Справа № 344/9463/14-ц
Провадження № 22-ц/779/803/2015
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Меленко О.Є.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Меленко О.Є.

суддів Васильковського В.М., Малєєва А.Ю.

секретаря Яковин М.Я.

з участю: ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3,

представника ОСОБА_4, ОСОБА_5- ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_5 про припинення права власності на майно з підстав фактичної відмови від права власності та визнання права власності на 1/3 частку квартири, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 27 лютого 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 27 лютого 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_5 про припинення права власності на майно з підстав фактичної відмови від права власності та визнання права власності на 1/3 частку квартири - відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, та порушення норм матеріального і процесуального права.

Зазначає, що спірна квартира є житловим приміщенням, належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в рівних долях - по 1/3 частині квартири. ОСОБА_5, та ОСОБА_4 жодних витрат по утриманню квартири протягом 10 років не несуть.

Вважає, що відповідач ОСОБА_4 фактично відмовився від свого права власності на спільне з позивачем майно. Також, на думку ОСОБА_2 суд повинен був застосувати до спірних правовідносин ст.346 ЦК України.

З цих підстав, рішення суду першої інстанції, ОСОБА_2 просив скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити та припинити право власності ОСОБА_4 на майно з підстав фактичної відмови від права власності на майно.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник вимоги апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_4, ОСОБА_5- ОСОБА_6 доводи апеляційної скарги не визнав. Рішення суду вважає законним та обгрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами виник спір з приводу припинення права власності на нерухоме майно, зокрема на частку у квартирі АДРЕСА_1. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 16.03.1999 року, вказана квартира належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4 в рівних долях.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_2 вказував на те, що ОСОБА_4 з 1994 року по 2010 року в квартирі не проживає, участь в утриманні майна не приймає, а відтак його право власності на частку у квартирі припинилось з підстав фактичної відмови.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що підстави припинення права власності визначені чинним законодавством, а вимоги позивача ОСОБА_2 про припинення права власності на майно з підстав фактичної відмови від права власності є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на законі.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів Апеляційного суду Івано-Франківської області.

Відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України, ст.319 ч. ч. 1, 2, ст. 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

З положень ст. ст. 355, 356 ЦК України вбачається, що майно, яке знаходиться у власності двох або більше осіб - співвласників, належить їм на праві спільної власності і є їх спільним майном.

За змістом ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Так, пунктом 2 частини першої ст. 346 Цивільного кодексу до підстав припинення прав власності віднесено відмову власника від права власності на майно, і саме на застосуванні зазначеної норми до спірних правовідносин настоює позивач.

Разом з тим, згідно вимог ст. 347 ЦК України особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке не підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту вчинення дії, яка свідчить про таку відмову. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, та підтверджується матеріалами справи, спірна квартира АДРЕСА_1, належить на праві спільної сумісної власності трьом співвласникам в рівних долях ( а.с. 4, 41). Та обставина, що апелянт прийшов до висновку про умовний поділ спірного майна по 1/3 частині квартири кожному із співвласників, не відносить спірну квартиру до спільної часткової власності та не може братися судом до уваги. Оскільки, такі доводи апелянта зводяться до одностороннього тлумачення регулюючого спірні правовідносини законодавства лише на свою користь.

Крім того, не заслуговують на увагу, та є такими, що не ґрунтуються на вимогах закону посилання апелянта на фактичну відмову ОСОБА_4 від права власності. Так, чинним законодавством не передбачено таку умову припинення права власності як фактична відмова. Оскільки дії особи про відмову від права власності на майно повинні бути безсумнівними, активними та випливати з встановлених законом вимог.

Посилання представника апелянта на допущену судом першої інстанції помилку в мотивувальній частині рішення, де спірну квартиру зазначено нежитловим приміщенням, як на підставу для скасування рішення також не заслуговують на увагу, оскільки такі не спростовують правильності висновків суду викладених в оскаржуваному рішенні, а тому не можуть бути підставою для скасування справедливого і по суті правильного рішення суду лише з одних формальних міркувань.

За змістом ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Виходячи із змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія судів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 27 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з часу проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: О.Є. Меленко

Судді: В.М. Васильковський

А.Ю. Малєєв