Справа № 309/2411/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 квітня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючогосудді КОНДОРА Р.Ю.

суддівЛЕСКА В.В., ГОТРИ Т.Ю.

при секретаріМАРЧИШАКУ Ю.М.

за участю представника апелянта Дурдинець Р.Ю. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Хустського районного суду від 10 грудня 2014 р., -

в с т а н о в и л а :

ПАТ КБ «ПриватБанк» у червні 2014 р. звернулося до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_4 Позов мотивувався тим, що ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», 21.10.2008 за правилами договору приєднання уклало із відповідачем договір, за яким надало кредит у розмірі 12000,00 грн у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування коштами 30% річних. Пунктом 9.12. Умов і правил надання банківських послуг, які є невід'ємною частиною договору, встановлено, що договір діє до моменту належного виконання сторонами обов'язків.

Відповідач порушив свої зобов'язання і спричинив виникнення боргу, який станом на 30.04.2014 складав 30170,90 грн, з яких: 11305,43 грн - заборгованість за кредитом, 14176,07 грн - заборгованість за процентами, 4689,40 грн - заборгованість за комісією. Від цієї суми слід відняти 16397,33 грн боргу, що були стягнуті наказом Хустського районного суду від 08.04.2010, різниця становить 13773,57 грн. Крім того, з відповідача належать 500,00 грн фіксованої частини штрафу і 688,68 грн процентної складової штрафу виходячи з суми боргу, що підлягає стягненню. Посилаючись на ці обставини, на порядок виконання договірних зобов'язань та на передбачене договором і нормами ЦК України право вимоги боргу, банк просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 21.10.2008 б/н у розмірі 14962,25 грн та покласти на нього судові витрати.

Рішенням Хустського районного суду від 10.12.2014 у позові відмовлено за спливом строку позовної давності.

Позивач ставить в апеляції питання про скасування рішення суду та задоволення позову. На думку апелянта, рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки договір діє до повного виконання зобов'язань боржником і такі не виконані, закінчення строку дії платіжної картки не припиняє строку дії договору, який автоматично пролонговувався на кожні наступні 12 місяців, тому перебіг позовної давності для позивача навіть не розпочався і відповідні правила не підлягали застосуванню.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника апелянта Дурдинець Р.Ю., яка скаргу підтримала, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України у відсутність відповідача, дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали цивільної справи № 2н-420/10, обговоривши доводи сторін, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Встановлено, що Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (а.с. 31-35), 21.10.2008 прийняло від ОСОБА_4 Заяву на отримання кредиту, 23.10.2008 відкрило їй картковий рахунок, а 03.11.2008 видало кредитну картку НОМЕР_1. Цими діями банк уклав за правилами договору приєднання (ст. 634 ЦК України, норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) із ОСОБА_4 кредитний договір, що складається із Заяви на отримання кредиту, Умов і правил надання банківських послуг (далі - Умови і правила), Пам'ятки клієнта і Тарифів, на підставі якого надав кредит у розмірі 12000,00 грн у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку (а.с. 14-27 та ін.).

Термін дії кредитної картки був установлений по жовтень 2010 року включно, що підтверджується наданою представником банку апеляційному суду інформацією з комп'ютерної програми банку (скріншот) із зазначенням дати закінчення строку дії картки, визнано представником банку в апеляційному суді та узгоджується зі змістом письмових заперечень відповідача на позов, поданих суду першої інстанції (а.с. 65-67). Підпис відповідача на «Справке об условиях кредитования с использованием кредитки «Универсальная Gold Light», наданій представником позивача апеляційному суду, свідчить про погодження сторонами умов кредитування, серед яких встановлені: базова процентна ставка в гривнях 2,5% річних на місяць на залишок заборгованості з розрахунку 360 днів у році; щомісячні платежі у розмірі 7% від заборгованості, але не менше 50 грн і не більше залишку заборгованості, що їх позичальнику належало сплачувати до 25-го числа місяця, наступного за звітним; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості в розмірі 1% від заборгованості, але не менше 50,00 грн за місяць, що нараховується раз на місяць. Сплату щомісячної комісії за кредитне обслуговування умовами кредитування не було передбачено. Умовами і правилами встановлено штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов'язань більш ніж на 120 днів у розмірі 500,00 грн + 5% від суми позову (п. 8.6.), а також передбачено, що строк дії договору становить 12 місяців з дня підписання із автоматичною пролонгацією на такий самий строк, якщо протягом цього терміну жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору (п. 9.12.).

Таким чином, було укладено кредитний договір із умовою сплати позичальником періодичних щомісячних платежів до визначеної дати та у розмірі, що мав обраховуватися у погоджений сторонами спосіб. За змістом умов кредитування у взаємозв'язку з п.п. 3.1.1., 5.2.-5.4. Правил користування платіжною карткою, що є складовою частиною Умов і правил, картка дійсна до останнього календарного дня вказаного на її лицьовому боці місяця; кредит у повному обсязі погашається не пізніше останнього дня місяця, вказаного на лицьовому боці картки.

Відповідач порушив свої зобов'язання за договором. Судовим наказом Ужгородського міськрайонного суду від 08.04.2010 у справі № 2н-420/10 (а не наказом Хустського районного суду, як помилково вказано в позовній заяві) стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 16397,33 грн боргу (а.с. 9). Як убачається матеріалів цивільної справи № 2н-420/10, банк просив видати наказ про стягнення заборгованості: 11305,43 грн - за сумою кредиту, 3129,80 грн - за процентами, 705,08 грн - за комісією, разом - 15410,31 грн, а також 500,00 грн фіксованої частини штрафу та 757,02 грн процентної складової штрафу, всього 16397,00 грн, до заяви про видачу судового наказу було додано розрахунок боргу станом на 31.12.2009 (а.с. 1-3 справи № 2н-420/10).

Попри видачу судового наказу банк у червні 2014 р. подав позов до позичальника про стягнення боргу, який визначив станом на 30.04.2014 із такими складовими: 11305,43 грн боргу за сумою кредиту, 14176,07 грн боргу за процентами, 4689,40 грн боргу за комісією, разом 30170,90 грн, а також 500,00 грн фіксованої частини штрафу та 688,68 грн процентної складової штрафу, але від 30170,90 грн відняв 16397,33 грн, що були стягнуті судовим наказом, просив стягнути 13773,57 грн боргу, а разом зі штрафами - 14962,25 грн (а.с. 3-8). При цьому, позивач не зазначив складових пред'явленої до стягнення суми за елементами власне боргу за кредитним договором (за відповідними платежами), у цій сумі безспірно визначаються лише фіксована та процентна складові штрафу з урахуванням того, що процентна складова розрахована як 5% від 13773,57 грн боргу. Крім того, зі структури розрахунку, поданого банком, видно, що останні дві колонки в розрахунку передбачені для визначення руху коштів (заборгованості) з комісії та пені, причому як помісячно, так і накопичувальним підсумком ці платежі обраховувалися щоразу однією сумою без розподілу її за видами платежів, щомісячно нараховувалися суми по 113,05 грн (з лютого 2013 р. - по 50,00 грн), а фактичний борг був визначений саме за комісією.

У розрахунку боргу та в наданій апеляційному суду банківській виписці з рахунку зафіксовані останні платежі позичальника за кредитним договором: 17.06.2010 були сплачені 446,51 грн, а 30.09.2010 - 1,90 грн, після цього не фіксувалися жодні платежі позичальника за договором, що визнано представником позивача.

Особа на власний розсуд розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами та здійснює своє право на захист (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2 ЦПК України); кожна сторона зобов'язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст. 11 ч. 1, ст.ст. 57-61 ЦПК України). Право на захист особа може здійснити не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений цивільним процесуальним законом, зокрема, позивач повинен пред'явити конкретні, чітко сформульовані вимоги, що відображають предмет позову, навести відповідне обґрунтування, позаяк лише в такому випадку відповідач може належно реалізувати своє право на захист від конкретних вимог, а суд може захистити право у спосіб, визначений законом та/або договором (ст. 1, ст. 2 ч.ч. 1, 3, ст. 3 ч. 1, ст. 4, ст. 119 ч. 2 п.п. 3, 5, 6 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України).

У суді першої інстанції відповідач письмово заперечував обґрунтованість розрахунку боргу, вказував на явне завищення його розміру, на необґрунтованість нарахування процентів, на відсутність угоди про сплату комісії та, відповідно, правової підстави для її стягнення тощо, водночас своїх розрахунків не наводив і просив застосувати позовну давність та відмовити в позові внаслідок її спливу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки, а до вимог про стягнення неустойки (штрафу), застосовується позовна давність тривалістю в один рік; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання; зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки); позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст.ст. 256, 257, ст. 258 ч. 1, ч. 2 п. 1, ст. 260, ст. 261 ч.ч. 1, 5, ст. 266, ст. 267 ч.ч. 2-4 ЦК України).

