Справа № 466/5066/13 Головуючий у 1 інстанції: Едер П.Т.
Провадження № 22-ц/783/87/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2015 року суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючий суддя: Шумська Н.Л.

судді: Шандра М.М., Левик Я.А.

секретар: Бадівська О.О.

особи, які беруть участь у справі: присутні представник ЛМР ОСОБА_2, третьої особи ПП «Наш ринок» ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 міської ради на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 квітня 2014 року за позовом ОСОБА_5 міської ради до фізичної особи підприємця ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: третя міська клінічна лікарня, управління комунальної власності департаменту економічної політики ОСОБА_5 міської ради, приватний нотаріус ОСОБА_8, приватне підприємство «Наш ринок» про встановлення нікчемності договорів купівлі-продажу та визнання права власності,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 28 квітня 2014 року позов ОСОБА_5 міської ради до фізичної особи підприємця ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: третя міська клінічна лікарня, управління комунальної власності департаменту економічної політики ОСОБА_5 міської ради, приватний нотаріус ОСОБА_8, приватне підприємство «Наш ринок» про встановлення нікчемності договорів купівлі-продажу та визнання права власності задоволено; встановлено нікчемність договору купівлі-продажу від 06.09.2010 року адміністративно-побутової будівлі, позначеної на плані літ. «О» загальною площею 129,3 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Раппапорта, 8, укладеного між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 та ОСОБА_6; встановлено нікчемність договору купівлі-продажу від 06.09.2010 року нежитлової будівлі, позначеної на плані літерою «Г-1», загальною площею 143, 1 кв.м., що знаходиться за адресою: м.Львів, вул. Раппапорта, 8, укладеного між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 та ОСОБА_7; визнаною за територіальною громадою м. Львова в особі ОСОБА_5 міської ради право власності на адміністративно-побутову будівлю, позначеної на плані літерою «О» загальною площею 129,3 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Раппапорта, 8 та на нежитлову будівлю позначеної на плані літерою «Г-1», загальною площею 143, 1 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Раппапорта, 8. Вирішено питання судових витрат.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 26 грудня 2014 року в резолютивній частині судового рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 28 квітня 2014 року виправлено допущену описку, а саме в абзаці другому резолютивної частини рішення вказати замість прізвища, ім»я та по-батькові «Брегіним Ярославом Степановичем» - «Олійник Христиною Василівною», в абзаці третьому резолютивної частини рішення вказати замість прізвища, ім»я та по-батькові «Олійник Христиною Василівною» - «Брегіним Ярославом Степановичем».

Рішення суду оскаржили ОСОБА_4 та ОСОБА_5 міська рада.

ОСОБА_4 в апеляційній скарзі покликається на порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, що предметом доказування у даній справі, з огляду на ч.1 ст. 179 ЦПК України, можуть бути лише факти, які обгрунтовують заявлену вимогу про визнання права власності за територіальною громадою м. Львова в особі ОСОБА_5 міської ради на адміністративно-побутову будівлю, позначеної на плані літерою «О-2» загальною площею 129,3 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Раппапорта, 8 та на нежитлову будівлю позначеної на плані літерою «Г-1», загальною площею 143, 1 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Раппопорта, 8, так як ухвалою ВССУ від 17.04.2013 року рішення районного суду та ухвалу апеляційного суду скасовано в частині вирішення позовних вимог про визнання права власності на будівлі за територіальною громадою м. Львова в особі ОСОБА_5 міської ради та в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції, а в решті рішення залишені без змін. Крім того, 04.10.2013 року позивач подав до суду заяву про уточнення позовних вимог шляхом зміни підстави позову, у якій зокрема покликався на нікчемність оспорюваних правочинів купівлі-продажу у зв»язку із порушенням публічного порядку, а саме недотримання вимог закону, визначених як обов»язкові (завершення будівництва (створення майна), прийняття нерухомого майна до експлуатації, державна реєстрація права) та 12.12.2013 року позивач звернувся до суду з заявою про збільшення позовних вимог, у якій просив суд встановити нікчемність договорів купівлі-продажу. В якості підстави для встановлення нікчемності даних правочинів позивач вказує на порушення ними публічного порядку. Таким чином, позивач до початку розгляду справи по суті змінив і предмет і підставу позову. Всупереч нормам цивільного процесуального законодавства, суд першої інстанції прийняв відповідні заяви позивача та продовжував розгляд уже іншого, по суті позову. Вказує, що встановлюючи нікчемність правочинів - договорів купівлі-продажу будівель суд першої інстанції у своєму рішення вказує, що ці будівлі є самочинним будівництвом та робить безпідставний висновок про те, що вимога позивача про встановлення нікчемності підлягає до задоволення. Вказаний висновок суду спростовується тим, що адміністративно-побутова будівля, позначена на плані літерою «О-2» загальною площею 129,3 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Раппапорта, 8 та на нежитлова будівля позначена на плані літерою «Г-1», загальною площею 143, 1 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Раппапорта, 8 не можуть вважатися самочинним будівництвом оскільки право власності на них зареєстроване у встановленому законом порядку. Державна реєстрація прав на нерухоме майно та їх обтяжень, за визначенням ст. 2. ЗУ «Про реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Крім того, Шевченківський районний суд жодним чином не вмотивував існування причинно-наслідкового зв»язку між вчиненими правочинами договорами купівлі-продажу будівель від 06.09.2010 року і умислом з боку відповідачів на незаконне заволодіння земельною ділянкою комунальної власності. Таким чином право власності на адміністративно-побутову будівлю, позначеної на плані літерою «О-2» загальною площею 129,3 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Раппапорта, 8 та на нежитлову будівлю позначеної на плані літерою «Г-1», загальною площею 143, 1 кв.м., що знаходиться за адресою: м.Львів, вул. Раппапорта, 8 набуте правомірно, доказів зворотного позивачем суду не надано, що в свою чергу виключає будь-які правові підстави для визнання права власності на вказані нежитлові будівлі за територіальною громадою м. Львова в особі ОСОБА_5 міської ради. Також, вважає що суд першої інстанції фактично вийшов за межі заявлених позивачем вимог. Просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 квітня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити повністю.

ОСОБА_5 міська рада в апеляційній скарзі вказує, що задовольнивши позов ОСОБА_5 міської ради, суд першої інстанції прийняв по суті правильне рішення, однак при прийнятті рішення від 28.04.2014 року судом помилково не вирішено одну із позовних вимог - не застосовано наслідки недійсності нікчемних правочинів, у зв»язку з чим ОСОБА_5 міська рада просить змінити рішення суду першої інстанції. Зокрема зазначає, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 28.04.2014 року визнано за територіальною громадою м. Львова, в особі ОСОБА_5 міської ради право власності на нерухоме майно. Для реалізації цього судового рішення, законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме та їх обтяжень» передбачена відповідна процедура. Однак, виконати рішення суду буде не можливо, а ОСОБА_5 міська рада не може зареєструвати за собою право комунальної власності на нерухоме майно без скасування реєстрації права власності попередніх власників на таке майно. Отже, вирішення питання застосування наслідків недійсності нікчемних правочинів, які б дозволили виконати рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 28.04.2014 року, є складовою реалізації права територіальної громади м. Львова на реальне виконання рішення суду про визнання за останньою права власності на нерухомість. Рішенням суду встановлено нікчемність договорів купівлі-продажу з підстав, встановлених ст. 228 ЦК України, як таких, що порушують публічний порядок і спрямовані на обмеження у володінні, користуванні й розпорядженні землею, яка є власністю територіальної громади м. Львова. При цьому, всупереч вимогам ч.5 ст. 216 ЦК України, суд першої інстанції не застосував наслідки недійсності нікчемних правочинів. Просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 квітня 2014 року змінити, застосувавши наслідки недійсності нікчемного договору купівлі-продажу від 06.09.2010 року адміністративно-побутової будівлі, загальною площею 129,3 кв м по вул. Раппопорта, 8 у м. Львові, укладеного між ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_7 та нікчемного договору купівлі-продажу від 06.09.2010 року нежитлової будівлі, загальною площею 143,1 кв м по вул. Раппопорта, 8 у м. Львові, укладеного між ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_6, а саме: скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_7 на адміністративно-побутову будівлю, загальною площею 129,3 кв м, що знаходиться по вул. Раппопорта, 8 у м. Львові та скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_6 на адміністративно-побутову будівлю, загальною площею 143,1 кв м, що знаходиться по вул. Раппопорта, 8 у м. Львові.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, з»ясувавши обставини справи та перевіривши доводи скарг, колегія суддів не знаходить підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення та залишає його без змін.

Суд першої інстанції у дотримання вимог ст.212-214 ЦПК України правильно встановив правовідносини сторін та застосував закон, який їх регулює, вирішив спір з дотриманням норм процесуального права щодо оцінки доказів, повноти, об»єктивності та всебічності з»ясування обставин справи. Свої висновки та аналіз доказів трактуванням застосованих норм матеріального права виклав мотивувальній частині чітко та зрозуміло.

Рішення суду відповідає вимогам, передбаченим ст.213 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості. А доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відкидаючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_4, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо можливості у судовому порядку встановлення нікчемності правочинів.

Відповідно до роз»яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними у п.5 відповідно до статей 215 та 216 ЦК» суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину, як роз»яснено у цій Постанові, може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

Суд першої інстанції правильно застосував ст.288 ЦК України до спірних правовідносин, яка встановлює перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок . Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України ; правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами (стаття 216 ЦК ). Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред»явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи (ч.4.5ст.216 ЦК).

Як вбачається з матеріалів справи, (т.2 а.с.126,148) представники позивача ОСОБА_5 міської ради ОСОБА_9 та ОСОБА_10 після часткового скасування рішення суду та повернення справи на новий розгляд ставили питання про застосування наслідків недійсності нікчемних правочинів у заявах про уточнення позовних вимог.

Встановлено, що на підставі договорів купівлі-продажу від 06.09.2010 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 набуто у власність нежитлову будівлю з часу їх державної реєстрації, яка відбулась 06.09.2010 року (а.с.10-11 т.1). Тому відповідно до висловленої правової позиції позивача та встановлених обставин справи такими наслідками недійсності правочинів у разі встановлення їх нікчемності є скасування державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за відповідачами ОСОБА_7 та ОСОБА_6

Відповідно до вимог ч.4 ст.10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з»ясуванню обставин справи: роз»яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов»язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав.

Тому суду першої інстанції, враховуючи завдання цивільного судочинства, відповідно до ст.1 ЦПК України, яка передбачає справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, обов»язок, передбачений ст.ст.10 ЦПК ,п.1ч.6ст.30 ЦПК, ст.214 ЦПК, судді належало чітко встановити усі позовні вимоги ЛМР та ухвалити рішення щодо заявленої вимоги про застосування наслідків нікчемності правочинів, встановивши при цьому які саме наслідки належить застосувати для остаточного вирішення спору та захисту порушеного права.

Однак, це процесуальне порушення, відповідно до ч.3 ст.309 ЦПК не призвело до неправильного вирішення спору, з чим погодився апелянт ЛМР, і не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду. Адже лише при ухвалення свого рішення з підстав ст.309 ЦПК, апеляційний суду вправі був усунути ці недоліки та ухвалити рішення про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину у спосіб скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с.11-12 т.1)

Крім того, такий недолік можливо виправити у інший законний спосіб- ухвалення додаткового рішення відповідно до ст.220 ЦПК України.

Як роз»яснено Верховним Судом України у Постанові Пленуму від 18.12.2009року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК та з урахуванням положення частини четвертої статті 10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. Наприклад, суд має право вийти за межі заявлених вимог і з власної ініціативи вирішити питання застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину (частина п'ята статті 216 Цивільного кодексу України ; далі - ЦК). Вирішуючи за позовами про визнання питання про наявність або відсутність тих чи інших правовідносин, суд при задоволенні позову зобов'язаний у необхідних випадках зазначити в резолютивній частині рішення і про ті правові наслідки, які тягне за собою таке визнання.

Тому, на підставі цих роз»яснень Верховного Суду України колегія суддів приходить до висновку, що з врахуванням суті заявлених позовних вимог та специфіки правовідношення сторін, застосування наслідків недійсності нікчемних правочинів є не лише правом, а обов»язком суду. Відтак заява позивача про ухвалення додаткового рішення ґрунтується на законі та матеріалах справи, підлягає до задоволення.

Раніше діяла норма, відповідно до якої рішення суду про задоволення позову про визнання договору недійсним, повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року

№ 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень"). Однак нова редакція Закону у ст.26 передбачає необхідність ухвалення судового рішення про скасування державної реєстрації. Таку є норму передбачає Порядок ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затверджений Постановою КМУ від 26.10.2011 року №1141.

У доводах апеляції скарги ОСОБА_4 зазначає про невідповідність висновків суду обставинам справи щодо порушеного права власності позивача ОСОБА_5 міської ради та відсутність права на судовий захист.

Однак апеляційний суд не може погодитись з таким трактуванням правовідношення сторін та кола повноважень ОСОБА_5 міської ради як органу місцевого самоврядування.

Відповідно до ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. . Територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження (ст..60 Закону). Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб'єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб'єктів. Об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Сторонами не оспорюється, що спірні нежитлові будівлі розміщені на земельній ділянці по вул.Раппопорта в м.Львові, яка належить до комунальної власності. Оскільки побудовані споруди були самочинно, без відповідних дозволів та надання земельної ділянки для цієї мети, права ОСОБА_5 міської ради як органу місцевого самоврядування порушено.

Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ст.317 ЦК).

Оскільки забудова земельної ділянки об»єктами нерухомого майна утруднює чи унеможливлює здійснення функцій власника майна, порушене право позивача підлягає судовому захисту, відповідно до ст.16 ЦК.

Також апеляційний суд погоджується із застосуванням ст.376 ЦК України. Спірні нежитлові приміщення відповідають ознакам самочинного будівництва, відповідно до ч.1 ст.376 ЦК, оскільки збудовані на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, споруджені без належного дозволу, належно затвердженого проекту, а особа, яка здійснила самочинне будівництво, відповідно до ч.2ст.376 ЦК, не набуває права власності на нього.

Відповідно до ч.5ст.376 ЦК України, на вимогу власника земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній. Тому суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову ЛМР про визнання права власності на спірні будівлі, встановивши незаконність набуття права власності ОСОБА_4 та нікчемність правочинів по відчуженню ним цих будівель.

Не приймає апеляційний суд також доводів апеляційної скарги ОСОБА_4 про порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо прийняття уточнень позовних вимог зі зміною одночасно підстав і предмету спору, що не передбачено ст.31 ЦПК.

Із роз»ясень Пленуму Верховного Суду України у Постанові №5 від 12.06.2009року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» вбачається, що предмет позову - що конкретно вимагає позивач, підстава позову- чим він обґрунтовує свої вимоги і зміст вимоги - який спосіб захисту свого права він обрав. Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Фактично, подавши заву про уточнення позовних вимог шляхом зміни підстави позову (а.с.125т.2), позивачем частково змінено предмет і зміст позовних вимог, підстава позову залишилась сталою.

Аналізуючи апеляційну скаргу ОСОБА_5 міської ради, апеляційним судом враховано правову позицію та доводи, які повною мірою відповідають мотивам рішення та висновкам суду першої інстанції щодо оцінки доказів та встановлення обставин, які мають значення у справі.

Підстави зміни рішення суду першої інстанції такі ж як і скасування - ч.1ст.309 ЦПК України. Однак у доводах апеляційної скарги представник апелянта не наводить підстав, передбачених цією нормою для зміни чи скасування рішення суду, натомість обґрунтовує законність ухваленого рішення та лише відображає зміст статей ЦПК, не вказуючи конкретних процесуальних норм, які належить застосувати апеляційному суду для зміни рішення. У разі наявності порушення судом процесуальних норм, відповідно до ч3 ст.309 ЦПК, апелянт ЛМР не доводить, що це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Тому такі доводи апеляційної скарги колегія суддів також визнає необґрунтованими та відхиляє.

Таким чином, колегія суддів вцілому погоджується з висновками суду першої інстанції, відкидає доводи апеляційних скарг як необґрунтовані. Рішення суду є законним та обґрунтованим, відповідає вимогам ст.212-214 ЦПК, по суті є правильним і не може бути скасоване з формальних міркувань, відповідно до вимог ст.308 ЦПК України, тому апеляційним судом залишається без змін.

Керуючись ст.303, п.1ч.1ст.307, 308, п.1ч.1ст.314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 міської ради відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 квітня 2014 року з врахуванням ухвали від 26.12.14року про виправлення описок, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення й може бути оскаржена протягом 20-ти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Н.Л. Шумська

Судді: Я.А. Левик

ОСОБА_11

З оригіналом згідно

Судове рішення набрало законної сили

Суддя Н.Л. Шумська

Дата оформлення копії:

Помічник судді У.М. Гордій