Справа № 199/9650/14-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

29 квітня 2015 року Амур-Нижньодніпровський районний суд міста ОСОБА_1 в складі: головуючого судді Руденко В.В., при секретарі Коломієць Я.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 міської ради про визнання розпорядження про приватизацію та свідоцтва про право власності недійсними, визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів з даним позовом, зазначивши, що ним та відповідачем ОСОБА_3 22.04.1983 року було укладено шлюб. За час перебування у шлюбі відповідачу було надано ордер на вселення у квартиру АДРЕСА_1, а пізніше, як йому стало відомо лише зараз, відповідачем, без участі позивача, було приватизоване зазначене майно. Він постійно проживав та проживає у зазначеній квартирі, за час свого проживання проводив поточний ремонт: поставив двері вхідні, міжкімнатні, вікна, проводку, електроплиту, прибори опалення, зробив підлогове покриття, встановлював ванну, унітаз, мийки, каналізацію та водопровід. Починаючи з березня 2013 року ОСОБА_3 чинить значні перешкоди у користуванні майном, у жовтні вона повідомила, що він для неї чужа людина, не являється співвласником квартири і проживати в ній більше не буде. Отримавши таку інформацію позивач звернувся в ЖЕКу, де йому повідомили, що квартира приватизована на його колишню дружину. Колишня дружина приватизувала домоволодіння без його участі, цим самим порушивши його право на приватизацію житлових приміщень, які він тривалий час займав і займає на законних підставах. Позивач згоду на приватизацію не надавав. У звязку з вищевказаним, позивач просить суд визнати недісним та скасувати розпорядження ОСОБА_1 міської ради про безоплатну передачу у власність ОСОБА_3 спірної квартири, визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру, а також визнати за ним та ОСОБА_3 право спільної часткової власності за кожним на ? частину квартиру АДРЕСА_2.

У судове засідання позивач не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та представник відповідача ОСОБА_1 міської ради до судового засідання не зявились, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до ордеру на житлове приміщення № 2191 від 12.05.1994 року, виданого виконавчим комітетом ОСОБА_1 міської ради народних депутатів, ОСОБА_3, яка з 22 квітня 1983 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_2, було надано право на заняття в порядку обміну житлового приміщення квартири АДРЕСА_2. Шлюб між ними було розірвано 22 серпня 1995 року, що підтверджується відповідним свідоцтвом. Відповідно до даних паспорту позивача, останній зареєстрований у спірній квартирі 01.07.1996 року.

Згідно ч.2 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції від 22.02.1994 року передача займаних квартир здійснюється у спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Як було встановлено в ході розгляду справи, відповідно до листа Управління житлового господарства ОСОБА_1 міської ради від 12.02.2015 року № 3/14-261, в компютерній базі приватизованого житла відсутні будь-які відомості щодо приватизації квартири № 1 за адресою: вул. Стрілочна, буд. 17,та будь-які документи щодо зазначеної квартири; вказаний будинок не належить до комунальної власності територіальної громади міста ОСОБА_1. Будь-яких доказів отримання відповідачем ОСОБА_3 свідоцтва про право власності на спірну квартиру, а також наявності такого свідоцтва, позивачем суду не надано. Крім того, позивачем не зазначені підстави набуття права власності, передбачені ст. 328 ЦК України. Отже, в даному випадку, позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження та законного обґрунтування, а тому задоволенню не підлягають.

Згідно зі ст. 88 ЦПК України, з урахуванням результату розгляду справи, суд вважає, що судові витрати необхідно віднести за рахунок позивача.

Керуючись ст.ст.10, 60, 130, 214, 215, 81, 88 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У позовних вимогах ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 міської ради про визнання розпорядження про приватизацію та свідоцтва про право власності недійсними, визнання права власності, - відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в десятиденний строк з дня отримання копії рішення апеляційної скарги.

Суддя В.В. Руденко