Номер провадження: 22-ц/785/2276/15
Головуючий у першій інстанції Шенцева О.П.
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.04.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого-судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Сєвєврової Є.С., Мартинової К.П.,

за участю секретаря судового засідання Жєлєзнова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Одеської міської ради, третя особа Перша Одеська міська нотаріальна контора, про визнання права власності, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи Перша Одеська міська нотаріальна контора, Шоста Одеська міська нотаріальна контора, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 24 квітня 2014 року -

встановила :

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, Одеської міської ради, у якому просить визнати за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно, а саме: 3/20 частки житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

У свою чергу ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_2 з зустрічним позовом, у якому просить визнати недійсним заповіт ОСОБА_4, який заповів належні йому 3/20 частки житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, визнати дійсним заповіт ОСОБА_4 від 11 квітня 2008 року, який заповів усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, а якщо вона спадщину не прийме або помре раніше за нього то все вказане майно заповідає ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 30000 грн., стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3: вартість судового збору за подання зустрічної позовної заяви у розмірі - 3509 грн. 82 коп.; вартість судового збору за подання клопотання про витребування доказів -114 грн. 70 коп.; вартість проведення незалежної експертної оцінки дому - 1 000 грн.; стягнути з ОСОБА_2 витрати: на лікування спадкодавця - 2 000 грн.; догляд спадкодавця - 36 000 грн.; поховання спадкодавця - 6 500 грн.

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 24 квітня 2014 року позов ОСОБА_2 задовлено, а у зустрічному позові відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення норм процесуального та не правильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити його зустрічний позов.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_4, який постійно проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.

За життя ОСОБА_4 був складений заповіт, згідно якого він заповів ОСОБА_2 3/20 частки житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Луцях Тетяною Миколаївною 11 лютого 2010 року реєстровий номер № 72.

ОСОБА_2 була подана заява про прийняття спадщини до державної нотаріальної контори в передбачені законом строки.

В спадковій справі є два заповіти від померлого, один заповіт на ім'я відповідача на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, другий заповіт на ім'я ОСОБА_2 на 3/20 частки житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. Відповідач прийняв спадщину в повному об'ємі отримав всі документи, які необхідні для її оформлення.

ОСОБА_2 було відмовлено в прийнятті спадщини, в зв'язку з тим, що ним не надано правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Спадкоємець,який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. (Ст. 1297 ЦК України).

Згідно з п. 216 Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 р. за N 20/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлювальних документів про належність цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Таким чином позивач ОСОБА_2 не може здійснити своє право на отримання свідоцтва на право власності на нерухоме майно за заповітом, через відсутність у нього правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Враховуваши вказані обставини та норми права суд першої інстанції дійшов висновку, що позов ОСОБА_2 обґрунтований та підлягає задовленню.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_3, районний суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 202 ЦК України заповіт є одностороннім правочином, тобто дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином законом передбачений конкретний перелік обставин, при яких правочин може бути визнаний недійсним.

У зустрічній позовній заяві не наведено жодних з таких підстав, які б вказували на можливість визнання недійсними заповітів.

В зустрічній позовній заяві ОСОБА_3 стверджує, що ОСОБА_4 не мав права складати заповіт, за яким 3/20 будинку по АДРЕСА_2 заповів своєму брату ОСОБА_2 так як відповідно до ст. 13 Закону України "Про власність" та ст. 61 СК України цей будинок перебував у загальній сумісній власності подружжя.

Так, відповідно до ст. 57 СК України (редакція 2010 року) правом особистої приватної власності дружини та чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Як видно з матеріалів справи право власності у ОСОБА_4 набуте на підставі свідоцтва на право власності на спадщину за законом 21 липня 1999 року та Розпорядження Приморської районної адміністрації від 24.07.2001 року. Зазначені документи чинні, ніким не оскаржені.

Закон України "Про власність" втратив чинність 20.06.2007 року.

Відповідно до ст. 1241 ЦК право на обов'язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова вдівець) та непрацездатні батьки. Вони спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом(обов'язкова частка).

Перехід права на прийняття спадщини за спадковою трансмісією регламентовано статтею 1276 ЦК України і фактично може стосуватися двох видів спадкування: за заповітом або за законом. В статті 1217 ЦК України виділено лише два види спадкування, а право на обов'язкову частку та право спадкування речей (предметів) звичайної домашньої обстановки регламентовані окремими нормами, що свідчить про виняток із загального правила.

Ч. 1 ст. 1276 ЦК передбачено, що у випадку, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов'язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія).

Таким чином, право на обов'язкову частку є особистим, персоніфікованим. Відповідно до п.п. "в" п. 11 Постанови Пленуму ВСУ від 31.01.1992 року №2 "Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні" передбачено, що спадкоємець, який претендує на обов'язкову частку у спадщині повинен подати заяву про прийняття спадщини. Фактичне прийняття обов'язкової частки у спадщині законодавством не передбачено.

Відмовляючи у стягненні коштів, суд виходив з наступного.

Так, при розгляді справи судом не було встановлено з яких саме розрахунків виходив ОСОБА_3, коли просить стягнути витрати на лікування у розмірі 2 000 гривень, витрати по догляду у розмірі 36 000 гривень, так як в матеріалах справи відсутні будь-які докази (квитанції, договори, платіжні доручення та ін.. ) понесення відповідних витрат ОСОБА_3, тому у задоволенні цих позовних вимог суд відмовив.

Щодо стягнення витрат на поховання ОСОБА_4 у розмірі 6 500 гривень, то в задоволенні цих вимог суд також відмовив на підставі нижченаведеного.

Відповідно до положень статті 1232 ЦК України спадкоємці зобов'язані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця. Витрати на утримання, догляд, лікування спадкодавця можуть бути стягнені не більш як за три роки до його смерті.

Так, ОСОБА_3 не було обґрунтовано на підставі чого він просить стягнути з ОСОБА_2 саме 6 500 гривень, крім того з квитанцій, поданих ОСОБА_3 в повній мірі не можливо встановити скільки саме ним було потрачено коштів на поховання ОСОБА_4

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 30 000 гривень, то суд вважав, що ці вимоги задоволенню не підлягали на підставі нижченаведеного.

Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України обов'язки доказування і подання доказів, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін і інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Всупереч вказаної норми Закону позивачем не було подано будь-яких доказів спричинення позовом ОСОБА_2 йому моральної шкоди передбачених ст. 23 ЦК України, а тому суд вважає ці вимоги необґрунтованими та відмовляє у їх задоволенні.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 у повному обсязі.

Колегія суду погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Разом з тим, колегія суддів вважає необхідним зазначити, що до ОСОБА_3 не переходить право на прийняття обов'язкової частки у спадщині ОСОБА_5 після смерті її чоловіка ОСОБА_4 (спадкова трансмісія), оскільки відповідно до ч. 1 ст. 1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов'язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців. Тобто спадкова трансмісія не розповсюджується на обов'язкову частки у спадщині.

Крім того, необхідно зазначити, що вимоги заявленні в судді апеляційної інстанції, щодо визнання свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 липня 1999 року видане ОСОБА_4 на 3/20 частки житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_2 - недійсним (нікчемни) та визання свідоцтва про праввласнтсті на 3/20 житлового будинку, за адресою АДРЕСА_2, видане ОСОБА_4 Приморською райадмінстрацією виконкому Одеської міської ради від 26.07.2001 року №56 замість Свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 липня 1999 року на 3/20 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2- недійсним (нікчемним) не можуть бути задоволенні оскільки не були предметом позову.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308, 313, 317 ЦПК України, судова колегія

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити. Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 24 квітня 2014 року - залишити без змін. Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді К.П.Мартинова

Є.С.Сєвєрова