У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі суддів: Малько О.С., Ковалевича С.П., Рожина Ю.М.,

секретар судового засідання: Пиляй І.С.,

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу директора Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Зарічненського району на рішення Зарічненського районного суду Рівненської області від 26 травня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Зарічненського району про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Зарічненського районного суду від 26 травня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено: визнано незаконним наказ Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Зарічненського району від 20.02.2015 року №7 про звільнення ОСОБА_1; поновлено ОСОБА_1 на посаді завідувача господарством Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Зарічненського району з 10.02.2015 року; стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06 березня по 26 травня 2015 року в сумі 3411 гривень 20 коп. з відрахуванням сум податків та обов'язкових платежів.

Рішення суду в частині поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць допущено до негайного виконання.

Вирішено питання розподілу судових витрат: стягнуто з Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Зарічненського району на користь держави судовий збір в розмірі 243 гривні 60 коп.

В апеляційній скарзі на це рішення директор Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Зарічненського району покликається на його незаконність та необґрунтованість, на порушення судом норм матеріального та процесуального права з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Висновок суду про те, що звільнення ОСОБА_1 відбулося у період перебування працівника у відпустці, - не відповідає обставинам справи та положенням законодавства про працю.

Позиція суду з приводу того, що у випадку, якщо в період перебування працівника у відпустці він буде тимчасово непрацездатним, то відпустка працівника автоматично продовжується і працівник не зобов'язаний повідомляти роботодавця щодо продовження відпустки, узгоджувати її продовження чи в будь-який спосіб оформлення такої відпустки, - також не відповідає положенням трудового законодавства.

Вказує, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції покликався на те, що при наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 профспілковим комітетом не дотримано вимоги ч.3 ст.43 КЗпП, проте подання Територіального центру про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 було розглянуте профспілковим комітетом 20.02.2015 року.

Згідно положень чинного законодавства надання згоди профспілкового комітету на звільнення ОСОБА_1 на першому засіданні (без відкладення засідання профспілкового комітету і повторного запрошення працівника для розгляду питання про його звільнення) не може бути підставою для задоволення позову про поновлення на роботі.

Розірвання трудового договору з працівником без звернення власника або уповноваженого ним органу до виборного органу первинної профспілкової організації не вважається підставою для поновлення такого працівника на роботі.

Недотримання вимог ч.3 ст.43 КЗпП не може бути підставою для задоволення позову про поновлення працівника на роботі.

Судом першої інстанції безпідставно відхилено покликання Територіально центру на пропущення ОСОБА_1 строку звернення до суду з позовною заявою, оскільки Територіальний центр наполягав на тому, що строк звернення до суду має рахуватися з 20 лютого 2015 року, однак суд необгрунтовано порахував, що строк звернення до суду розпочався з 20 березня 2015 року, коли ОСОБА_1 фактично отримав трудову книжку.

Відповідно до ст.233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а в справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Зазначає, що місячний строк звернення до суду у справах про звільнення розпочинається в т.ч. з того дня, коли працівник відмовився отримати копію наказу про звільнення або отримати трудову книжку.

20 лютого 2015 року ОСОБА_1 відмовився від ознайомлення з наказом про звільнення з роботи та отримання трудової книжки, проте позивачу було достовірно відомо про дату і підстави звільнення, а тому позивачем пропущено місячний строк звернення до суду, оскільки позовну заяву подано 22 квітня 2015 року.

Просить скасувати рішення Зарічненського районного суду від 26 травня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідності до ч.1 ст.233, ч.4 ст.241-1 КЗпП України позивачем не пропущено місячний строк звернення до суду, який розпочався з 20 березня 2015 року, тобто з дня отримання трудової книжки, а внаслідок тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 надана йому щорічна відпустка в період з 26 серпня по 01 жовтня 2014 року переривалася і у відповідності до положень ст.80 КЗпП України була позивачу продовжена на 24 дні, у зв'язку з чим невихід на роботу 10 лютого 2015 року не може вважатися прогулом без поважних причин, - а тому позовні вимоги про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є підставними.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону, якими регулюються спірні правовідносини.

Із матеріалів справи вбачається, що 02 березня 2001 року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду завідуючого відділення соціальної допомоги Зарічненського територіального центру по обслуговуванню пенсіонерів та одиноких непрацездатних громадян, а 07 липня 2009 року його переведено на посаду завідувача господарством.

Наказом Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) №7 від 20 лютого 2015 року ОСОБА_1 завідуючого господарством звільнено із займаної посади за прогул (п.4 ст.40 КЗпП) з 10 лютого 2015 року, в якому вказано: "відповідно листа непрацездатності АГА №145965 від 20.01.2015 року визначено, що ОСОБА_1 мав стати до роботи 10.02.2015 року, тобто відсутність на робочому місці без поважних причин рахувати як прогул".

У відповідності до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП прогул (в т.ч. відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин є підставою для розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Визнаючи незаконним наказ Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Зарічненського району від 20.02.2015 року №7 про звільнення ОСОБА_1, судом першої інстанції правильно встановлено, що звільнення на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП допускається тільки в тому випадку, коли працівник здійснив прогул або був відсутній на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, якими визнаються ті причини, що виключають вину працівника.

Встановлено, що наказом Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Зарічненського району від 26 серпня 2014 року ОСОБА_1 надано щорічну відпустку на 37 календарних днів з 26 серпня по 01 жовтня 2014 року за відпрацьований період з 01.03.2013 року по 28.02.2014 року (а.с.69).

Згідно наявних в матеріалах справи листків непрацездатності ОСОБА_1 перебував на стаціонарному/амбулаторному лікуванні з 08.09.2014 року по 22.09.2014 року (серія АГА №139907); з 23.09.2014 року по 01.11.2014 року (серія АГА № 145518); з 02.11.2014 року по 10.11.2014 року (серія АГА №139968); з 11.11.14 року по 20.12.2014 року (серія АГА №145724); з 21.12.2014 року по 30.12.2014 року (серія АГА №145883); з 05.01.2015 року по 19.01.2015 року (серія АГА №162073); з 20.01.2015 року по 09.02.2015 року (серія АГА № 145965) - (а.с.12-18).

У відповідності до положень ст.78 КЗпП України дні тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку, до щорічних відпусток не включаються.

Згідно положень п.1 ч2 ст.80 КЗпП України та п.1 ч.2 ст.11 Закону України "Про відпустки" щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або продовжена у разі тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку.

Частиною 4 ст.11 Закону України "Про відпустки" встановлено, що у разі перенесення щорічної відпустки новий термін її надання встановлюється за згодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом. Якщо причини, що зумовили перенесення відпустки на інший період, настали під час її використання, то невикористана частина щорічної відпустки надається після закінчення дії причин, які її перервали, або за згодою сторін переноситься на інший період з додержанням вимог ст.12 цього Закону.

У відпустці ОСОБА_1 фактично перебував в період з 26 серпня 2014 року по 07 вересня 2014 року включно, тобто 13 днів із наданих 37 календарних днів, оскільки з 08 вересня 2014 року позивач по справі почав перебувати на стаціонарному лікуванні в комунальному закладі "Зарічненська центральна районна лікарня", про що роботодавцю було відомо як вбачається із акта від 23 січня 2015 року(а.с.40).

Суд в рішенні вказав, що " використання позивачем без попередньої згоди відповідача права на продовження відпустки не може вважатися прогулом без поважних причин", а тому покликання в апеляційній скарзі на "позицію суду з приводу того, що у випадку, якщо в період перебування працівника у відпустці він буде тимчасово непрацездатним, то відпустка працівника автоматично продовжується і працівник не зобов'язаний повідомляти роботодавця щодо продовження відпустки, узгоджувати її продовження чи в будь-який спосіб оформлення такої відпустки," - є безпідставним , оскільки рішення суду таких висновків не містить.

Із матеріалів справи вбачається, що посада, з якої було звільнено позивача , в штатному розписі установи на 2015 рік відсутня у відповідності до наказу від 5 серпня 2014 року "про внесення змін в штатний розпис та структуру центру соціального обслуговування(надання соціальних послуг), а за наявності чинного наказу від 6 жовтня 2014 року, в якому вказано: "звільнити ОСОБА_1 завідуючого господарством терцентру в зв*язку з скороченням штату працівників (п.1ст.40 КЗпП України) в перший день настання працездатності"(а.с.67),- у роботодавця не було підстав для повторного розірвання трудового договору з позивачем.

Відомості про цей наказ внесено в трудову книжку позивача.

За встановлених обставин суд дійшов до правильного висновку, що відсутність ОСОБА_1 на робочому місці 10 лютого 2015 року не може вважатися прогулом без поважних причин в розумінні п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Судом першої інстанції також правильно встановлено, що позивач ОСОБА_1 звернувся до суду у встановлений законом одномісячний строк, що відповідає положенням ст.233 КЗпП (працівник може звернутися з заявою у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки).

ОСОБА_1 був ознайомлений з наказом про звільнення 20 березня 2015 року і в цей же день отримав трудову книжку, а до суду звернувся 17 квітня 2015 року згідно відмітки Зарічненського районного суду , тобто в межах встановленого ст.233 КЗпП строку, а тому покликання Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Зарічненського району на пропуск ОСОБА_1 строку звернення до суду з позовною заявою, який на думку відповідача має обраховуватися з 20 лютого 2015 року, є безпідставними.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують викладених в ньому висновків.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319, 323-325 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу директора Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Зарічненського району відхилити.

Рішення Зарічненського районного суду Рівненської області від 26 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку сторонами та особами, які беруть участь у справі, протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: Малько О.С. Ковалевич С.П. Рожин Ю.М.