Справа №589/85/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Лєвша С. Л.
Номер провадження 22-ц/788/1678/15 Суддя-доповідач - Околот Г. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Околота Г. М.,

суддів - Левченко Т. А. , Лузан Л. В.

при секретарі - Пархоменко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 03 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Комунального підприємства «Шостка-Зеленбуд» про визнання незаконним наказу про накладення дисциплінарного стягнення, зміну дати та формулювання причини звільнення, стягнення вихідної допомоги, відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

У січні 2015 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до відповідача до КП «Шостка-Зеленбуд» в якому просила поновити її строк звернення до суду з позовом як пропущений з поважних причин, змінити дату і формулювання причин її звільнення з роботи згідно наказу № 100-к від 30.09.2014 року з п.1 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням на п. 3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку з порушенням та недотриманням роботодавцем законодавства України про працю з 19 вересня 2014 року та зобов'язати відповідача внести відповідні зміни в трудову книжку, визнати незаконним наказ № 89-т від 30.09.2014 року «Про винесення догани», зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу вихідну допомогу передбачену чинним законодавством України при звільненні та стягнути з відповідача на її користь матеріальну шкоду в сумі 5000 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем та працювала наглядачем Лазорьовського кладовища. 07 квітня 2014 року у позивача погіршився стан здоров'я і стався інсульт, у зв'язку з чим із 15 квітня 2014 року до 13 серпня 2014 року вона перебувала на лікарняному. Не зважаючи на це, відповідач 22.04.2015 року направив позивачу листа з вимогою пройти повторний та позаплановий інструктаж та повідомив, що відносно неї складено акти відсутності на робочому місці. Після лікарняного, з 13.08.2014 року по 12.09.2014 року позивач знаходилася у щорічній відпустці, а з 15 вересня 2014 року по 19 вересня 2014 року знаходилася у відпустці без збереження заробітної плати у зв'язку з проходженням медичної комісії. Позивач також зазначає, що відповідач у порушення законодавства про працю сплачував заробітну плату несвоєчасно, мав перед нею заборгованість, тому 12 вересня 2014 року позивач надала відповідачу заяву, у якій просить звільнити її із займаної посади з 19 вересня 2014 року з причини порушення відповідачем законодавства України про оплату праці та про відпустки на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України. Однак наказом № 100-к від 30.09.2014 року її було звільнено з роботи 01 жовтня 2014 року за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України (без відпрацювання). Таке формулювання її звільнення вважає неправильним та таким що не відповідає чинному законодавству, оскільки роботодавець самовільно, без наявності відповідних правових підстав, зазначив іншу дату звільнення та причину звільнення як «звільнена за власним бажанням», а тому суд повинен змінити формулювання її звільнення і дату. Крім того, 30.09.2014 року відповідач наказом № 89-т від 30.09.2014 року виніс позивачу догану з занесенням в особову справу за ненадання пояснень за порушення пунктів ОП та ТБ та порушення звітності. Вважає цей наказ незаконним , оскільки вона не ухилялась від проходження вищезазначених інструктажів, але її на них не викликали, а з 07 квітня 2014 року вона знаходилася на лікарняному і з'явитися для проходження інструктажу не мала можливості, звітність вона не порушала і здавала її регулярно кожний місяць. Просить поновити її строк звернення до суду як пропущений з поважних причин, оскільки вона тяжко хворіла і не могла своєчасно оскаржити накази відповідача. Крім того, вважає що протиправними діями відповідача їй спричинена моральна шкода, вона зазнала душевних страждань, хвилюється із-за несправедливого ставлення до неї з боку відповідача, тому просить стягнути на її користь у відшкодування моральної шкоди 5000 грн., а також зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити вихідну допомогу передбачену чинним законодавством України при звільненні.

Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 03 липня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 було відмовлено. ( а.с.153-157)

Не погодившись з рішенням суду представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповноту з'ясування обставин справи , просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3 у повному обсязі. В обґрунтування скарги зазначає, що суд першої інстанції не врахував тих обставин , що позивачка з 07 квітня 2014 року через перенесений інсульт перебувала на лікарняному, у зв'язку з чим не могла з'явитися на підприємство для проходження інструктажу, про проведення якого вона взагалі не повідомлялася, тому її відсторонення від виконання обов'язків через це та складені акти про відсутність на робочому місці , а також наказ від 30 вересня 2014 року про винесення догани за ненадання пояснень щодо не проходження інструктажів є незаконними. Крім того, відповідач безпідставно змінив дату та формулювання причин її звільнення.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції у повні мірі не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з безпідставності вимог позивача ОСОБА_3 та неналежного виконання нею своїх посадових обов'язків, а також не встановленням фактів невиконання відповідачем законодавства про працю.

Однак з таким висновком суду колегія суддів погодитись не може, виходячи з наступного.

Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №14 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався і ухвалив судове рішення, яке не в повній мірі відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України.

Як встановлено місцевим судом і вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 перебувала у трудових відносинах з КП «Шостка-Зеленбуд» де працювала наглядачем Лазарьовського кладовища ( а.с. 11-14)

У період з 15 квітня 2014 року по 12 серпня 2014 року позивач ОСОБА_3 знаходилася на лікарняному, що підтверджується листками непрацездатності , виданими Комунальним закладом «Шосткинська центральна районна лікарня» ( а.с. 19-22)

З 13.08.2014 року по 14.09.2014 року ОСОБА_3 перебувала у щорічній основній оплачуваній відпустці, а з 15.09.2014 року по 19.09.2014 року у відпустці без збереження заробітної плати ( а.с. 33,34, 214)

12 вересня 2014 року позивач ОСОБА_3 подала директору КП «Шостка-Зеленбуд» заяву про розірвання трудового договору відповідно до ч.3 ст. 38 КЗпП України з 19 вересня 2014 року за власним бажанням у зв'язку з не виконанням роботодавцем умов та вимог законодавства про працю. Ця обставина не заперечується сторонами та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Свою заяву позивач мотивував тим, що відповідач у порушення норм трудового законодавства несвоєчасно та з запізненням виплачує належну її заробітну плату та відпускні. ( а.с. 35,36)

Однак , 30 вересня 2014 року відповідачем був виданий оспорюваний наказ №100-к про звільнення ОСОБА_3, доглядача кладовища, 01 жовтня 2014 року за власним бажанням згідно ч.1 ст.. 38 КЗпП України ( без відпрацювання) ( а.с. 46)

За змістом ч.3 ст.38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовій договір, при цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства( ч.3 ст.38 КЗпП ) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на звільнення за власним бажанням без посилання на частину 3 статті 38 КЗпП України. Для визначення правової підстави розірвання трудового договору на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України значення має лише сам факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника припинити трудовий договір з відповідачем, а не поважність чи неповажність такого порушення та його істотності.

Аналогічний висновок викладений в правовій позиції Верховного Суду України у Постановах від 31 жовтня 2012 року справа № 6-120 цс12 , 22 травня 2013 року справа №6-34 цс13, який є обов'язковим для всіх судів України згідно ст. 360-7 ЦПК України.

Колегією суддів в ході апеляційного розгляду справи було встановлено порушення відповідачем трудових прав позивача стосовно виплати заробітної плати. Обставини щодо несвоєчасної виплати відповідачем заробітної плати позивачу, а також відпускних коштів не заперечуються представником відповідача і визнані ним при апеляційному розгляді справи, а також підтверджуються довідкою про заборгованість, банківськими виписками, які були надані позивачем із яких вбачається що відповідачем несвоєчасно та з регулярним запізненням виплачувалася заробітна плата. ( а.с.29, 30-32)

Відтак, позивач вправі був ставити питання про розірвання трудового договору на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України.

Однак , ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про зміну формулювання причин звільнення та дати звільнення , суд першої інстанції не дав належну оцінку цим обставинам, висновок суду про звільнення позивача з дотриманням вимог законодавства є неправильним, він не відповідає фактичним обставинам справи та вимогам матеріального закону. Тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню, а позовні вимоги задоволенню.

Відповідно до ч.3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пукт) закону.

Суд не вправі визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

ОСОБА_3 написала заяву про звільнення її з роботи на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. Наведені підстави є обґрунтованими. А тому, враховуючи вимоги ст.235 КЗпП України, колегія суддів вважає за необхідне змінити наказ №100-к 23 від 30.11.2012 року в частині формулювання причин звільнення ОСОБА_3 з п.1 ст.38 КЗпП України ( за власним бажанням) на ч.3 ст.38 КЗпП України (за власним бажанням у зв'язку з невиконанням власником законодавства про працю) та в частині дати її звільнення з 01 жовтня 2014 року на 19 вересня 2014 року.

Відповідно до ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п.6 ст.36 та пунктах 1,2 і 6 ст.40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (ст.38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Оскільки судом встановлено порушення відповідачем КП «Шостка-Зеленбуд» законодавства про працю відносно позивачки та змінено формулювання причин її звільнення з роботи на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, то колегія суддів вважає, що відповідач КП «Шостка-Зеленбуд» зобов'язано нарахувати та виплатити позивачу ОСОБА_3 вихідну допомогу у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку на підставі ст.. 44 КЗпП України і позовні вимоги ОСОБА_3 в цій частині підлягають задоволенню.

Що стосується доводів апелянта щодо незаконності наказу № 89 -т від 30.09.2014 року про винесення догани, то колегія суддів приходить до наступного.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що при розгляді справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни судам необхідно з'ясовувати, в чому конкретно проявилося порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1-149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи враховані обставини, за яких вчинено проступок тощо.

Колегія суддів , перевіряючи наявність підстав для застосування дисциплінарного стягнення, а також, в чому конкретно проявилося порушення позивачем трудової дисципліни та чи додержані відповідачем передбачені статтями 147-1- 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, вважає, що наказ № 89 -т від 30.09.2014 року про винесення догани необхідно визнати незаконним, оскільки він виданий з порушенням ст. 147 КЗпП України.

Порядок застосування дисциплінарних стягнень визначений ст. 149 КЗпП України.

Згідно з вимогами цієї статті, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Ця норма є необхідною для правильного визначення наявності як самого проступку так і відсутності поважних причин, оскільки саме відсутність поважних причин невиконання чи неналежного виконання трудових обов'язків є обов'язковою складовою правової підстави для притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Як вбачається з матеріалів справи, в наказі директора КП «Шостка-Зеленбуд» № 89 -т від 30.09.2014 року про винесення догани ОСОБА_3 не зазначено, за які конкретно порушення пунктів ОП та ТБ та порушення якої звітності позивачу ОСОБА_3 була оголошена догана. ( а.с. 47)

Таке формулювання наказу про накладення дисциплінарного стягнення не дозволяє чітко визначити, який саме проступок та коли вчинив працівник, що в свою чергу позбавляє можливості надати працівником відповідні обґрунтовані пояснення щодо дисциплінарного проступку згідно ст. 149 КЗпП України.

В якості підстав для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності в оскаржуваному наказі вказана доповідна діловода ОСОБА_5

Зі змісту доповідних ОСОБА_5 вбачається, що вона 12.09.2014 року, 16.09.2014 року, 18.09.2014 року спілкувалася особисто з донькою позивача ОСОБА_3 та передала їй прохання та вимогу директора про необхідність ОСОБА_3 з'явитися на підприємство для надання пояснень (а.с. 80,81)

Як вбачається з досліджених у судовому засіданні доповідних, якихось обставин чи фактів про порушення позивачем ОСОБА_3 трудової дисципліні , ці доповідні не містять, а констатують лише те, що ОСОБА_6 виконувала доручення директора та намагалася передати ОСОБА_3 вимогу директора про необхідність прибуття позивача на підприємство для особистого підтвердження бажання про звільнення. ( а.с. 219, 218, 217)

Матеріали справи не містять доказів того, що у відповідності до вимог ст.149 КЗпП України перед застосуванням дисциплінарного стягнення, відповідач запропонував позивачу надати письмові пояснення з приводу викладених в доповідній записці фактів. Також не містять матеріали справи доказів того, що перед застосуванням дисциплінарного стягнення відповідачем проводилась будь-яка перевірка викладених в доповідній записці фактів.

Інші вимоги ст. 149 КЗпП України відповідачем також не виконані. Позивача ОСОБА_3 не повідомлено під розписку про застосоване стягнення, взагалі не обговорено співмірність проступку із застосованим стягненням, з матеріалів справи не вбачається, що до позивача застосовувались раніше заходи дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни.

Ті документи, на які посилається представник відповідача, як на підтвердження повідомлень про винесення догани та звільнення ( а.с. 82-84) не можуть свідчити про те, що ОСОБА_3 була повідомлена про накладення стягнення та звільнення, адже там немає її підпису про отримання цих повідомлень.

Вищезазначене свідчить про те, що накладання на позивача дисциплінарного стягнення здійснено з порушенням процедури, що є однією з підстав для його скасування, однак суд першої інстанції на ці обставини уваги не звернув.

Крім того, перевіряючи факти порушень позивачем трудової дисципліни, за які вона була притягнута до дисциплінарної відповідальності, колегія суддів приходить до наступного.

Виходячи із змісту ст. 147 КЗпП України, підставою для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності є порушення трудової дисципліни.

Трудові обов'язки працівників за своїм змістом означають виконувати роботу, обумовлену трудовим договором, а порушення трудової дисципліни визначається як невиконання або неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов'язків.

Працівники зобов'язані працювати чесно та сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника, або уповноваженого ним органу, додержувати трудової дисципліни (ст. 139 КЗпП України).

Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності досить фіксування самого факту порушення. Водночас наслідки порушення враховуються при визначенні тяжкості дисциплінарного проступку та виборі дисциплінарного стягнення, тому власник повинен довести при розгляді трудового спору наявність шкідливих наслідків та їх причинний зв'язок з допущенним працівником порушення.

Обсяг трудових обов'язків позивача ОСОБА_3 зазначений у виробничій інструкції для доглядача кладовища ( а.с. 228)

За змістом наказу про винесення догани № 89-т від 30.09.2014 року вбачається, що позивачу ОСОБА_3 була оголошена догана за ненадання пояснень за порушення пункті ОП та ТБ та порушення звітності.

Позивач в обґрунтування позову посилався на те, що вона не ухилялася від проходження інструктажів, оскільки на їх проходження її не викликали та про таке проходження не повідомляли, крім того, звітність вона не порушувала , а здавала кожен місяць на підприємство бухгалтеру до квітня 20914 року , тобто до її хвороби.

Як вбачається з матеріалів справи наказом в.о. директора КП «Шостка-Зеленбуд» № 11/1-т від 21.03.2014 року , керівникам структурних підрозділів наказано було провести позапланові інструктажі з питань охорони праці працівникам підприємства. ( а.с. 207)

Наказом № 41-т від 16.04.2014 року, ОСОБА_3 була відсторонена від виконання посадових обов'язків у зв'язку з відсутністю поважних причин неявки для проходження інструктажів ( а.с. 170,169)

Проте, як вбачається з матеріалів справи, доказів того, що ОСОБА_3 була повідомлена керівництвом про проходження позапланового інструктажу, матеріали справи не містять. Крім того, позивач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 07.04.2014 року тяжко хворіла і на робочому місці була відсутня , про що відповідач був повідомлений 08.04.2014 року донькою позивача та свідчить акт про відсутність робітника на робочому місці ( а.с.17, 72 ), а з 15.04.2014 року по 12.08.2014 року позивач знаходилася на лікарняному( 19-22).

Однак не зважаючи на тяжку хворобу та знаходження на лікарняному позивача було відсторонено від роботи та запропоновано пройти інструктаж.

Не проходження інструктажу та не надання пояснень за порушення ОП та ТБ стало однією з підстав для оголошення позивачу догани. ( а.с. 47)

Для оголошення догани за не проходження інструктажу відповідачу слід було з'ясувати чи встановлені були керівництвом строки проходження позапланового інструктажу, повідомлялася чи ні про проходження інструктажу та час проходження позивач, чи знаходилася на робочому місці позивач, якщо ні, то необхідно з'ясувати поважність її відсутності на робочому місці та чи були порушені позивачем строки проходження інструктажу. Крім того, в наказі не конкретизовано які порушення пунктів ОП та ТБ допустила позивач.

Ці обставини не встановлювались перед застосуванням дисциплінарного стягнення, а відповідач виходив виключно з службових повідомлень механіка ОСОБА_7 про те, що ОСОБА_3 не пройшла інструктаж. (а.с. 208, 209)

Другою підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності стало порушення ним звітності. (а.с. 47)

Вказаний факт порушення позивачем трудової дисципліни також не конкретизований, що не дозволяє чітко визначити, який саме проступок та коли вчинила позивач, які порушення звітності вона допустила , яку інформацію була зобов'язана повідомити чи вказати у звіті та чи входить це до її трудових обов'язків.

Ці обставини також не встановлювались перед застосуванням дисциплінарного стягнення, а відповідач виходив виключно з доповідної бухгалтера ОСОБА_8 від 07.04.2014 року, 07.07.2014 року , 05.05.2014 року , про те, що ОСОБА_3 не були здані звіти про поховання з жовтня 2013 року ( а.с. 208 зв. , 212 зв. )

Позивач в обґрунтування своїх вимог, а також апелянт в обґрунтування доводів скарги , посилаються на те, що ОСОБА_3 здавала звіти про поховання кожен місяць бухгалтеру і претензій до неї не було до квітня 2014 року, поки не був призначений новий директор. Крім того, позивач зазначає, що 12.09.2014 року також додатково надіслала відповідачу копії звітів на 13 аркушах. ( а.с. 76)

Представником відповідача у засіданні суду апеляційної інстанції з цього приводу не надано було жодних пояснень , а також не надано доказів того, що ОСОБА_3 з жовтня 2013 року по 07.07.2014 року були порушені вимоги п. 2.7 виробничої інструкції доглядача кладовища стосовно оформлення звітів про поховання. ( а.с. 228)

Крім того, відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Як вбачається з матеріалів справи, наказ №89-т від 30.09.2014 року , яким позивачу ОСОБА_3 було оголошено догану за порушення звітності з жовтня 2013 року , було винесено лише через 10 місяців після вчинення на думку відповідача проступку, що є також порушенням трудового законодавства.