Верховний Суд України у постановах, зокрема, від 19.03.2014 у справі № 6-14цс14, від 18.06.2014 № 6-61цс14, що підлягають врахуванню в порядку ст. 214 ч. 2, ст. 360-7 ЦПК України, висловив правові позиції, згідно із якими за договором про надання банківських послуг, відповідно до якого позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку із встановленими щомісячними платежами погашення кредиту та кінцевого строку повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту.

Суд першої інстанції відмовив у позові внаслідок спливу позовної давності, проте, повною мірою з таким вирішенням справи погодитись не можна. Доводи сторони про пропуск позивачем позовної давності самі по собі вірні та не спростовані, сторона зробила заяву про застосування позовної давності, сплив такої давності за умови обґрунтованості вимог є самостійною підставою для відмови в позові. Однак, якщо має місце сплив позовної давності, але вимоги необґрунтовані та недоведені, у позові слід відмовити з цих підстав.

Спосіб визначення суми, пред'явленої позивачем до стягнення з відповідача, не ґрунтується на законі та договорі. Так, елементи боргу власне за кредитними платежами банком не були визначені, відповідні розрахунки щодо того, які саме кошти, за якими видами платежів, за який період та в який спосіб нараховані як такі, що входять до 13773,57 грн боргу, не були зроблені та не були подані суду. Тобто, банк пред'явив неконкретну за своїм змістом вимогу. Між тим, з огляду на наведені вище фактичні обставини щодо руху коштів за кредитним договором, щодо розрахунків боргу та щодо складу коштів, стягнутих судовим наказом, які банк не просив стягувати вдруге, слід дійти висновку, що до складу 13773,57 грн банк фактично включив проценти (11046,27 грн) і комісію (2727,30 грн), що по суті визнав і представник кредитора в апеляційному суді.

Сплата процентів за кредитом є істотною умовою договору, здійснюється у строки та на умовах, визначених договором, що є обов'язковим для сторін (ст. 536 ч. 2, ст. 626, ст. 628 ч. 1, ст. 629, ст. 1048 ч. 1, ст. 1054 ЦК України). Отже, нарахування процентів може здійснюватися у період дії договору, після закінчення цього строку правових підстав для нарахування, сплати, стягнення процентів немає. Про стягнення поза межами строку дії договору сум, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України, питання не ставилося.

Вищевикладені обставини, докази, матеріали справи у взаємозв'язку з правовою позицією позивача щодо строку дії договору та позовної давності свідчать про наступне. З розрахунку боргу випливає, що банк нараховував проценти як до закінчення строку дії платіжної картки (по жовтень 2010 р. включно), так і продовжив їх нарахування після жовтня 2010 р. по день, на який визначив заборгованість (30.04.2014). Проценти (заборгованість за ними) нараховувалися безперервно в усьому зазначеному періоді, позивач не розмежовував і не визначав окремо суму процентів, що їх належало нараховувати по останній день дії платіжної картки, і ті, що були нараховані після відповідної дати. Виходячи з вимог закону та умов договору, строк погашення кредиту (закриття кредитного ліміту за платіжною карткою), тобто, строк дії кредитного договору був установлений по 31.10.2010, який був і останнім днем нарахування за умовами договору процентів.

Відтак, позивач не розмежував проценти за періодами нарахування і, з одного боку, не мав правових підстав нараховувати проценти за кредитом після 31.10.2010, з іншого боку, щодо процентів, які у складі нарахованої загальної суми могли стосуватися періоду до 01.11.2010, спливла позовна давність, щодо якої була зроблена відповідна заява.

Щомісячна комісія за кредитне обслуговування за своєю правовою природою теж могла нараховуватися лише в період дії кредитного договору, проте, така комісія не була передбачена законом або умовами кредитування даного конкретного позичальника, тож для пред'явлення кредитором вимоги про її стягнення відсутні будь-які правові підстави. Колегія суддів звертає увагу й на те, що в розрахунку позивача фактично неможливо розмежувати нарахування комісії та пені, яка передбачена «Справкой…», і наразі не можна з певністю зробити висновку про те, що саме в дійсності нарахував і просить стягнути позивач: комісію, яка не передбачена договором, чи насправді пеню, яка договором передбачена, відповідні щомісячні цифри нарахувань з цим узгоджуються, але кваліфікована ця сума в позові як «комісія». Представник апелянта в апеляційному суді не дав чіткого пояснення з цього приводу.

