Справа № 135/879/15-ц
Провадження у справі № 2/135/266/15
23.07.2015 Ладижинський міський суд Вінницької області
у складі: головуючого судді - Волошиної Т.В.,
за участі секретаря судового засідання Білодід П.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ладижині Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи без самостійних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4, Ладижинський міський сектор Державної міграційної служби у Вінницькій області про усунення перешкод в користуванні власності шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку,-
У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні власності шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку.
В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що він разом з своїми батьками - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві приватної спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1, відповідно до свідоцтва №446 про право власності на житло, виданого 21 грудня 2000 року. На даний час у даній квартирі зареєстровані позивач, його колишня дружина ОСОБА_2 та неповнолітні діти - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3. Ладижинським міським судом Вінницької області 27.04.2011 між позивачем та колишньою дружиною ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 було розірвано шлюб. Також 05.05.2011 Ладижинським міським судом Вінницької області було ухвалено рішення, щодо визначення місця проживання неповнолітніх дітей, згідно якого його син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 залишився проживати із позивачем, а неповнолітні діти - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 та донька ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 залишилися проживати із матір'ю.
Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 з дітьми виїхали з даної квартири і фактично в ній не проживають, з реєстраційного обліку разом із дітьми не знялася. З 2011 року в квартирі АДРЕСА_2 позивач залишився проживати з сином ОСОБА_5 Він самостійно утримує та виховує неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Самостійно сплачує всі платежі за комунальні послуги. Всі обовязки по утриманню житла змушений нести одноособово. Комунальні послуги нараховуються на кількість людей зареєстрованих в квартирі. На даний час у нього склалося важке матеріальне становище, тому він не в змозі самостійно утримувати майно.
Позивач в судове засідання не з'явився, письмові вимоги позову підтримав, просив слухати справу у його відсутність.
Треті особи без самостійних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4 в судове засідання не з'явились, письмові вимоги позову підтримали, просили слухати справу у їх відсутність.
Представник Ладижинського міського сектора Державної міграційної служби у Вінницькій області в у судове засідання не зявився, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, заяви про відкладення розгляду справи, або розгляду справи у його відсутності до суду не направив.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не зявилася, хоча про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, заяви про відкладення розгляду справи, або розгляду справи у її відсутності до суду не направила.
Відповідно до ч.4 ст.169, ч. 1 ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалося.
Вивчивши та дослідивши матеріали справи та усі зібрані по справі докази, давши їм оцінку в сукупності, суд прийшов до наступних висновків.
Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на спадщину №4656 від 03 січня 2001 року, квартира за адресою АДРЕСА_3 належить на праві приватної власності ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_8 в рівних частках (а.с. 8).
Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 27 квітня 2011 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2І розірвано (а.с. 10).

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 05 травня 2011 року визначено місце проживання неповнолітніх дітей, згідно якого з ОСОБА_1 залишився проживати син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, а діти - син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 та донька ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 залишилися проживати з матір'ю.

Відповідно до довідки № 4827 від 28 квітня 2015 року, виданої Ладижинською міською радою Вінницької області КП «Ладжитлосервіс» зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_1, ОСОБА_5 ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7 (а.с. 6).

Дані правовідносини регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України та Житловим кодексом України.

Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки само по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, а також ст. Протоколу № 1 до неї передбачають право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватись своїм майном, не допускаючи позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах не заборонених законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, в разі якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У відповідності до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За змістом ст. 156 ЖК України право на користування житлом мають члени сім'ї, власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить.

Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

При цьому у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Як встановлено судом відповідач разом з неповнолітніми дітьми дійсно зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, однак за місцем реєстрації не проживають з 2011 року і по день розгляду справи, поважність їх відсутності за адресою реєстрації в судовому засіданні не підтверджено.

Крім того, ОСОБА_2 була зареєстрована як дружина позивача, проте шлюб, між ними розірвано. Тобто, відповідач втратила право користування цим житлом.

Так, ч. 1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного Кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування житлом та зняття з реєстрації місця проживання підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 15, 16, 319, 328, 383, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 150, 156 ЖК УРСР, ст.ст. 3, 4 - 8, 10,11, 18, 57 - 60, 61, 88, 169, 208, 209, 212 - 215, 218, 224-226 ЦПК України

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом позбавлення ОСОБА_2 разом з дітьми ОСОБА_6 та ОСОБА_7 права користування житловим приміщенням, за адресою: АДРЕСА_4, що є підставою для зняття ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з реєстраційного обліку за даною адресою.

Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 243,60 грн. на користь ОСОБА_1.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Вінницької області через Ладижинський міський суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя