пом`якшуюча обставина щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину. Ці обставини суд залишив поза увагою.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав та мотивів.

Судом встановлено, що 27.03.2013 року ОСОБА_1 , який проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 на посаді інженера відділу зберігання боєприпасів, слідчим Рівненської прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері було повідомлено про підозру у вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.425 Кримінального кодексу України недбале ставлення військової службової особи до служби, що заподіяло істотну шкоду.

Вироком Славутського міськрайонного суду від 06.05.2014 року, який залишено без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 16.07.2014 року, ОСОБА_1 було визнано невинуватим у вчинені злочину, передбаченого ч.1 ст.425 КК України, та виправдано за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення. Судом касаційної інстанції означені судові рішення залишено без змін (а.с.3-16,118-119)

Відповідно до п.1ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.
Згідно ст.2 цього Закону України право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдовувального вироку суду.

Частиною четвертою статті 1176 Цивільного кодексу України встановлено, що фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди.
При вирішенні справи суд першої інстанції виходив з того, що «… ОСОБА_1 в процесі досудового розслідування допустив самообмову, шляхом визнання своєї вини у вчиненні злочину, відповідальність за який передбачена ч.1 ст.425 КК України, а також шляхом давання відповідних зізнавальних показань, чим перешкоджав з`ясуванню істини і цим самим сприяв незаконному притягненню до кримінальної відповідальності та направленню кримінального провадження з обвинувальним актом до суду, що у відповідності до ч.4 ст.1176 ЦК України виключає право на відшкодування шкоди як майнової так і моральної».
Проте такий висновок суду першої інстанції колегія суддів визнає хибним, виходячи з наступного.
Відповідно до змісту ч.4 ст.1176 ЦК України, самообмова, яка виключає відшкодування шкоди, має ґрунтуватися на завідомо неправдивих показаннях підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, бути добровільною і мати на меті перешкодити з`ясуванню істини. Якщо ж особа повідомляє дійсні (правдиві) відомості, але помиляється щодо їх юридичної оцінки (кваліфікації), то такі дії не можуть кваліфікуватися як умисел на самообмову.

З матеріалів кримінального провадження № 0000008, яке розпочато 27.02.2013 року, вбачається, що 27.03.2013 року слідчий Рівненської прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері повідомив ОСОБА_1 про підозру у недбалому ставленні військової службової особи до служби, що заподіяло істотну шкоду, тобто злочину, передбаченого ч.1 ст.425 КК України. Зокрема в повідомленні про підозру вказувалось на порушення ОСОБА_1 . Положення про порядок допуску військовослужбовців Збройних Сил України до самостійного виконання робіт та організацію виконання разових робіт в Збройних Силах України, згідно якого роботи по завантаженню (розвантаженню) боєприпасів відносяться до робіт з підвищеною небезпекою і виконуються на підставі належно оформленого та зареєстрованого у Журналі обліку робіт з підвищеної небезпеки наряду допуску. Згідно протоколу допиту ОСОБА_1 в якості підозрюваного від 27.03.2013 року ОСОБА_1 свою вину визнав повністю і дав пояснення щодо обставин завантажування 23.01.2013 року під його керівництвом командою військовослужбовців строкової служби боєприпасів на автомобіль. Пояснив, що перед початком робіт всі члени робочої команди пройшли необхідні навчання та інструктажі. Оскільки підлога у вантажному автомобілі із-за низької температури та снігу була слизькою, тому він дав вказівку солдатам посипати підлогу піском. Солдат ОСОБА_4 при розвертанні тачки, на якій були завантажені ящики з боєприпасами, оступився і впав, завантажена тачка впала на нього та придавила йому стопу лівої ноги. На додаткове запитання слідчого ОСОБА_1 відповів, що його думку травмування солдата ОСОБА_3 сталося з його особистої необережності, також те, що була низька температура повітря і підлога в кузові автомобіля частково була слизькою. На його думку він повинен був оформити наряд - допуск до робіт з підвищеною небезпекою (а.с.95-102)

Апелянт пояснив, що під час досудового розслідування не скористався правом на юридичну допомогу і в якості підозрюваного визнав свою вину оскільки слідчий при повідомленні про підозру посилався на висновок інженерної науково-технічної експертизи в галузі охорони праці та безпеки життєдіяльності, яка була проведена комісією спеціалістів кафедри охорони праці і безпеки життєдіяльності Рівненського національного університету водного господарства та природокористування, відповідно до якого він як керівник робіт по завантаженню боєприпасів повинен був оформити наряд - допуск до робіт з підвищеною небезпекою. Під час розгляду справи в суді він скористався юридичною допомогою адвоката і з`ясував, що отримання наряду допуску до робіт по завантаженню боєприпасів жодними нормативними актами не передбачено.

Згідно вироку суду ОСОБА_1 по суті пред`явленого обвинувачення свою вину заперечив і пояснив, що отримання наряду допуску до робіт по завантаженню боєприпасів жодними нормативними актами не передбачено.

Наведені обставини свідчать, що пояснення ОСОБА_1 в якості підозрюваного містять правдиві відомості щодо обставин події, однак визнаючи свою вину в якості підозрюваного, він помилявся щодо юридичної оцінки своїх дій. Обставин, які б об`єктивно вказували на умисні дії ОСОБА_1 на самообмову, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч.1 ст.309 ЦПК України невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Частинами 1,2,7 статті 1176 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» у випадках, наведених в статті 1 цього Закону, громадянинові відшкодовуються (повертаються):

1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій;

2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт;

3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином;

4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги;

5) моральна шкода.

Положеннями ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» визначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Встановлено, що ОСОБА_1 перебував під слідством та судом з 27.03.2013 року по 16.07.2014 року, що становить 16 місяців та 11 днів. Вироком суду від 06.05.2014 року встановлено, що органами досудового слідства ОСОБА_1 необґрунтовано обвинувачувався в недбалому ставленні до військової служби, що заподіяло істотну шкоду отримання потерпілим ОСОБА_3 тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості. В результаті порушення кримінального провадження ОСОБА_1 вимушений був звільнитися з Збройних Сил України, що змусило його докладати додаткових зусиль для організації свого життя.
Згідно ст.13 Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин

справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Ураховуючи наведені нормативні положення та встановлені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, і вважає, що розмір моральної шкоди слід визначити, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування ОСОБА_1 під слідством і судом, в сумі 19 934,60 грн. (16 місяців*1218 грн. = 19 488 грн. ; 1218 грн.:30 днів=40,60 грн.; 40,60 грн.*11 днів= 446,60 грн.; 19 488 грн.+ 446,60 грн.= 19 934,60 грн.)
Посилання позивача на те, що під час досудового розслідування зі сторони прокурора на нього здійснювався тиск, не ґрунтуються на доказах, а тому не можуть бути враховані при визначенні розміру морального відшкодування. Та обставина, що розгляд даної цивільної справи в суді першої інстанції неодноразово відкладався за клопотанням прокуратури, не є підставою для стягнення морального відшкодування на користь позивача.
Положеннями ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» визначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3,4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Відповідно до п.3 та п.4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, основним завданням Казначейства України є реалізація державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, і відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

З огляду на наведене, визначений на користь ОСОБА_1 розмір морального відшкодування підлягає стягненню з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

При вирішенні вимог ОСОБА_1 в частині стягнення витрат на оплату правової допомоги колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до положень ст.ст.11,12 Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, пп.. 11,12 Положення про застосування Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, генеральної прокуратури України, міністерства фінансів України від 04.03.1996 року № 6/5/3/41, передбачено, що розмір шкоди, зазначеної в п.4 ст.3 цього Закону (надання юридичної допомоги), залежно від того, який орган провадив слідчі дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи дізнання, досудового слідства, прокуратури і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо справу закрито судом при розгляді її в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку. Оскарження до суду не позбавляє громадянина права звернутись із скаргою до відповідного прокурора (ч.2).
Отже, вирішення питання про стягнення витрат на оплату правової допомоги належить до компетенції суду за правилами того виду провадження, в якому ця справа розглядалась, а не в порядку цивільного судочинства. У зв`язку із цим провадження у справі в частині стягнення витрат на правову допомогу слід закрити, що не позбавляє ОСОБА_1 можливості звернутися до суду для вирішення питання про стягнення витрат на оплату правової допомоги за правилами кримінального судочинства.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309 , 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Славутського міськрайонного суду від 24 березня 2015 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Рівненській області, військової прокуратури Рівненського гарнізону Західного регіону України про стягнення витрат на правову допомогу закрити.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Рівненській області, військової прокуратури Рівненського гарнізону Західного регіону України про стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 19 934,60 грн. (дев`ятнадцять тисяч дев`ятсот тридцять чотири гривні 60 копійок)

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча:підпис

Судді:підписи

Копія вірна. Суддя апеляційного суду О.Кізюн