Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «Надра» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором, за касаційною скаргою представника публічного акціонерного товариства комерційного банку «Надра» - Пересади Наталії Іванівни на заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 17 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 02 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 07 липня 2008 року між ним та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав останній кредит у розмірі 134 тис. грн. зі сплатою 19,3 % на рік з кінцевим терміном повернення 20 червня 2015 року. ОСОБА_3 зобов'язалася сплачувати кредит та нараховані відсотки за використання кредиту щомісячними платежами відповідно до умов кредитного договору. З метою забезпечення виконання вказаних кредитних зобов'язань між банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель поручився перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Оскільки ОСОБА_3 не виконала належним чином свої зобов'язання за кредитним договором, у неї утворилася заборгованість перед банком, яку позивач і просив солідарно стягнути з відповідачів на свою користь.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 17 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 02 липня 2014 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором від 07 липня 2008 року в розмірі 195 792,47 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. У задоволенні решти позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ПАТ КБ «Надра» - Пересада Н.І. просить скасувати рішення місцевого та апеляційного судів, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та просить ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням установленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду було зумовлено поважними причинами.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження направлення поручителю вимоги виконати зобов'язання позичальника, передбаченої договором.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна.

Установлено, що 07 липня 2008 року між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір «автопакет», відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 134 тис. грн. на строк до 20 червня 2015 року зі сплатою 19,3 % на рік.

В якості забезпечення виконання умов кредитного договору, між банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель відповідає перед банком в повному об'ємі всім належним майном та грошовими коштами.

Умови договору позичальник своєчасно не виконала, у зв'язку з чим станом на 04 березня 2014 року виникла заборгованість у розмірі 195 792,47 грн.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини 1, 2 ст. 554 ЦК України).

Апеляційний суд, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, відхилив доводи апеляційної скарги, що замість направлення поручителю вимоги про необхідність погашення заборгованості, вони звернулися з позовом до суду, що в контексті рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/2002 у справі № 1-2/2002 не може бути підставою для відмови у прийнятті до розгляду судом позовної заяви, оскільки позовні вимоги банку розглянуті судом по суті з постановленням рішення, зазначивши при цьому, що направлення банком вимоги поручителю прямо передбачено договором.

Положення ч. 2 ст. 8 Конституції України визначають, що її норми є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Це конституційне право не може бути скасованим (ч. 2 ст. 22 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Громадянин має право безперешкодно звернутися до суду за захистом своїх прав і свобод.

Аналіз положень статей 8, 55, 64 Конституції України дає підстави стверджувати, що право на судовий захист належить до основних, невідчужуваних прав і свобод людини і громадянина. Зокрема, положення ч. 2 ст. 64 Основного Закону держави не допускають обмеження права на судовий захист навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. Це повністю відповідає Загальній декларації прав людини, за якою кожен, у разі порушення його основних прав, наданих конституцією і законом, має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній в рішенні Конституційного Суду України від 23 травня 2001 року № 6-рп/2001.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Разом з тим, пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року № 6-125цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Проте апеляційний суд у порушення вимог статей 212-214 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, не визначився з характером спірних правовідносин, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права та дійшов помилкового висновку про те, що позовні вимоги до поручителя задоволенню не підлягають, оскільки банком в порушення умов кредитного договору не направлено вимоги ОСОБА_4 до судового розгляду справи.

Оскільки порушення норм матеріального та процесуального права призвело до неправильного вирішення спору і ці порушення допущені судом апеляційної інстанції при розгляді справи, ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника публічного акціонерного товариства комерційного банку «Надра» - Пересади Наталії Іванівни задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Харківської області від 02 липня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська