У Х В А Л А

2 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Охрімчук Л.І., Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2014 року, ухвали Апеляційного суду Одеської області від 5 березня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 червня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Пол і К», ОСОБА_5 про визнання недійсними додаткових договорів до іпотечного договору, договорів про задоволення вимог іпотекодержателя, скасування державної реєстрації права власності,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 5 березня 2015 року, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 червня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 5 березня 2015 року залишено без змін.

23 вересня 2015 року до Верховного Суду України звернувся ОСОБА_4 із заявою про перегляд рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2014 року, ухвали Апеляційного суду Одеської області від 5 березня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 червня 2015 року з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 15, 16, 215, 216, 1054 ЦК України, статті 54 Закону України «Про виконавче провадження», статей 461 , 55 Закону України «Про нотаріат» та статті 37 Закону України «Про іпотеку», а також невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Для прикладу заявник надав ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 січня та 20 травня 2015 року, а також дві ухвали від 20 серпня 2014 року, постанови Вищого господарського суду України від 10 березня 2010 року і 21 березня 2011 року, а також постанови Верховного Суду України від 7 листопада 2012 року (справа № 6-107цс12) і 9 квітня 2014 року (справа № 6-13цс14).

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Суд касаційної інстанції, відхиляючи касаційну скаргу ОСОБА_4, погодився з висновками судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні його позову в зв'язку з недоведеністю порушення його прав та законних інтересів вчиненням відповідачами оспорюваних правочинів.

Надані для порівняння:

- ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 серпня 2014 року постановлена у справі про визнання угоди недійсною, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності в порядку спадкування за законом;

- ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 серпня 2014 року постановлена у справі про встановлення факту родинних відносин, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності, зобов'язання усунути та не чинити перешкоди в користуванні майном, виселення, вселення, визнання недійсним іпотечного договору та вилучення запису з державного реєстру іпотек;

- ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 січня 2015 року постановлена у справі про звільнення іпотечного майна з-під арешту.

Зазначені ухвали касаційного суду постановлені у справах з іншим предметом спору, підставами позову, змістом позовних вимог, ніж у справі, яку просить переглянути заявник.

Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 травня 2015 року постановлено у справі про визнання недійсним договору купівлі-продажу, постанову Вищого господарського суду України від 10 березня 2010 року прийнято в справі про визнання недійсним договору уступки права вимоги, а постанову цього ж суду від 21 березня 2011 року - у справі про визнання недійсним договору про відступлення прав за договором іпотеки.

Зазначені судові рішення постановлені у справах з іншим предметом спору, підставами позову, змістом позовних вимог, ніж у справі, яку просить переглянути заявник. При цьому, судами касаційної інстанції встановлено інші обставини справи, ніж у справі, яку просить переглянути заявник, що не є неоднаковим застосуванням судами касаційної інстанції норм матеріального права, а саме:

- в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 травня 2015 року суд касаційної інстанції погодився з рішенням суду апеляційної інстанції, який встановивши, що на час укладення спірного договору купівлі-продажу існувала заборона на відчуження майна, яке було предметом цього договору, тому продавець не мав права його відчужувати, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову;

- у постанові Вищого господарського суду України від 10 березня 2010 року зазначено, що встановивши укладення спірного договору з порушенням вимог чинного законодавства, суди дійшли обґрунтованого висновку, що такий договір підлягає визнанню недійсним;

- у постанові Вищого господарського суду України від 21 березня 2011 року зазначено, що суд апеляційної інстанції, встановивши, що між відповідачами виникли договірні зобов'язання з договору факторингу, а фактор на момент укладення цього договору не мав права здійснювати факторингові операції, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання цього договору недійсним.

Порівняння судових рішень, наданих заявником як приклад неоднакового правозастосування, із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суди касаційної інстанції під час розгляду справи за тотожного предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених вимог.

У постанові Верховного Суду України від 7 листопада 2012 року міститься правова позиція, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.

У постанові Верховного Суду України від 9 квітня 2014 року міститься правова позиція, що з урахуванням положень частини восьмої статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» та частини шостої статі 3 Закону України «Про іпотеку» (станом на грудень 2012 року) звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку примусового виконання здійснюється за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-іпотекодержателя, який має пріоритет перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки, на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки.

Порівняння змісту постанов Верховного Суду України від 7 листопада 2012 року та 9 квітня 2014 року зі змістом ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 червня 2015 року, про перегляд якої подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що зазначена ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеному у вказаних постановах Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Пол і К», ОСОБА_5 про визнання недійсними додаткових договорів до іпотечного договору, договорів про задоволення вимог іпотекодержателя, скасування державної реєстрації права власності за заявою ОСОБА_4 про перегляд рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2014 року, ухвали Апеляційного суду Одеської області від 5 березня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 червня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук

А.Г. Ярема