ПЕТРИКІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 187/167/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" квітня 2015 р. Петриківський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Соловйова І.М., за участю секретаря судового засідання Столяренко Н.П., розглянувши в смт. Петриківка у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу № 187/167/15-ц за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4, секретаря Хутірської сільської ради ОСОБА_5, нотаріуса Петриківської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування Петриківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про визнання права власності на спадкове майно за законом та визнання недійсним заповіту та свідоцтва про право на спадщину за заповітом, -

Встановив:

13.02.2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (далі Позивачі) про визнання недійсним заповіту посвідченого14.02.2014 року Хутірською сільською радою Петриківського району Дніпропетровської області, свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданого на імя ОСОБА_4 та визнання права власності на спадкове майно за законом, а саме на обовязкову частину домоволодіння №55 по вул. Калініна в с. Хутірське за позивачами.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, представник позивачів зазначила, що 10 липня 2014 року померла ОСОБА_7, яка була бабусею та опікуном малолітньої ОСОБА_2 та неповнолітнього ОСОБА_3. Після її смерті відкрилася спадщина, зокрема, на домоволодіння №55 по вул. Калініна в с. Хутірське Петриківського району. Батьки малолітньої ОСОБА_2 та неповнолітнього ОСОБА_3 померли до смерті їхньої бабусі, а саме: мати ОСОБА_8 померла 20.11.2002 року, батько ОСОБА_9 помер 07.03.2009 року.

З метою прийняття спадщини представником позивачів, яку 16.09.2014 року призначено опікуном дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та в інтересах останніх до Петриківської державної нотаріальної контори були подані заяви від 26.01.2015 року та від 02.02.2015 року.

Постановою державного нотаріуса Петриківської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 від 04.02.2015 року представнику позивачів було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на домоволодіння №55 по вул. Калініна в с. Хутірське, що належав померлій 10 липня 2014 року ОСОБА_7 Свою відмову державний нотаріус вмотивувала тим, що 16.01.2015 року ОСОБА_4 було видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 14.02.2014 року.

Представник позивачів, посилаючись на ст. 1266 ЦК України, вважає, що малолітня ОСОБА_2 та неповнолітній ОСОБА_3 у встановленому законом порядку прийняли спадщину, є спадкоємцями за правом представлення та мають право на спадщину яка б належала за законом їх батькові ОСОБА_9, померлого 07.03.2009 року. Крім того, позивач, посилаючись на ст. 1241 ЦК України, вважає, що діти також мають право на спадкування обовязкової частки у спірному спадковому майні після смерті бабусі ОСОБА_7 Щодо визнання недійсним заповіту, посвідченого14.02.2014 року та свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданого на імя ОСОБА_4, представник позивачів вказав, що в момент, коли ОСОБА_7 вирішила скласти заповіт, остання зауважила, що заповідає ОСОБА_4 спірне домоволодіння за умови, що мати спадкоємця ОСОБА_10 в добровільному порядку прийме на себе обовязки опікуна щодо дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 й буде ці обовязки гідно виконувати. Однак ОСОБА_7 в Хутірській сільській раді ніхто не розяснив, що у разі складання заповіту з умовою, відповідна умова має бути відображена в самому тексті заповіту, а тому заповіт був посвідчений без вищезазначеної умови. Представник позивачів вважає, що зазначений заповіт має бути визнаним недійсним, оскільки волевиявлення заповідача не відповідало його волі. Також вважає, що має бути визнаним не дійсним і свідоцтво про право на спадщину за заповітом на імя ОСОБА_4, оскільки воно було видане на підставі недійсного заповіту.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 ОСОБА_11, підтримав позов просив його задовольнити в повному обсязі.

Відповідачі надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, порти позову заперечувати просили в його задоволенні відмовити.

Представник третьої особи, позов підтримала, просила його задовольнити.

Вислухавши пояснення представника позивача, допитавши свідка, та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 на підставі розпорядження Голови Петриківської районної державної адміністрації від 16.09.2014 року № Р-477/О/343-14 призначено опікуном над малолітньою ОСОБА_2 та піклувальником над неповнолітнім ОСОБА_3 (а.с. 20).

До призначення ОСОБА_1 опікуном над малолітньою ОСОБА_2 та піклувальником над неповнолітнім ОСОБА_3 опікуном над дітьми була їхня бабуся ОСОБА_7, що підтверджується копією розпорядження Голови Петриківської районної державної адміністрації від 30.12.2011 року № 862-р-11 (а.с. 19).

Родинний зв'язок між онуками ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх бабусею ОСОБА_7 підтверджується відповідними копіями свідоцтв про народження: свідоцтвом про народження ОСОБА_9 від 13.04.1963 року, виданого Чаплинською сільською радою Царичанського району, актовий запис № 39, відповідно до якого матірю останнього записана ОСОБА_7 (а.с. 13); свідоцтвом про народження ОСОБА_3 від 30.01.1998 року, виданого виконкомом Хутірської сільської ради Петриківського району, актовий запис № 02, відповідно до якого батьком останнього записаний ОСОБА_9 (а.с. 9); свідоцтвом про народження ОСОБА_2 від 16.07.2002 року, виданого виконкомом Хутірської сільської ради Петриківського району, актовий запис № 15, відповідно до якого батьком останньої записаний ОСОБА_9 (а.с. 11). Вказане сторонами не заперечується.

Як вбачається з копії свідоцтва про смерть виданого відділом РАЦС Петриківського РУЮ Дніпропетровської області батько ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_9 помер 10.03.2009 року, про що зроблений відповідний актовий запис в Книзі реєстрації смерті № 75 (а.с.14).

Як вбачається з копії свідоцтва про смерть виданого відділом ДРАЦС Петриківського РУЮ Дніпропетровської області бабуся ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_7 померла 10.07.2014 року, про що зроблений відповідний актовий запис в Книзі реєстрації смерті № 284 (а.с.15).

Після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина до складу якої входить домоволодіння №55 по вул. Калініна в с. Хутірське Петриківського району.

Зазначене вище спадкове майно, належало ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 14.02.2014 року, згідно яким ОСОБА_12, яка померла 31.01.2000 року, заповідала вказаний будинок ОСОБА_7 Право власності на спірний будинок ОСОБА_7 зареєструвала 14.02.2014 року.

За життя ОСОБА_7 склала заповіт, посвідчений Хутірською сільською радою Петриківського району від 14.02.2014 року, відповідно до якого спадкодавець заповідала належний їй будинок №55 по вул. Калініна в с. Хутірське Петриківського району онуці ОСОБА_4 (а.с. 55), яка 16.01.2015 року отримала Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 14.02.2014 року на вищезазначене майно посвідчене державним нотаріусом Петриківської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 (а.с. 54).

Після смерті ОСОБА_7 з метою прийняття спадщини позивачем в інтересах дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Петриківської державної нотаріальної контори були подані відповідні заяви від 26.01.2015 року та від 02.02.2015 року (а.с. 21, 22).

Згідно копії постанови державного нотаріуса Петриківської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 від 04.02.2015 року позивачу було відмовлено в видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на домоволодіння №55 по вул. Калініна в с. Хутірське, що належав померлій 10 липня 2014 року ОСОБА_7, у звязку з тим, що 16.01.2015 року ОСОБА_4 було видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 14.02.2014 року (а.с. 23).

Позивач, посилаючись на ст. 1266 ЦК України, вважає, що малолітня ОСОБА_2 та неповнолітній ОСОБА_3 у встановленому законом порядку прийняли спадщину, є спадкоємцями за правом представлення та мають право на спадщину яка б належала за законом їх батькові ОСОБА_9, померлого 07.03.2009 року. Крім того, позивач, посилаючись на ст. 1241 ЦК України, вважає, що діти також мають право на спадкування обовязкової частки у спірному спадковому майні після смерті бабусі ОСОБА_7

Суд зазначає, що відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) та спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Частиною 1 ст. 1220 ЦК України передбачено відкриття спадщини внаслідок смерті особи та часом відкриття спадщини є день смерті особи.

Згідно ч. 4 ст. 1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Таким чином, суд приходить до висновку, що малолітня ОСОБА_2 та неповнолітній ОСОБА_3 в силу ч. 4 ст. 1268 ЦК України дійсно прийняли спадщину після смерті 10 липня 2014 року їх бабусі ОСОБА_7, однак вимоги позивача щодо визнання за ними права на спадщину за правом представлення у відповідності до ст. 1266 ЦК України, а також права на спадкування обовязкової частки у спірному спадковому майні згідно ст. 1241 ЦК України є безпідставними виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Вищезазначена норма цивільного права чітко визначає коло осіб, які мають право на спадщину незалежно від змісту заповіту. Як було встановлено в судовому засіданні, малолітня ОСОБА_2 та неповнолітній ОСОБА_3 є онуками померлої заповідачки ОСОБА_7, а тому до кола осіб, що мають право на обовязкову частку спадщини не відносяться.

Згідно ч. 1 ст. 1266 ЦК України, внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Посилання позивача на вищезазначену норму цивільного права, як на підставу визнання за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права на спадщину за правом представлення є також безпідставними, оскільки по-перше зазначена норма відноситься до розділу цивільного кодексу, що регулює правовідносини повязані з спадкуванням за законом, а по-друге з матеріалів справи не вбачається, що батько дітей ОСОБА_9, якби він був живим на час відкриття спадщини за наявності заповіту, мав би право на якусь частку спадщини за законом.

Щодо визнання недійсним заповіту посвідченого 14.02.2014 року Хутірською сільською радою Петриківського району Дніпропетровської області, свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданого на імя ОСОБА_4 суд зазначає наступне.

За змістом статті 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Статтею 1247 ЦК України чітко встановлені вимоги щодо форми та посвідчення заповіту, а саме: заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно ч. 1 ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Згідно копії заповіту, посвідченого Хутірською сільською радою Петриківського району від 14.02.2014 року, спадкодавець ОСОБА_7 заповідала належний їй будинок №55 по вул. Калініна в с. Хутірське Петриківського району онуці ОСОБА_4 (а.с. 55). Зазначений заповіт відповідно до вимог ст. 1251 ЦК України належним чином посвідчений посадовою особою органу місцевого самоврядування секретарем Хутірської сільської ради ОСОБА_5, має всі необхідні реквізити та відповідає вимогам встановленим щодо його форми визначеними ст. 1247 ЦК України, що виключає можливість вважати його нікчемним.

Згідно ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно ч. 1ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Допитаний в судовому засіданні (07.04.2015 року) свідок ОСОБА_13, лише повідомив про те, що він чув три роки тому як ОСОБА_7 казала щоб ОСОБА_2 забрала дітей.

Суд вважає, що твердження позивача про невідповідність заповідального розпорядження заповідача ОСОБА_7 в тексті заповіту її справжній волі, оскільки остання підчас складання заповіту зауважувала, що заповідає ОСОБА_4 спірне домоволодіння за умови, що мати спадкоємця ОСОБА_10 в добровільному порядку прийме на себе обовязки опікуна щодо дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3, не знайшло свого підтвердження належними доказами визначеними ст. 57, ст. 58 ЦПК України, а тому не може бути підставою для визнання заповіту не дійсним.

За змістом ст. 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Зважаючи, що в судовому засіданні не було встановлено жодної з вищезазначених обставин, що можуть бути підставами для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, суд вважає, що позовна вимога про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.02.2014 року посвідчене державним нотаріусом Петриківської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 є безпідставною та такою, що задоволенню не підлягає.

Таким чином, суд дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає в повному обсязі, оскільки законно не обґрунтовані та не підтверджені відповідними доказами.

Оскільки в позові відмовлено, а інших клопотань про розподіл судових витрат не надходило, суд такий розподіл не здійснює.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 58, 60, 154, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4, секретаря Хутірської сільської ради ОСОБА_5, нотаріуса Петриківської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування Петриківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про визнання права власності на спадкове майно за законом та визнання недійсним заповіту та свідоцтва про право на спадщину за заповітом залишити без задоволення.

Роз'яснити, відповідно до вимог ч.6 ст. 154 ЦПК якщо у задоволенні позову було відмовлено, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення буде виготовлено та підписано 28.04.2015 року.

Суддя

ОСОБА_14