Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Є. у. 336/7061/14 Головуючий у 1 інстанції: Дацюк О.І.
№ 22-ц/778/1762/15 Суддя-доповідач: Боєва В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Боєвої В.В.,

Суддів Денисенко Т.С., Коваленко А.І.,

при секретарі: Хомяк К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 січня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області про зобов'язання усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою та знесення самочинної прибудови,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про зобов'язання усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою та знесення самочинної прибудови.

Позивач вказувала, що сторони є співвласниками домоволодіння по АДРЕСА_1, розташованого на земельній ділянці 326 кв. м. Їй належить 11/16 часток, а відповідачеві 5/16 часток домоволодіння. У 1980 році вони разом зі своїм чоловіком ОСОБА_4 самочинно побудували житлову прибудову літ. А1 в якій став проживати їх син - ОСОБА_3

Позивач зазначала, що за життя чоловіка та після його смерті у 2006 році, вона намагалась оформити право власності на цю прибудову в установленому порядку, але за відсутності згоди відповідача не змогла цього зробити. Житлова прибудова літ. А1 побудована без відповідного дозволу, з порушеннями та на земельній ділянці, яка не була для цього відведена, але ОСОБА_3 заперечує проти її знесення.

Оскільки цією прибудовою користується відповідач, який перешкоджає користуватися спільними комунікаціями, що знаходяться в цій прибудові, посилаючись на ст. 152 ЗК України, ст. 376 ЦК України, позивач просила зобов'язати ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, зобов'язати ОСОБА_3 знести за власні кошти самочинно збудовану прибудову літ. А1 площею 6,16 x 7 кв. м. по АДРЕСА_1.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 січня 2015 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги , колегія суддів вважає, що апеляційна скарга має бути відхилена з наступних підстав.

Згідно статті 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

У відповідності до статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

При вирішенні спору суд першої інстанції посилався на положення статті 152 ЗК України, якою визначено способи захисту прав на земельні ділянки та на статтю 376 ЦК України якою врегульовані питання, пов'язані з самочинним будівництвом.

Відмовивши ОСОБА_2 в задоволенні позову суд виходив з того, що позивачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів порушення її права користування земельною ділянкою з боку відповідача, оскільки позивач посилається на те, що саме вона зі своїм чоловіком у 1980 році побудувала цю прибудову. Також не надано доказів щодо обмеження її права користування земельною ділянкою або комунікаціями під спірною прибудовою, що було б безпосередньо пов'язане з діями відповідача.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, належним чином оціненим доказам, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Частиною 3 статті 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 статті 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини 4 статті 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Основні доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 полягають в тому, що суд першої інстанції не врахував, що при будівництві спірної прибудови мали місце істотні порушення будівельно- архітектурних норм, без відповідного дозволу, а тому така прибудова має бути знесена.

Проте, такі доводи апеляційної скарги спростовуються наступним.

Так, з матеріалів справи вбачається, що в обгрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилається на статті 105, 130, частини 2, 3 статті 152 ЗК України, посилаючись на те, що вона є користувачем земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 і співвласником будинку на цій земельній ділянці, а тому може вимагати усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою з боку ОСОБА_3, який користується самочинною житловою прибудовою літ. А1 та перешкоджає їй користуватися цієї земельною ділянкою (а. с. 3-5).

З письмового пояснення третьої особи без самостійних вимог на предмет спору - Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю - вбачається, що Інспекція не має відношення до підстав звернення з позовом, якими позивач визначив порушення права користування земельною ділянкою, а не порушення будівельних норм та правил при будівництві житлової прибудови або відсутність погодженого та затвердженого проекту на таке будівництво (а. с. 52-53). Таким чином, вказані доводи апеляційної скарги не стосуються заявлених позовних вимог і не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Також апелянт вказує, що суд не надав належної оцінки тому, що відповідач перешкоджає ОСОБА_2 користуватися спільними комунікаціями, які знаходяться в підвалі спірної прибудови, навіть відключав їй воду, газ.

Ці доводи апеляційної скарги спростовуються наступним.

Судом при вирішенні спору було досліджено письмові докази, а також за клопотанням представника відповідача допитані свідки.

Так, судом встановлено, що право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 зареєстроване на 11/16 часток за ОСОБА_2 - на підставі свідоцтв про право на спадщину № 5-208, № 5-205 від 04.11.2009 року та свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя № 5-204 від 04.09.2009 року, а на 5/16 часток - за її сином - ОСОБА_3 - на підставі свідоцтв про право на спадщину № 5-210, № 5-212 від 04.11.2009 року (а. с. 8-10).

З технічного паспорту видно, що на земельній ділянці фактичною площею 332 кв.м., розташованій за адресою: АДРЕСА_1, станом на жовтень 2012 року розташовані: житловий будинок літ. А., житлова прибудова літ. А1, гараж літ. Г у стані руйнування, шийка погребу пг, ворота № 6, паркани № 7,8,9,10 та замощення. Відповідно до позначки у технічному паспорту житлова прибудова літ. А1 площею 6,16х7 кв.м. є самочинною (а. с. 27-30).

За рішенням виконкому Сталінської райради від 27.07.1954 року № 22 за житловим будинком закріплено земельну ділянку площею 326 кв.м., а 6 кв.м. зайняті самовільно.

Сторони неодноразово зверталися до суду з різноманітними позовами одне до одного.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15.08.2011 року у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Запорізької міської ради про визнання права забудовника на житлову прибудову літ. А1, службову прибудову літ. А3, гараж літ. Г, душ літ. Ж відмовлено (а. с. 11).

Згідно рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24.04.2013 року та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 11.09.2013 року залишені без задоволення первісний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на житлову прибудову літ. А1, а також зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на житлову прибудову літ. А1 зі службовою прибудовою літ. А2 (а. с. 14-18, 19-21).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21.02.2014 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виділ частки будинку в натурі та визначення порядку користування земельною ділянкою, оскільки такий виділ з технічної точки зору є неможливим (а. с. 12-13).

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 19.08.2014 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права забудовника самовільної житлової прибудови літ. А1 (а. с. 23-26)

Також Департаментом архітектури та містобудування Запорізької міської ради листом № К-8786 від 24.12.2012 року було роз'яснено про необхідність отримання згоди співвласника домоволодіння для оформлення житлової прибудови літ. А1 (а. с. 33)

Відповідно до вимог частин 2, 3 статті 152 ЗК України, на яку посилається позивач в обґрунтування своїх вимог, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно частини 7 статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Отже, покладення судом на особу обов'язку знести нерухоме майно за її рахунок можливе за наявності в сукупності принаймні наступних умов, а саме: будівництво нерухомого майна здійснено саме цією особою; перебудова цього об'єкта є неможливою або особа відмовилась здійснити таку перебудову; наявне порушення прав інших осіб або суперечність суспільним інтересам.

Окрім вищевказаних норм матеріального права судом першої інстанції враховано роз'яснення пункту 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного Кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва» за яким у випадках порушення прав інших осіб (окрім органів державної влади або місцевого самоврядування) право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК України).

Пунктом 22 цієї Постанови Пленуму ВССУ визначено, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень представників сторін у засіданні суду апеляційної інстанції, житлова прибудова літ. А1 відповідно до пояснень сторін та технічного паспорту побудована ще у 1980 році. З дозволу батьків - ОСОБА_4 та ОСОБА_2 - їх син ОСОБА_3 з 1980 року користується цією прибудовою та проживає в ній зі своєю родиною.

З матеріалів справи, зокрема, з технічного паспорту та з показань свідків вбачається, що спірна прибудова фактично є частиною житлового будинку, будь-яких перешкод в користуванні земельною ділянкою ОСОБА_2 не має, оскільки має вільний прохід з обох сторін будинку та доступ до земельної ділянки. Також позивачем на надано доказів щодо створення перешкод у користуванні комунікаціями, які є спільними для сторін і знаходяться в підвалі спірної житлової прибудови літ. А 1.

З матеріалів справи також вбачається, що з 2010 року сторони в судовому порядку намагаються вирішити спір відносно самочинної прибудови літ. А 1. Зокрема, ОСОБА_2 протягом кількох років в судовому та адміністративному порядку намагається отримати право власності на вказану прибудову, або визнати за собою право забудовника, посилаючись на те, що спірна прибудова збудована нею та її чоловіком - ОСОБА_4, який помер у 2006 році.

З огляду на вищевикладене судова колегія вважає, що висновок суду першої інстанції щодо недоведеності позовних вимог ОСОБА_2 про наявність порушення її права користування земельною ділянкою діями відповідача ОСОБА_3, який з 1980 року користується спірною житловою прибудовою, відповідає обставинам справи, дослідженим судом доказам та вимогам діючого законодавства.

Інші доводи апеляційної скарги є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображують позицію позивача та її представника, висловлену в ході розгляду справи і полягають лише в переоцінці доказів, які належним чином перевірені і оцінені судом першої інстанції і не доводять порушення судом першої інстанції норм процесуального і матеріального права.

За таких обставин судова колегія вважає, що підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: