Справа № 137/1571/13-ц Провадження № 22-ц/772/370/2015Головуючий в суді першої інстанції Сільченко О. В.
Категорія 27Доповідач Матківська М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" квітня 2015 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі :

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Сопруна В.В., Марчук В.С.

При секретарі: Сніжко О.А.

За участю: представника відповідача-позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3; представника позивача-відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_4 і Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Літинського районного суду Вінницької області від 12 грудня 2014 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах і в інтересах малолітнього сина ОСОБА_6, ОСОБА_4, за участю органу опіки і піклування Літинської районної державної адміністрації, про звернення стягнення на предмет іпотеки і виселення та за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк», за участю органу опіки і піклування Літинської районної державної адміністрації, про визнання недійсними заяви від 26.02.2008 року і договору іпотеки, -

В с т а н о в и л а :

У квітні 2013 року неповнолітня ОСОБА_4, інтереси якої представляла законний представник ОСОБА_3, звернулася в суд з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк», за участю органу опіки і піклування Літинської РДА, про визнання договору іпотеки недійсним.

Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 16 серпня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 19 вересня 2013 року, позов задоволено. Визнано недійсним договір іпотеки № МКХ-058/1 укладений 26.02.2008 року між ОСОБА_3 та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк».

Ухвалою колегії судової палати у цивільних справа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2013 року рішення Літинського районного суду від 16 серпня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 19 вересня 2013 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

В серпні 2013 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, яким просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №МКХ-058 від 26 лютого 2008 року в сумі 23 777,49 доларів США, що станом на 21 травня 2013 року еквівалентно 189 982,15 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки: будинок загальною площею 65,5 кв. м. та земельну ділянку, які розташовані по АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_3, шляхом його продажу з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу та виселити відповідачів разом із малолітньою дитиною ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Ухвалою Літинського районного суду Вінницької області від 16 січня 2014 року цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ПАТ КБ «Приватбанк», за участю органу опіки і піклування Літинської РДА, про визнання договору іпотеки недійсним і цивільну справу за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, за участю органу опіки і піклування Літинської РДА, про звернення стягнення на предмет іпотеки, об'єднано в одне провадження.

13.05.2014 року і 9.07.2014 року ОСОБА_4 подала заяву про збільшення позовних вимог і разом із вимогою про визнання недійсним договору іпотеки, просила визнати недійсною заяву ОСОБА_3 від 26.02.2008 року до приватного нотаріуса Літинського районного нотаріального округу.

Заявою від 09.07.2014 року ОСОБА_4 просила суд залучити до участі у справі за її позовом співвідповідачем ОСОБА_3, яка є стороною по оспорюваному нею договору іпотеки та з урахуванням того, що вона набула цивільної процесуальної дієздатності (досягла повноліття).

23.07.2014 року ОСОБА_4 подала заяву про збільшення позовних вимог, де відповідачами зазначила: ПАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_3, та просила визнати недійсною заяву ОСОБА_3 від 26.02.2008 року до приватного нотаріуса Літинського районного нотаріального округу Строзюк Т.С.; визнати недійсним договір іпотеки від 26.02.2008 року; скасувати заборону відчуження житлового будинку по АДРЕСА_1 та скасувати запис в Державному реєстрі іпотек про обтяження.

Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 12 грудня 2014 року в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6, за участю органу опіки і піклування Літинської РДА, про звернення стягнення на будинок та виселення, відмовлено.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ПАТ КБ «Приватбанк», ОСОБА_3 про визнання недійсними заяви від 26.02.2008 року і договору іпотеки, відмовлено.

Судові витрати залишено за сторонами.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду в частині відмови у задоволенні її позову про визнання договору іпотеки недійсним - скасувати.

Зазначила, що рішення суду в частині відмови в задоволенні її позову прийнято судом з порушенням норм матеріального та процесуального права, при не з'ясуванні всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, без дослідження необхідних доказів, а тому вважає його незаконним і таким, що підлягає до скасування.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» просить рішення суду змінити в частині відмови у зверненні стягнення на предмет іпотеки та виселенні і ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задовольнити в повному обсязі.

Зазначив, що рішення суду в цій частині вважає незаконним та необґрунтованим через недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також таким, що винесено з порушенням норм процесуального та матеріального права.

В судовому засіданні представник відповідача-позивача ПАТ КБ «Приватбанк» підтримала свою апеляційну скаргу, просить її задовольнити, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 заперечила, просить відхилити її і залишити рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, без змін.

Представник позивача-відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 підтримав свою апеляційну скаргу, просить її задовольнити та, скасувавши рішення суду в частині позовних вимог ОСОБА_4, задовольнити їх; у задоволенні апеляційної скарги банку відмовити і рішення суду в цій частині залишити без змін.

Позивач-відповідач ОСОБА_4, будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилася і не надала письмових заперечень на апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанку».

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні просила задовольнити апеляційну скаргу дочки ОСОБА_4, апеляційну скаргу банку - залишити без задоволення.

Представник третьої особи у судове засідання не з'явився.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшла до висновку, що апеляційні скарги до задоволення не підлягають.

Судом першої інстанції встановлено, що 26 лютого 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_3 було укладено кредитну угоду № МКХ-058 (т. 2 а. с. 16-21) та договір про видачу траншу № МКХ-058Т1 (т. 2 а. с. 22-23), згідно умов якого ОСОБА_3 26 лютого 2008 року отримала кредит у розмірі 20 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 20 лютого 2015 року.

Згідно умов цих договорів ОСОБА_3 зобов'язалася повертати кредит та сплачувати відсотки за користування кредитом в сумі і у терміни відповідно до графів погашення кредиту, відсотків і винагороди, який є додатком № 1 до договору про видачу траншу № МКХ-058Т1 від 26 лютого 2008 року (т. 2 а. с. 24-26).

Пунктом 3 договору про видачу траншу передбачено, що виконання зобов'язань позичальника за даним договором забезпечується відповідно до розділу 3 кредитної угоди № МКХ-058 від 26.02.2008 року (т. 2 а. с. 22).

Розділ 3 цієї кредитної угоди «Забезпечення кредиту» передбачає, що виконання зобов'язань позичальника за цією угодою і договором про видачу траншів забезпечується: 3.1.1. договором іпотеки № МКХ-058/1 від 26.02.2008 року; 3.1.2. договором поруки № МКХ-058/2 від 26.02.2008 року. Документи, оформлені з метою забезпечення виконання зобов'язань за цією угодою і договором про видачу траншів, є невід'ємною частиною даної угоди (т. 2 а. с. 19).

26 лютого 2008 року в забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_3, що випливають із кредитної угоди № МКХ-058 від 26 лютого 2008 року між ОСОБА_3 та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», укладено договір іпотеки № МКХ-058/1 (житлової нерухомості), згідно якого предметом цього договору є надання іпотекодавцем в іпотеку нерухомого майна, зазначеного в п. 7 цього договору, в забезпечення виконання зобов'язань позичальника перед іпотекодержателем, в силу чого іпотекодержатель має право в разі невиконання позичальником зобов'язань, забезпечених іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку нерухомого майна переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця (пункт 1).

У пункті 7 договору іпотеки зазначено, що забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором іпотекодавець надав в іпотеку належний йому на праві власності будинок під номером 4, який розташований по АДРЕСА_1. Вказаний будинок належить іпотекодавцю на праві приватної власності, що підтверджується свідоцтвом НОМЕР_1 на право власності на житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами від 04.02.2008 року, виданим виконавчим комітетом Літинської селищної ради на підставі рішення виконавчого комітету Літинської селищної ради від 16 січня 2008 року за №18 та зареєстрованим Комунальним підприємством «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» 6 лютого 2008 року і записаним в реєстрову книгу під № 20 за реєстровим № 1878 (т. 2 а. с. 27-30).

Договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Літинського районного нотаріального округу Строзюк Т.С. 26 лютого 2008 року та зареєстрований в реєстрі за № 279 (т. 1 а. с. 5-6).

Виконавчий комітет Літинської селищної ради 16 січня 2008 року прийняв рішення № 18 про видачу ОСОБА_3 свідоцтва на право власності на житловий будинок з прибудовами загальною площею 65,5 кв. м., житловою площею 33,6 кв. м.; про встановлення юридичної адреси домоволодіння ОСОБА_3 - АДРЕСА_1 та виділення як окремого об'єкта земельної ділянки площею 763 кв. м.

У цьому рішенні вказано на те, що із заявою про визначення юридичної адреси будинку звернулася ОСОБА_3 При вирішення цієї заяви встановлено, що житловий будинок та господарські будівлі, власником яких є ОСОБА_3 (житловий будинок в плані показаний літерою Б загальною площею 65,5 кв. м.) розташований в АДРЕСА_1

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Позичальник згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно частини 2 статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язані встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

По справі встановлено, що відповідач ОСОБА_3 належним чином не виконувала взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, в зв'язку з чим склалася заборгованість, яка за розрахунком позивача станом на 21 травня 2013 року становить 23 777,49 доларів США, що еквівалентно 189 982,15 грн., із яких: заборгованість по сплаті кредиту - 13 257,90 доларів США; заборгованість по процентам за користування кредитом - 4 972,07 доларів США; заборгованість по комісії за користування кредитом - 2 778,17 доларів США; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 1 607,29 доларів США; штраф (фіксована частина) - 31,29 доларів США і штраф (процентна складова) - 1 130,77 доларів США (т. 2 а. с. 6-11, 12).

На день пред'явлення позову відповідач заборгованість не погасила.

Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Статтею 589 ЦК України передбачено, що у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

7 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м. для квартири та 250 кв. м. для житлового будинку (п.п. 1 п. 1 Закону).

По справі встановлено, що житловий будинок, який є предметом іпотеки, являється єдиним нерухомим житловим майном, яке належить відповідачу - іпотекодавцю ОСОБА_3 на праві власності; використовується як місце постійного проживання позичальника і її сім'ї; має загальну площу 65,5 кв. м., тобто не перевищує 250 кв. м. у житловому будинку; житловий будинок являється предметом іпотеки та виступає як забезпечення зобов'язання позичальника за споживчим кредитом, наданим їй ПАТ «Приватбанк» в іноземній валюті.

За таких обставин позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки до задоволення не підлягає.

Доводи апеляційної скарги ПАТ КБ «Приватбанк» про те, що суд першої інстанції невірно застосував положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відмовивши у задоволенні позову та не застосував правила ст. 217 ЦПК України, згідно яких мав би відстрочити виконання рішення суду до моменту втрати чинності цим Законом України, спростовуються тим, що зазначеним Законом України не передбачено відстрочення виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а встановлено заборону на вчинення саме таких дій, а тому у суду немає законних підстав для відстрочення виконання рішення суду про звернення стягнення.

Також не підлягає до задоволення вимога банку про виселення відповідачів із будинку, що є предметом іпотеки.

Частиною 2 статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Статтею 109 ЖК України передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (частина 1).

Згідно частини 3 ст. 109 ЖК України звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Зазначені норми матеріального закону свідчать про те, що підставою для виселення мешканців будинку із предмета іпотеки є звернення стягнення на цей предмет іпотеки, тобто виселення мешканців із предмета іпотеки проводиться при задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на житловий будинок.

Оскільки вимога банку про звернення стягнення на будинок до задоволення не підлягає, тому немає підстав для задоволення вимоги про виселення мешканців із цього будинку.

Крім того, частиною 2 ст. 109 ЖК України передбачено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Жиле приміщення - житловий будинок по АДРЕСА_1 із якого ПАТ КБ «Приватбанк» просить виселити відповідачів, не було придбане за рахунок кредитних коштів.

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року (справа № 6-39 цс15) викладено правовий висновок Верховного Суду України у справі про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку, щодо застосування норми матеріального права, а саме частини 2 статті 109 ЖК України.

За змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду.

По справі встановлено, що жилий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 із якого ПАТ «КБ «Приватбанк» просить виселити відповідачів і який являється предметом іпотеки, не придбавався позичальником за рахунок кредитних коштів, а тому виселення боржника із цього будинку, без надання іншого житла, не відповідатиме вимогам закону і позивач, заявивши позов про виселення відповідачів, у своєму позову не зазначив таке інше житло.

Щодо позову, поданого ОСОБА_4 про визнання недійсними заяви від 26.02.2008 року і договору іпотеки.

Судом встановлено, що ОСОБА_3, укладаючи 26 лютого 2008 року із ПАТ КБ «Приватбанк» договір іпотеки № МКХ-058/1 (житлової нерухомості), передала в іпотеку житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями і спорудами загальною площею 65,5 кв. м., житловою площею 33,6 кв. м., що знаходиться по АДРЕСА_1, що належить їй на праві приватної власності на підставі свідоцтва НОМЕР_1 на право власності на житловий будинок від 04.02.2008 року, виданого виконавчим комітетом Літинської селищної ради Літинського району на підставі рішення виконавчого комітету Літинської селищної ради від 16 січня 2008 року за № 18 і зареєстрованим комунальним підприємством «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» 6 лютого 2008 року і записаним в реєстрову книгу під № 20 за реєстровим № 1878 (том 1 а. с. 5-6).

При укладенні цього договору ОСОБА_3 надала нотаріально посвідчену заяву, оформлену нею 26 лютого 2008 року, якою повідомила про те, що на момент складання договору іпотеки на будинок по АДРЕСА_1 ніхто з неповнолітніх або малолітніх дітей не має права користування цим нерухомим майном (том 1 а. с. 90).

Для укладення договору іпотеки ОСОБА_3 надала також довідку № 3026 від 11.12.2007 року, видану виконавчим комітетом Літинської селищної ради про те, що вона проживає в АДРЕСА_1 одна (том 1 а. с. 82).

У пункті 14 договору іпотеки, укладеного 26 лютого 2008 року, іпотекодавець ОСОБА_3 гарантувала, що нею надані всі наявні документи на укладення цього договору та права розпорядження предметом іпотеки і засвідчила, що нею надані всі необхідні документи, що стосуються предмета іпотеки (том 1 а. с. 5 на звороті).

Із цього слідує, що на момент укладення договору іпотеки відповідач ОСОБА_3 являлася єдиним власником предмета іпотеки і мала право розпоряджатися своїм власним майном на власний розсуд, оскільки згідно зі ст. 317 ЦК України саме їй, як власникові, належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном.

Таким чином, право користування спірним житловим будинком на момент укладення договору іпотеки мала лише іпотекодавець одна, тобто позивач ОСОБА_4, являючись її дочкою не мала права користування іпотечним будинком.

Надана позивачем ОСОБА_4 копія домової книги (оригінал якої був досліджений у судовому засіданні і відповідає копії) для прописки (реєстрації) громадян, які проживають у АДРЕСА_1, свідчить про те, що у даному будинку зареєстрована відповідач ОСОБА_3 і її діти: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Дана домова книга не містить в собі будь-яких даних про її відкриття і початок ведення у ній записів, а також відсутні відомості про дату внесення у неї записів про кожного із зареєстрованих осіб (том 1 а. с. 10-12).

Представник позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 пояснив, що йому невідомо коли ця домова книга була оформлена, лише повідомив, що вона видана після укладення ОСОБА_3 договору іпотеки від 26 лютого 2008 року. Про існування іншої домової книги на момент укладення договору іпотеки йому нічого не відомо.

Тому така домова книга не являється письмовим доказом в підтвердження права користування спірним будинком позивачем ОСОБА_4

У пункті 7 договору іпотеки від 26 лютого 2008 року зазначено, що ОСОБА_3 передає в іпотеку житловий будинок по АДРЕСА_1 (пункт 7), а в пункті 39 цього договору ОСОБА_3 зазначила адресу, за якою вона зареєстрована: АДРЕСА_1 (том 1 а. с. 5-6).

Згідно рішення Літинської селищної ради № 18 від 16 січня 2008 року ОСОБА_3 видано свідоцтво на право власності на житловий будинок і встановлено його юридичну адресу: АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину. Частиною 6 передбачено, що правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідач ОСОБА_3, являючись матір'ю неповнолітньої на момент укладення договору іпотеки ОСОБА_4, уклала даний договір, який не порушує прав та законних інтересів своєї дитини, оскільки дитина не мала права користування спірним будинком, про що мати підтвердила заявою, довідкою і підписавши договір, у якому зазначено, що нею подані всі необхідні для укладення такого договору документи.

Вчиняючи такий правочин, іпотекодавець ОСОБА_3 мала повну цивільну правоздатність (ст. 25, 26 ЦК України) і повну цивільну дієздатність (ст. 30, 34 ЦК України).

Отже, укладений нею правочин є дійсним і з цих підстав не може бути визнаний недійсним.

Обгрунтування позовних вимог ОСОБА_4 про недійсність правочину, з тих підстав, що він суперечить закону, зокрема, вчинення його без дозволу органу опіки та піклування, спростовується наступним.

За правилами ч. 1 ст. 215 та ч. 1 ст. 203 ЦК України недійсним є правочин, зміст якого суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 224 ЦК України правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу) є нікчемним.

З дозволу органу опіки та піклування, згідно зі ст. 71 ЦК України вчиняються у тому числі правочини - договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації.

Отримання ОСОБА_3 дозволу органу опіки та піклування на укладення договору іпотеки, де предметом іпотеки являється житловий будинок, не являлося необхідним, оскільки неповнолітня ОСОБА_4 на момент укладення договору іпотеки не мала права користування житлом, тому цим правочином її право користування житлом не порушувалося.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення відповідачів та про визнання недійсними заяви від 26.02.2008 року і договору іпотеки.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційних скарг являються безпідставними і не спростовують висновків суду.

На підставі викладеного та керуючись ст. 303, 307, 308, 313-314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_4 і Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» відхилити.

Рішення Літинського районного суду Вінницької області від 12 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/ М.В. Матківська

Судді: /підпис/ В.С. Марчук

/підпис/ В.В. Сопрун

Згідно з оригіналом:

Суддя: М.В. Матківська