Номер провадження: 22-ц/785/6646/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Парапан В. Ф.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.07.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого: судді Парапана В.Ф.

Суддів: Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.

При секретарі: Добряк Н.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на Рішення Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права власності, визнання частково недійсними заповіту та договору дарування недійсним, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 201р. ОСОБА_2 звернувся із зазначеним позовом до ОСОБА_4 та просив: визнання за ним права власності на частину житлового будинку, що розташований за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Свердлова, 64-а, загальною площею 57,1 кв.м., яка складається з приміщення № 7 - житлова площа 12,9 кв.м., приміщення № 6 - кухня 9,8 кв.м., приміщення № 9 - житлова площа 14,4 кв.м., приміщення № 10 - житлова площа 13,2 кв.м., приміщення № 8 - санвузол 4,8 кв.м.; визнати частково недійсним заповіт ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4, посвідченого під № 2044 від 30.08.2005р. приватним нотаріусом Білгород -Дністровського нотаріального округу ОСОБА_6 в частині розпорядження ОСОБА_4 частини житлового будинку, що розташований за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Свердлова, 64-а, загальною площею 57,1 кв.м., яка складається з вищевказаних приміщень; визнати частково недійсним договір дарування, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 під № 2358 від 20.09.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Білгород - Дністровського нотаріального округу ОСОБА_6 в частині відчуження ОСОБА_4 частини житлового будинку, що розташований за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Свердлова, 64-а, загальною площею 57,1 кв.м., яка складається із зазначених приміщень.

Позивач свої вимоги обґрунтовував тим, що він з 1996р. та по теперішній час проживає у будинку, що розташований за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Свердлова, 64-а. Посилаючись на те, що він тривалий час добросовісно володіє чужим майном, частково за свої кошти побудував спірний будинок, а саме частину будинку з другим поверхом, площею 57,1 кв.м. і продовжує відкрито, безперервно володіти вищевказаним будинком, на підставі ст. 344 ЦК України просив визнати за ним право власності на вказану частину житлового будинку.

При цьому стверджує, що не був обізнаний у тому, що весь житловий будинок було зареєстровано на імя ОСОБА_5, а згодом на імя ОСОБА_4 і про ці обставини дізнався лише із позовної заяви ОСОБА_4 до нього про усунення перешкод у здійсненні права власності.

Також, ОСОБА_2 стверджує, що попереднім власником ОСОБА_5 12.11.1999р. було складено заповіт на імя ОСОБА_7 і лише із цієї самої позовної заяви ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності, йому стало відомо, що 30.08.2005р. ОСОБА_5 склала інший заповіт на імя ОСОБА_4, а згодом 20.09.2005р. ОСОБА_5 подарувала відповідачу спірний будинок зі всіма спорудами.

Однак, як зазначає ОСОБА_2, перед укладанням заповіту на імя ОСОБА_4 та перед укладанням договору дарування, ОСОБА_5 почувалась погано, не усвідомлювала значення своїх дій внаслідок тривалого психічного стану здоровя і на підставі ч. 1 ст. 225 ЦК України просить визнати частково недійсним заповіт на імя ОСОБА_4 та договір дарування, укладений ОСОБА_5 з ним же.

Рішенням Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 червня 2015р.у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У запереченнях на апеляційну скаргу представник ОСОБА_4, вважаючи рішення суду законним та обгрунтованим, просить залишити його без змін.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, мотиви і доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 309 пп. 3,4 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, житловий будинок за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Свердлова, 64-а перебував у власності ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 22.11.1951р., який зареєстровано 03.01.1999р. в Білгород-Дністровському міжміському БТІ №953.

Пізніше, на підставі рішення виконкому №495 від 21.04.1994р. та проекту забудови, виданого відділом головного архітектора у квітні 1994р., актом від 18.01.1999р. про закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального житлового будинку прибудову було введено в експлуатацію на ім'я ОСОБА_5 одноособово.

Вказаний вище акт вводу в експлуатацію індивідуального житлового будинку на сьогодні є дійсним, ніким не оскаржений та не визнаний у встановленому законом порядку недійсним.

З 1951р. ОСОБА_5 була єдиним законним власником спірного майна, яким володіла, користувалася, розпоряджалася на власний розсуд.

Здійснюючи своє законне право щодо розпорядження спірним майном ОСОБА_5 30.08.2005р., склала заповіт на імя ОСОБА_4, який посвідчений приватним нотаріусом Білгород - Дністровського міського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_6, зареєстрований реєстрі за №2044 відповідно до якого все своє майно належне їй на час смерті заповіла йому.

20.09.2005р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування житлового будинку за адресою: Одеська область, м. Білгород - Дністровський, вул. Свердлова, 64 а, посвідчений приватним нотаріусом Білгород - Дністровського міського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_6, зареєстрований реєстрі за № 2358.

Державну реєстрацію такого договору було здійснено ОСОБА_4 в КП «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації» 07.11.2008р. про що свідчить відповідний витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №20851143.

За таких обставин, єдиними законними власниками спірного майна, починаючи з 1951р. була ОСОБА_5, а вже, починаючи з моменту реєстрації договору дарування - 07.11.2008р. та по сьогоднішній день є ОСОБА_4

31.08.2010р. ОСОБА_5 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-ЖД №241365.

Крім того, ОСОБА_5 все своє життя по день смерті проживала та користувалася спірним будинком про що також не заперечувалось позивачем під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Таким чином, спірне майно ніколи не вибувало з володіння власників.

Ч. 1 ст. 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7.02.2014р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3 ст. 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст. 344 ЦК).

Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшому сумніву щодо правомірності набуття майна.

Крім того, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Проте, під час вирішення спору у суді першої інстанції позивач не надав належних та допустимих доказів того, що він добросовісно заволодів спірним майном.

Таким чином, суд першої інстанції цілком правомірно дійшов висновку про відсутність ознак володіння позивача частиною спірного житлового будинку , які за змістом ст. 344 ЦК України є необхідними для набуття позивачем права власності на цю частину житлового будинку за набувальною давністю, дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову у цій частині, оскільки задоволення таких вимог можливе лише за умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння, а позивачем такі факти не доведені.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Також, необхідно зазначити, що суд першої інстанції правомірно не прийняв до уваги ту обставину, на яку посилається позивач як на підставу задоволення позову, а саме те, що спірна частина житлового будинку яка є предметом позову побудована за кошти позивача, оскільки ст. 344 ЦК України не поширюється на спірні правовідносини.

Щодо позовних вимог в частині визнання частково недійсним заповіту від 30.08.2005р., складеного ОСОБА_5, посвідченого приватним нотаріусом Білгород - Дністровського міського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі за № 2044 та визнання частково недійсним договору дарування від 20.09.2005р., укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом Білгород - Дністровського міського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_6, зареєстрований реєстрі за № 2358, то необхідно зазначити, що суд першої інстанції правомірно відмовив в їх задоволенні з огляду на наступне.

Вказані позовні вимоги заявлені позивачем на підставі ст. 225 ЦК України, згідно з чим останній зазначає, що в момент укладання спірних правочинів померла ОСОБА_5 не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

За змістом ст.225 ЦК України, зокрема, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (аба) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Так, в провадженні Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області перебувала цивільна справа №2-2500/11 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про визнання недійсним заповіту від 30.08.2005р., складеного ОСОБА_5, посвідченого приватним нотаріусом Білгород - Дністровського міського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі за № 2044 та визнання недійсним договору дарування від 20.09.2005р. укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом Білгород - Дністровського міського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_6, зареєстрований реєстрі за № 2358.

Рішенням Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28.02.2013р. по зазначеній справі ОСОБА_8 було відмовлено в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Вказане рішення в подальшому залишено в силі ухвалою апеляційного суду Одеської області від 08.07.2014р. та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 25.09.2014р.

Цими рішеннями встановлено, що в момент складання заповіту від 30.08.2005р. і договору дарування від 20.09.2005р. в силу свого психічного стану здоров'я, віку і розвитку ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, могла правильно розуміти і усвідомлювати значення своїх дій, їх наслідки і могла керувати ними, та у відповідності до ст. 61 ЦПК України це є обставиною, яка не підлягає доказуванню.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Крім того, згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України преюдиційність поширюється не тільки на осіб, що брали участь у справі, а й на особу, щодо якої відповідними рішеннями встановлено певні обставини, незалежно від того, чи брала вона участь у справі.

Таким чином, колегія суддів вважає такий висновок суду правильним, оскільки суд першої інстанції вірно встановив, що в момент складання заповіту і договору дарування в 2005 році, в силу свого психічного стану здоров'я, віку і розвитку, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, могла правильно розуміти і усвідомлювати значення своїх дій, їх наслідки і могла керувати ними, що психічний стан ОСОБА_5 в момент укладання спірних правочинів, встановлений вже рішенням суду у іншій справі, яке має преюдиційне значення для розгляду даної справи, отже позовні вимоги в цій частині також задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що позивач не був стороною у справі №2-2500/11 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про визнання недійсним заповіту та договору дарування, та щодо нього не встановлено будь-яких обставин, що є предметом позову не заслуговують на увагу.

Крім цього, як на підставу задоволення апеляційної скарги позивач зазначає і вважає, що під час постановлення рішення завдяки цьому порушено норми процесуального права, те що йому неправомірно було відмовлено у задоволенні клопотання про призначення по справі посмертної судово - психіатричної експертизи, відповідно до якого останній просив визначити чи могла ОСОБА_5 під час укладання спірних правочинів розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Однак, як вже зазначалося вище, психічний стан ОСОБА_5 під час укладання спірних правочинів вже визначено під час розгляду іншої справи, таке рішення набрало законної сили, має преюдиційне значення і в силу вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України такі обставини доказування не підлягають.

Щодо поданої під час розгляду справи в суді першої інстанції заяви Позивача про виклик свідків, то необхідно зазначити, що така заява була подана останнім з метою підтвердження ніби то тяжкого психічного стану здоровя ОСОБА_5 в момент укладання спірних правочинів та з метою підтвердження проведення Позивачем добудови за власні кошти спірної частини будинку (що вбачається зі звукозапису судового засідання від 09.06.2015 року) , однак в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України, та в силу, того, що ст. 344 ЦК України на підставі якої заявлені позовні вимоги про визнання права власності не поширюється на спірні правовідносини, суд першої інстанції правомірно з дотриманнями норм процесуального права відмовив у задоволенні такої заяви.

Відповідно до положень ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були дослідженні з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно ч. ч. 3, 4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках встановлених законом.

За наявності таких обставин суд першої інстанції законно і обгрунтовано відмовив у задоволенні позову, і підстав для скасування або зміни рішення суду, колегія суддів не встановила.

Рішення суду є правильним, воно ухвалено у відповідності до положень ст. ст. 212-215 ЦПК України.

За вимогами ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції обставини справи досліджено повно, а зібраним доказам дана вірна оцінка.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.Ф. Парапан

ОСОБА_9

ОСОБА_10