Беручи до уваги, що позивач пред'явив до стягнення суму в 13773,57 грн без належних правових підстав та обґрунтування щодо характеру саме такого боргу, ґрунтуючись фактично на припущеннях і передбачених законом та/або договором підстав для її стягнення немає, розрахована на базі цієї суми процентна складова штрафу в розмірі 688,68 грн (яка, крім того, апріорі не може нараховуватися на інший вид неустойки (пеню), якщо про таку, а не про комісію, йдеться) теж не може бути визнана обґрунтованою. Для нарахування фіксованої частини штрафу в розмірі 500,00 грн були підстави як такі, позаяк порушення позичальником грошових зобов'язань, передбачених договором, мали місце в період дії договору та на момент закінчення строку дії платіжної картки. Водночас неустойка у формі штрафу за своєю правовою природою є разовою санкцією (разовим платежем) за порушення конкретного зобов'язання (ст. 549 ч.ч. 1, 2 ЦК України) і у випадку, що розглядається, для застосування штрафу встановлена тривалість порушення зобов'язання у 120 днів, останній строк належало обчислювати починаючи з 01.11.2010. Позовна давність для застосування фіксованої частини штрафу спливла, відповідач просив застосувати позовну давність і суд першої інстанції обґрунтовано її в цьому випадку застосував.

Виходячи з наведеного, позивач загалом правильно виходив із факту порушення зобов'язання відповідачем, з необхідності застосування при вирішенні спору положень ст.ст. 11-14, 202, 509, 525, 526, 546, 549, 550, 610, 614, 622-625, 1054 ЦК України, відповідно до яких зобов'язання, що виникають з договорів, повинні належно виконуватися; позичальник зобов'язаний повернути кредитору усе заборговане на умовах, передбачених договором і законом, в т.ч., сплатити проценти, а кредитор управі вимагати виконання порушеного зобов'язання, в т.ч., стягнення неустойки (штрафу). Відповідач не довів відсутності своєї вини в порушенні зобов'язання.

Поряд із цим, розмір та обґрунтованість боргу, пред'явленого до стягнення, доказується кредитором (ст. 623 ч. 2 ЦК України), обов'язок доказування позову лежить на позивачеві. Позов не був належним чином сформульований, обґрунтований та доведений і попри наявність у відповідача підстав просити про застосування позовної давності у ньому слід було відмовити по суті, внаслідок необґрунтованості та недоведеності пред'явлених вимог, на що факт правильної відмови за спливом позовної давності у вимозі про стягнення фіксованої частини штрафу загалом не впливає. Кредит був виданий на певний строк, а необхідність належного виконання боржником свого зобов'язання, право банку вимагати борг за договором, реалізувати свої права як кредитора, не суперечать установленим законом правилам про позовну давність, які, з одного боку, стимулюють кредитора до своєчасних дій на захист свого права, яке було порушене вже внаслідок несвоєчасної сплати щомісячних платежів, з іншого боку, захищають і боржника та сприяють усталеності правовідносин, не допускаючи їх невизначеності протягом надто тривалого часу, невиправданого збільшення розміру стягнення з боржника. Доводи апелянта про автоматичну пролонгацію договору, про відсутність підстав для застосування позовної давності не відповідають дійсним обставинам справи, особливостям спірних кредитних правовідносин із застосуванням фінансових інструментів у вигляді кредитних (платіжних) карток, не ґрунтуються на законі, договорі, виходять з їх невірного тлумачення та не враховують прецедентних судових рішень, для відступу від викладених в яких правових позицій у апеляційного суду підстав немає.

За таких обставин, апеляцію позивача слід на підставі ст. 309 ч. 1 п.п. 2, 4 ЦПК України задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити, відмовивши в позові внаслідок його необґрунтованості та недоведеності.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 3, ст. 309 ч. 1 п.п. 2, 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково, рішення Хустського районного суду від 10 грудня 2014 р. змінити, у позові ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення боргу відмовити внаслідок його необґрунтованості та недоведеності.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді