Справа № 308/3933/14-ц
У Х В А Л А

Іменем України

16 квітня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача :Куцина М. М.,

суддів: Собослоя Г. Г., Павліченка С. В.,

при секретарі: Рогач О.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 02 червня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернувся із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Позивач посилається на те, що 22 квітня 2013 року між ним і відповідачкою ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до якого відповідачка взяла у нього грошові кошти в розмірі 14762.76 гривень, які зобов'язалася повернути не пізніше 01 вересня 2013 року.

Підписання зазначеного договору та передача коштів у розмірі 14762.76 гривень були здійснені в присутності двох свідків.

Позивач, посилаючись на зазначені у позовній заяві обставини справи, та з підстав, передбачених ч.2 ст.1047 ЦК України, ст.ст. 1049, 1050 ЦК України, просив стягнути з відповідача на його користь 13.462.76 гривень боргу та 243.60 витрат за сплату судового збору.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 02 червня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто із відповідача на користь позивача 13462.76 гривень боргу та 243.60 витрат за сплату судового збору.

Відповідач оскаржила в апеляційному порядку вказане рішення, посилаючись на порушення місцевим судом норм процесуального та матеріального права, просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відповідач у суді апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримала у повному обсязі.

Представник позивача в суді апеляційної інстанції вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення сторін по справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, керуючись принципом диспозитивності, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень Верховного Суду України, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, не роблячи висновків щодо неоскарженої частини судового рішення.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов про стягнення боргу, застосував до спірних правовідносин статті 1046, 1047 ЦК України й виходив із того, що на підтвердження укладення договору позики та його умов позивачем був представлений оригінал розписки позичальника, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Судова колегія погоджується з висновками місцевого суду, який, розглядаючи заявлений по справі позов, повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Судом першої інстанції встановлено, що із договору позики вбачається, що 22 квітня 2013 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 виникли правовідносини на підставі договору позики, відповідно до якого відповідачка взяла у позивача грошові кошти в розмірі 14762.76 гривень, які зобов'язалася повернути не пізніше 01 вересня 2013 року.

Окрім цього, факт укладення даного договору позики стверджується письмовою заявою відповідачки, із тексту якої вбачається, що вона у суді першої інстанції позов визнала ( а. с. 12).

Даний договір позики відповідає вимогам, установленим для правочинів, які укладаються в письмовій формі, а саме: договір позики в цій справі підписаний лише сторонами та у присутності свідків.

Позичальник свої зобов'язання не виконала, борг не повернула, про що свідчив наявний у позивача оригінал зазначеного договору позики ( а. с. 4).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Основними доводами апеляційної скарги є такі, що відповідачка грошових коштів у позивача не позичала, а боргову письмову розписку її змусив написати під психологічним тиском у службовому кабінеті директор ОСОБА_3, у якого вона перебувала у трудових відносинах, і у зв'язку з її звільненням із посади торговельного агента, директором висунуто претензію щодо наявності заборгованості по грошовим коштам у сумі 14762.76 гривень, і цю заборгованість вважали її особистою, а тому вона повинна повернути цю суму.

Судова колегія вважає, що дані доводи не ґрунтуються на законові і підлягають відхиленню з наступних міркувань.

У суді апеляційної інстанції із пояснень відповідачки вбачається, що вона у встановленому законом порядку із заявою до правоохоронних органів про написання письмової розписки під психологічним тиском та іншим тиском з боку позивача не зверталася. Даний договір позики у судовому порядку не оспорювала. Крім цього, відповідачкою у добровільному порядку повернуто 1300 гривень на виконання даної угоди і цей факт визнається нею у суді апеляційної інстанції .

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку та врахував, що письмова форма договору позики, тобто письмова розписка сама по собі є підтвердженням факту передачі грошей та отримання грошових коштів у момент та укладення договору позики та, відповідно до правил ст.1049 ЦК України, поклав на відповідачку обов'язок повернути грошові кошти.

Таким чином, судова колегія прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються й не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 02 червня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: