Єдиний унікальний номер 725/1782/15-ц
Номер провадження 4-с/725/13/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.08.2015 року Першотравневий районний суд м.Чернівців

в складі:

головуючого судді Піхало Н. В.

при секретарі Томко І.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на постанову державного виконавця Першотравневого ВДВС Чернівецького МУЮ від 06.03.2015 року про відкриття виконавчого провадження №46778213, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року заявник звернувся до суду із вищевказаною скаргою, в обґрунтування якої зазначав, що 21 березня 2015 року він отримав постанову державного виконавця Першотравневого ВДВС Чернівецького МУЮ від 06.03.2015 року про відкриття виконавчого провадження ВП №46778213. Разом з тим, вважає вказану постанову незаконною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки вона не відповідає вимогам процесуального законодавства та Інструкції від 15.12.1999 року №74/5 «Про проведення виконавчих дій…», а дії державного виконавця, які полягали у відкритті зазначеного виконавчого провадження такими, що містять ознаками кримінального правопорушення, у зв'язку з чим він звернувся із відповідною заявою до правоохоронних органів.

На підставі наведеного, посилаючись на норми процесуального права та Конституції України, просив скасувати постанову від 06.03.2015 року про відкриття ВП №46778213.

Крім того, вказуючи про те, що рішення суду, на підставі якого відкрито виконавче провадження та здійснюються виконавчі дії має ознаки завідомо-неправосудного рішення, дані про що внесено до ЄРДР №0001231 від 22.04.2015 року, просив припинити стягнення за даним судовим рішення.

У судове засідання заявник ОСОБА_1, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, не зявився, подав через канцелярію суду 12 серпня 2015 року клопотання про проведення судового розгляду за його скаргою без його участі, а також додаткові письмові пояснення до поданої скарги, які підтримав в повному обсязі та просив скаргу задовольнити в повному обсязі з урахуванням поданих ним додаткових пояснень та доказів.

Державний виконавець, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, не зявився та про причини своєї неявки суду не повідомив.

При цьому, ураховуючи те, що заявник ОСОБА_1 подав суду клопотання про розгляд скарги у його відсутності, а державний виконавець в судове засідання, будучи належним чином повідомленим про час та місце проведення судового розгляду, не зявився та не повідомив суду причини своєї неявки, суд на підставі вимог ст. 386 ЦПК України вважає за можливе розгляд справи провести у відсутності заявника та державного виконавця.

На підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання не проводилось.

Дослідивши письмові докази по справі, а також частково матеріали цивільної справи №2-633/12 та матеріали виконавчого провадження №700/14 (номер за ЄДРВП: 46778213), суд вважає, що скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Так, правовідносини, які виникли між учасниками розгляду справи, врегульовані положеннями Закону України «Про виконавче провадження», Інструкцією про проведення виконавчих дій від 15 грудня 1999 року № 74/5, Цивільно-процесуальним кодексом України.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно ч.1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно ч. 1 ст. 11 Закону «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

При цьому, як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.1 постанови № 6 від 07.02.2014 року "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах" відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» практика Європейського суду є джерелом права у національній правовій системі.

Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини від 22.02.2005 року, ухваленим у справі «Шаренок проти України», встановлено порушення ст.6 Конвенції та ст.1 протоколу 1 Конвенції. При цьому, Суд зазначив, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи трибуналі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Однак це право було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду однієї зі сторін. Тлумачення статті 6 як положення, що лише гарантує право на звернення до суду та проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуації, несумісної з принципом верховенства права, який Високі Договірні Сторони зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, виконання судового рішення має розглядатися як невід'ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6.

Як убачається з матеріалів справи, 6 березня 2015 року державним виконавцем Першотравневого ВДВС Чернівецького МУЮ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №46778213 з примусового виконання виконавчого листа №2-633/2012 виданого 22.04.2013 року Першотравневим районним судом м. Чернівці про солідарне стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором та судових витрат (а/с 3).

Згідно ст. 383 ЦПК України учасники виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця під час виконання судового рішення порушено їх права чи свободи.

Пунктами 4, 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07.02.2014 року № 6, відповідно до статті 383 ЦПК, частини першої статті 12, частини четвертої статті 82 Закону «Про виконавче провадження» право на оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК, мають лише сторони виконавчого провадження, якщо вважають, що порушено їх права чи свободи. При цьому вони набувають процесуального статусу заявника. Згідно зі статтею 26 ЦПК сторона виконавчого провадження, яка звернулася до суду зі скаргою, бере участь в її розгляді як заявник, а інші учасники цього провадження, прав і обов'язків яких безпосередньо стосується розгляд і вирішення цієї скарги, - як заінтересовані особи.

Зокрема, звертаючись до суду із скаргою на дії державного виконавця та оскаржуючи постанову про відкриття виконавчого провадження, заявник вказував на те, що оскаржувана ним постанова про відкриття виконавчого провадження не відповідає вимогам процесуального законодавства та Інструкції від 15.12.1999 року №74/5 «Про проведення виконавчих дій», оскільки вона належним чином не оформлена, а дії державного виконавця, які полягали у відкритті зазначеного виконавчого провадження є такими, що містять ознаками кримінального правопорушення, у зв'язку із чим він звернувся із відповідною заявою до правоохоронних органів й відповідно просив постанову про відкриття виконавчого провадження скасувати.

Так, відповідно до ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Процесуальна форма та зміст постанови державного виконавця визначається Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5.

Зокрема, відповідно до п. 1.5, 1.5.1 вказаної Інструкції, під час здійснення виконавчого провадження державний виконавець приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Постанова як окремий документ містить такі обовязкові реквізити: а) вступну частину із зазначенням: назви постанови, дати видачі постанови та місця її винесення; найменування органу ДВС, прізвища, імені та по батькові державного виконавця, який виніс постанову; назви виконавчого документа, коли та ким виданий, резолютивної частини документа (далі - реквізити виконавчого документа); за зведеним виконавчим провадженням - прізвища, імені та по батькові боржника - фізичної особи, повного найменування боржника - юридичної особи та дати обєднання виконавчих проваджень у зведене; б) мотивувальну частину із зазначенням мотивів, з яких державний виконавець прийняв відповідне рішення (дійшов певних висновків), і посилання на закон чи інший нормативно-правовий акт (статтю, її частину, абзац, пункт, підпункт, на підставі якого видано постанову); в) резолютивну частину із зазначенням: прийнятого рішення державного виконавця; прізвища, імені, по батькові фізичних осіб, повного найменування юридичних осіб, яким надсилається копія постанови; строку і порядку оскарження постанови; г) до постанов можуть вноситись також інші відомості, визначені Законом, цією Інструкцією та іншими нормативно-правовими актами; ґ) постанова складається і підписується державним виконавцем у необхідній кількості примірників (копій), один з яких (оригінал) залишається у виконавчому провадженні, а інші (копії) направляються за належністю і у випадках, встановлених Законом або цією Інструкцією, затверджуються начальником відділу або його заступником та скріплюються печаткою; д) у разі якщо постанова державного виконавця є виконавчим документом, вона повинна відповідати вимогам до виконавчого документа, визначеним статтею 18 Закону.

Як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови, остання відповідає вищевказаним вимогам та містить усі необхідні реквізити, разом з тим, відповідний підпис державного виконавця, яким скріплюється постанова, відсутній на її копії, долученій заявником до матеріалів справи, проте дана обставина не впливає на зміст оригіналу постанови та на його процесуальні наслідки для сторін виконавчого провадження, оскільки як убачається з дослідженого судом оригіналу постанови про відкриття виконавчого провадження, вона у визначеному законом порядку підписана державним виконавцем (матеріали ВП №700/14 (номер за ЄДРВП: 46778213)), а тому відсутність підпису на ксерокопії постанови, яка наявна в матеріалах справи не може бути підставою для скасування безпосередньо такої постанови, оскільки дана обставина не призвела до порушення прав заявника та будь-яких інших осіб, а тому постанова не може бути скасована із таких формальних підстав, які не впливають на права та обовязки учасників процесу й відповідно доводи заявника у цій частині є безпідставними.

Також є безпідставними й доводи заявника про порушення державним виконавцем вимог Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 74/5 від 15.12.1999 року при відкритті виконавчого провадження та вчинення виконавчих дій з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 368 ЦПК України за кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили, за заявою осіб, на користь яких воно ухвалено, чи прокурора, який здійснював у цій справі представництво інтересів громадянина або держави в суді, видається один виконавчий лист.

Як убачається зі змісту скарги, однією із підстав скасування оскаржуваної постави заявник вказує те, що вона видана на підставі заочного рішення суду по справі №2-633/2012, проте відповідно до ст. 233 ЦПК України заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого цим Кодексом та матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що заочне рішення на підставі якого видано виконавчий лист, не набрало законної сили.

При цьому, як убачається з матеріалів цивільної справи №2-633/12, дослідженої в ході розгляду справи, заочним рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21 січня 2013 року, яке ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 10 квітня 2013 року та ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 серпня 2013 року залишено без змін, позовні вимоги ПАТ КБ «Приват Банк» задоволено, стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приват Банк» заборгованість у розмірі 2982,17 Євро, що за курсом 10,146314 відповідно до службового розпорядження НБУ від 12.11.2012 року складає 30258,03 грн. за кредитним договором №102086-CRED від 23.11.2007 року та стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приват Банк» судові витрати в розмірі 308,21 грн. (а.с. 170-172, 214-215 289-290, цивільна справа № 2-633/12).

Дане судове рішення набрало законної сили, й відповідно є обовязковим для виконання.

Крім того, відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, ч. 4 ст. 61 ЦПК України визначено, що вирок у кримінальному провадженні, що не набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дії особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

За таких обставин, суд враховуючи вищевказане, а також те, що заявником не надано суду вирок суду, яким встановлено факт винесення судом завідомо-неправосудного рішення суду за яким проводиться примусове стягнення, доводи заявника в частині того, що виконавчі дії здійснюються саме на підставі рішення суду, який має ознаки завідомо-неправосудного рішення, й відповідно стягнення за даним судовим рішення підлягає припиненню є безпідставними.

Так, згідно п. 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07.02.2014 року № 6, за результатами розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд постановляє ухвалу, яка має відповідати вимогам статей 210, 213, 387 ЦПК.

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність було прийнято або вчинено відповідно до закону, у межах повноважень суб'єкта оскарження і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги. При цьому, визнаючи доводи скарги необґрунтованими і відмовляючи в її задоволенні, суд має зазначити в ухвалі, у зв'язку з чим і на підставі яких саме норм закону він дійшов такого висновку.

За таких обставин, а також ураховуючи те, що з інших підстав, ніж перераховані вище, скарга не заявлялась, суд приходить до висновку, що в задоволенні скарги слід відмовити в повному обсязі.

Крім того, суд вважає, що не підлягає задоволенню й вимога заявника в частині зупинення стягнення, виходячи з наступного.

Так, згідно розяснень, які містяться в п. 15 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07.02.2014 року № 6, при розгляді скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд не вправі вжити заходів забезпечення скарги (аналогічно забезпеченню позову) шляхом зупинення виконавчого провадження, зупинення дії оскаржуваного рішення тощо, оскільки зазначене не є повноваженнями суду, а є виключним повноваженням державного виконавця, яке може бути оскаржено до суду. Разом із тим до завершення розгляду скарги при наявності для цього підстав суд може зупинити стягнення на підставі виконавчого листа (пункт 4 частини першої статті 37 Закону про виконавче провадження).

Таким чином, зупинення виконавчого провадження є формою припинення здійснення виконавчих дій, що триває певний час, до моменту відпадання обставин, які це зупинення викликали. Обставини, які тягнуть за собою зупинення виконавчого провадження, прямо передбачені в Законі України «Про виконавче провадження» та не підлягають розширеному тлумаченню.

Відповіднодоп.4 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає обов'язковому зупиненню у разі зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа.

Разом з тим, у своєму клопотанні заявником не наведено відповідних підстав за наявності яких стягнення за виконавчим документом підлягає зупиненню, й відповідно ураховуючи те, що підстав для скасування постанови про відкриття виконавчого провадження та визнання дій державного виконавця незаконними судом не встановлено, вимоги заявника про припинення стягнення за виконавчим листом також задоволенню не підлягає.

На підставі вище викладеного та керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, п.п. п. 1.5, 1.5.1, 1.8 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5, Інструкцією про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 74/5 від 15.12.1999 року, ст.17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини», ст.ст. 25, 37 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 3,4,11, 208-210, 233,293,295,383,386-388 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні скарги ОСОБА_1 на постанову державного виконавця Першотравневого ВДВС Чернівецького МУЮ від 06.03.2015 року про відкриття виконавчого провадження ВП №46778213 та зупиненні стягнення за виконавчим листом №2-633/2012 від 22.04.2013 року - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці Н. В. Піхало