Вищезазначене свідчить про те, що наказ про оголошення догани винесено необґрунтовано, без урахуванням усіх обставин, що мають значення для притягнення до дисциплінарної відповідальності.

На вказані норми матеріального права суд першої інстанції уваги не звернув і дійшов до помилкового висновку про законність накладення стягнення на позивача .

Таким чином, з вказаних вище підстав позовні вимоги ОСОБА_3, стосовно визнання незаконним наказу про винесення догани, колегія суддів вважає обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню, а доводи апеляційної скарги у цій частині приймаються колегією суддів до уваги.

У зв'язку з обґрунтованістю позову, суд зобов'язаний вирішити питання щодо наявності підстав для поновлення позивачу строку звернення до суду, які у трудових спорах застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк (п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів»).

Відповідно до ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст.223 КЗпП України, суд може поновити ці строки.

З наказом про звільнення № 100-к від 30.09.2014 року та наказом про оголошення догани № 89-т від 30.09.2014 року позивач був ознайомлений лише 16.10.2014 року, коли його представник отримав копії наказів на підприємстві відповідача, що підтверджується особистим підписом представника позивача ( а.с. 39-40)

До суду позивач звернувся 30.12.2014 року про що свідчить відмітка поштового відправлення позовної заяви.( а.с. 51) Позовна заява зареєстровану у суді 12.01.2015 року. (а.с. 1)

Обговоривши викладені позивачем причини пропуску строку звернення до суду з позовом про оскарження наказу про винесення догани та про звільнення , перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає за необхідне поновити позивачу пропущений строк звернення до суду для оскарження наказу про звільнення від 30.09.2014 року № 100-к , оскільки він пропущений з поважних причин, позивач ОСОБА_3 з 07 квітня 2014 року тяжко хворіє, тривалий час знаходилася на стаціонарному лікуванні, що підтверджується випискою з історії хвороби, листками непрацездатності, є інвалідом 2 групи. ( а.с. 17-28), а тому за станом свого здоров'я не могла своєчасно звернутися до суду з позовом про захист своїх прав.

Строк оскарження наказу про оголошення догани № 89-т від 30.09.2014 року позивачем не пропущений, оскільки на вимогу про оскарження дисциплінарного стягнення законом встановлений тримісячний строк звернення до суду, який обчислюється з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Позивач з дотриманням встановленого законом строку скористався своїм правом оскарження дисциплінарного стягнення, звернувшись до суду з позовом 30.12.2014 року.

Крім того, позивачем було заявлено вимогу про відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000 грн.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Колегія суддів розглядаючи цю вимогу, з огляду на обставини справи, причини, що передували конфліктній ситуації, зважаючи на те, що відповідач є комунальним підприємством і фінансується за рахунок міського бюджету, а також на те, що рішенням апеляційного суду були задоволені всі інші вимоги позивача, якими захищені її трудові права, вважає за необхідне відмовити у задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди, оскільки сам факт поновлення трудових позивача є достатньою сатисфакцією моральної шкоди за порушення її трудових прав.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду не можна визнати законним і обґрунтованим, рішення ухвалено судом з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення позовних вимог, що відповідно до ст.309 ЦПК України є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3

Керуючись ст.ст.303, п.1,4 ч.1 ст.309, ст.ст.314, 316, 319, 325 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 03 липня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_3 строк звернення до суду з позовом як пропущений з поважних причин.

Змінити дату і формулювання причин звільнення з роботи ОСОБА_3 згідно наказу № 100-к від 30.09.2014 року з п.1 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням на п. 3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку з невиконанням власником законодавства України про працю з 19 вересня 2014 року.

Зобов'язати Комунальне підприємство «Шостка-Зеленбуд» внести відповідні зміни в трудову книжку.

Визнати незаконним наказ № 89-т від 30.09.2014 року «Про винесення догани» .

Зобов'язати Комунальне підприємство «Шостка-Зеленбуд» нарахувати та виплатити ОСОБА_3 вихідну допомогу відповідно до вимог ст.. 44 КЗпП України.

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді -