Провадження № 2/638/1425/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" березня 2015 р. Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Лазюк С.В.,

за участі секретаря Гребінник А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,-

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася до суду з позовом, у якому просить стягнути із ОСОБА_2 грошові кошті у сумі 61 444,71 грн.

Свої вимоги мотивує тим, що 15 листопада 2005 року між Позивачем та Відповідачем було укладено Договір довічного утримання (догляду), посвідчений державним нотаріусом Десятої Харківської державної нотаріальної контори Яковлєвою К.Б., зареєстрований в реєстрі за №4-8175 (надалі - Договір), відповідно до умов якого Позивач передала у власність Відповідача належну Позивачу квартиру АДРЕСА_1, а Відповідач зобов'язалась довічно повністю утримувати Позивача, надаючи їй необхідне харчування, одяг, ліки, забезпечувати за нею належний догляд та необхідну допомогу.

Згідно ч.2 ст.745 Цивільного кодексу України (в редакції, що діяла станом на дату укладання Договору), договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації. Відповідно до норми ч.4 ст.334 Цивільного кодексу України (в редакції, що діяла станом на дату укладання Договору), якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Згідно Витягу №1733166 з Державного реєстру правочинів від 15.11.2005 року, Договір було зареєстровано в Державному реєстрі правочинів 15.11.2005 року. Таким чином, право власності на зазначену квартиру виникло у Відповідача 15.11.2005 року.

Вказаний Договір було розірвано 19 листопада 2013 року в судовому порядку (ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 19.11.2013 року залишено без змін заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13.09.2012 року по справі №2-7355/11).

Таким чином, в період з 15.11.2005 року по 19.11.2013 року власником квартири АДРЕСА_1 була саме Відповідач по справі - ОСОБА_2. При цьому Відповідач весь цей час мешкала у вказаній квартирі разом зі своєю родиною (дочкою, її нареченим та новонародженою онукою).

Згідно з ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ч.2 ст.19 Закону України „Про житлово-комунальні послуги" власник є учасником відносин у сфері житлово-комунальних послуг. При цьому відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України „Про житлово-комунальні послуги" та п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року № 572, власник квартиризобов`язаний:

1) укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору, та

2) оплачувати житлово-комунальні послуги, встановлені договором або законом, проводити за власні кошти ремонт квартири.

Законом України „Про житлово-комунальні послуги" чітко визначено порядок та механізм як укладання таких договорів, так і оплати житлово-комунальних послуг. Так, статтею 29 зазначеного Закону передбачено, що договір на надання житлово-комунальних послуг (крім послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем)) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою, а договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та виконавцями цих послуг.

В той же час статтею 32 Закону України „Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Однак, всупереч вищезазначеним вимогам законодавства, Відповідач за майже 8 років, протягом яких вона була власницею квартири, так і не переуклала договори на надання житлово-комунальних послуг від свого імені з комунальними службами, внаслідок чого плата за житлово-комунальні послуги протягом зазначеного часу нараховувалась на ім'я Позивача.

Крім того, внаслідок розірвання судом Договору, зобов'язання Відповідача, встановлені Договором, щодо щомісячного надання забезпечення Позивачу в розмірі однієї мінімальної заробітної плати, не припинились/не скасовані. Внаслідок цього, враховуючи вищевказані норми Цивільного кодексу України, Позивач має право отримати від Відповідача сплату Позивачу щомісячного забезпечення за період з 01.12.2011 року (початок строку визначено з урахування строку позовної давності) по жовтень 2013 року включно (тобто до набрання чинності рішенням суду про розірвання Договору) в загальній сумі 25 651,00 грн. виходячи з того, що мінімальний розмір заробітної плати у вказаний період було встановлено в наступному розмірі:

· у грудні 2011 року - 1 004,00 грн.;

· в період з січня 2012 року по березень 2012 року включно - 1073,00 грн.;

· в період з квітня 2012 року по червень 2012 року включно - 1 094,00 грн.;

· в період з липня 2012 року по вересень 2012 року включно - 1 102,00 грн.;

· в період з жовтня 2012 року по листопад 2012 року включно - 1 118,00 грн.;

· в грудні 2012 року - 1 134,00 грн.;

· в період з січня 2013 року по жовтень 2013 року включно - 1 147,00 грн..

При цьому, керуючись ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, Позивач має право вимагати сплати Відповідачем суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, внаслідок чого вищевказана сума щомісячного забезпечення за період з 01.12.2011 року по жовтень 2013 року включно з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми становить 32 759,88 грн., сплати якої Позивач вимагає від Відповідача. Детальний розрахунок цієї суми додається до позовної заяви.

Крім того, Позивач вимагає стягнення з Відповідача моральної шкоди в розмірі 9 744,00 грн. з розрахунку однієї мінімальної заробітної плати за кожний рік дії Договору.

Таким чином, Позивач вимагає від Відповідача:

· -суму, що була сплачена Позивачем в оплату комунальних послуг, наданих в період, коли власником квартири була Відповідач, з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3% річних, в загальному розмірі 18 940,83 грн.;

· -суму щомісячного забезпечення за період з 01.12.2011 року по жовтень 2013 року включно, з урахуванням інфляційних встановленого індексу інфляції та 3% річних, в загальному розмірі 32 759,88 грн.;

· -суму моральної шкоди в загальному розмірі 9 744,00 грн..

В судове засідання представник позивача не з'явився, надав до суду заяву про зменшення позовних вимог, а саме: задовольнити позовні вимоги повністю в сумі 32 759,88 грн. - заборгованість з щомісячного забезпечення з договором довічного утримання; частково задовольнити позовні вимоги в сумі 2 240,12 грн. - відшкодування моральної шкоди. Всього просив стягнути з відповідача грошові кошті в сумі 35 000,00 грн. В частині позовних вимог щодо стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги залишити без розгляду.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, в якої признав суму вимоги 35 000,00 грн., а саме: 32 759,88 грн. - заборгованість з щомісячного забезпечення з договором довічного утримання; частково задовольнити позовні вимоги в сумі 2 240,12 грн. - відшкодування моральної шкоди, та проти задоволення заяви представника позивача не заперечував.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутись до суду, за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, 15 листопада 2005 року між Позивачем та Відповідачем було укладено Договір довічного утримання (догляду), посвідчений державним нотаріусом Десятої Харківської державної нотаріальної контори Яковлєвою К.Б., зареєстрований в реєстрі за №4-8175 (надалі - Договір), відповідно до умов якого Позивач передала у власність Відповідача належну Позивачу квартиру АДРЕСА_1, а Відповідач зобов'язалась довічно повністю утримувати Позивача, надаючи їй необхідне харчування, одяг, ліки, забезпечувати за нею належний догляд та необхідну допомогу.

Згідно ч.2 ст.745 Цивільного кодексу України (в редакції, що діяла станом на дату укладання Договору), договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації. Відповідно до норми ч.4 ст.334 Цивільного кодексу України (в редакції, що діяла станом на дату укладання Договору), якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Згідно Витягу №1733166 з Державного реєстру правочинів від 15.11.2005 року, Договір було зареєстровано в Державному реєстрі правочинів 15.11.2005 року. Таким чином, право власності на зазначену квартиру виникло у Відповідача 15.11.2005 року.

Вказаний Договір було розірвано 19 листопада 2013 року в судовому порядку (ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 19.11.2013 року залишено без змін заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13.09.2012 року по справі №2-7355/11).

підставою для розірвання Договору стало систематичне невиконання Відповідачем своїх зобов'язань за Договором. Так, під час розгляду справи про розірвання Договору судами першої, апеляційної та касаційної інстанції були встановлені наступні факти:

Відповідач не виконувала взяті на себе зобов'язання довічно повністю утримувати Позивача, надаючи їй необхідне харчування, одяг, ліки, забезпечувати за нею належний догляд та необхідну допомогу у розмірі однієї мінімальної заробітної плати щомісячно;

· під час дії Договору Позивач зазнала порушення та значне притиснення своїх прав, гідності з боку Відповідача.

Так, Позивач є людиною похилого віку, інвалідом, внаслідок чого не може самостійно забезпечувати себе необхідними речами (як продуктами харчування, так і ліками, одягом), вільно пересуватись та без сторонньої допомоги виходити за межі приміщення. Саме через це Позивачем було укладено Договір, оскільки Позивач потребувала повного догляду та утримання. Однак Відповідач не здійснювала ані матеріального забезпечення, всупереч умовам Договору, ані моральної підтримки Позивача, не надавала їй жодної допомоги. Навпаки, внаслідок дій Відповідача Позивач була обмежена в спілкуванні з людьми, утримувалась Відповідачем в антисанітарних умовах. Ці факти також встановлені судом (в ухвалі Апеляційного суду Харківської області від 19.12.2013 року по справі №2-7355/11 містяться посилання на відповідні пояснення свідків по справі).

Крім того, Позивач зазнавала матеріальні труднощі, оскільки не лише не отримувала матеріального забезпечення від Відповідача, передбаченого умовами Договору, а ще й була змушена витрачати власну пенсію на утримання Відповідача та членів її родини, які разом з Відповідачем в'їхали до квартири одразу після укладання між Позивачем та Відповідачем Договору. Такі обставини завдавали Позивачу й моральних страждань, оскільки постійне знаходження в квартирі великої кількості мешканців, які є сторонніми особами для Позивача, не надавали змоги Позивачу відпочивати належним чином, з огляду на її вік та стан здоров'я, та почуватись в квартирі спокійно.

Також Позивач зазнавала моральних та фізичних страждань через ненадання їй належного медичного догляду та забезпечення. В період з листопада 2005 року по 2011 рік Відповідач запрошувала дільничного лікаря до Позивача лише 3 рази, в той час як стан здоров'я Позивача потребував постійного контролю з боку лікарів, а сама Позивач повинна була бути поставлена Відповідачем на диспансерний облік для проходження Позивачем медичних обстежень та отримання належного й необхідного медичного обслуговування та лікування. Вказані обставини були зазначені Позивачем в заяві, яка була посвідчена 12.10.2013 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Агеєнко О.С. (зареєстроване в реєстрі за №1507), оригінал якої міститься в матеріалах справи №2-7355/11 (заява була подана до Апеляційного суду Харківської області).

Відповідач зі своєю родиною здійснювали також емоційний та психологічний тиск на Позивача - позбавили Позивача паспорту та довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру, відключали стаціонарний телефон з метою позбавити її спілкування із знайомими та останньої можливості викликати лікаря у разі значного погіршення стану здоров'я Позивача, обмежили доступ Позивача до кухні та холодильнику зокрема, заклеювали його скотчем.

Згідно ст.526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України.

Правові наслідки порушення зобов'язання передбачені ст.611 Цивільного кодексу України, серед яких, зокрема, зазначенорозірвання договору та відшкодування моральної шкоди.

Із змісту ст.653 Цивільного кодексу України, яка визначає правові наслідки розірвання договору, вбачається, що внаслідок розірвання договору ті зобов'язання, які існували у сторін договору протягом його дії, але не були виконані сторонами, не припиняються/не анулюються.

Отже, внаслідок розірвання судом Договору, зобов'язання Відповідача, встановлені Договором, щодо щомісячного надання забезпечення Позивачу в розмірі однієї мінімальної заробітної плати, не припинились/не скасовані. Внаслідок цього, враховуючи вищевказані норми Цивільного кодексу України, Позивач має право отримати від Відповідача сплату Позивачу щомісячного забезпечення за період з 01.12.2011 року (початок строку визначено з урахування строку позовної давності) по жовтень 2013 року включно (тобто до набрання чинності рішенням суду про розірвання Договору) в загальній сумі 25 651,00 грн. виходячи з того, що мінімальний розмір заробітної плати у вказаний період було встановлено в наступному розмірі:

· у грудні 2011 року - 1 004,00 грн.;

· в період з січня 2012 року по березень 2012 року включно - 1073,00 грн.;

· в період з квітня 2012 року по червень 2012 року включно - 1 094,00 грн.;

· в період з липня 2012 року по вересень 2012 року включно - 1 102,00 грн.;

· в період з жовтня 2012 року по листопад 2012 року включно - 1 118,00 грн.;

· в грудні 2012 року - 1 134,00 грн.;

· в період з січня 2013 року по жовтень 2013 року включно - 1 147,00 грн..

При цьому, керуючись ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, Позивач має право вимагати сплати Відповідачем суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, внаслідок чого вищевказана сума щомісячного забезпечення за період з 01.12.2011 року по жовтень 2013 року включно з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми становить 32 759,88 грн., сплати якої Позивач вимагає від Відповідача.

Крім того, представник позивача вимагає часткового стягнення з Відповідача моральної шкоди в розмірі 2 240,12 грн. з розрахунку однієї мінімальної заробітної плати за кожний рік дії Договору.

Правомірність та обґрунтованість стягнення в даному випадку моральної школи підтверджується й судовою практикою, зокрема, постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якої під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичнійабо юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Таким чином, суд, приймаючи до уваги заяву представника позивача, дослідивши усі матеріали справи, приймаючи до уваги достатність доказів позовних вимог, аналізуючи їх у сукупності і надавши їм належну оцінку, враховуючі волевиявлення сторін, суд вважає, що вимоги позивача ОСОБА_1 законні, обґрунтовані і підлягають задоволенню по наведеним вище підставам, а саме стягненню підлягає:

- сума щомісячного забезпечення за період з 01.12.2011 року по жовтень 2013 року включно, з урахуванням інфляційних встановленого індексу інфляції та 3% річних, в загальному розмірі 32 759,88 грн.;

- сума моральної шкоди в розмірі 2 240,12 грн..

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

На підставі вищевикладеного, відповідно до ст.ст..22, 510, 744, 746, 751, 756 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 60, 61, 62, 64, 74, 76, 88, 174, 208, 215, 218 ЦПК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»,суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (адреса реєстрації: 61202, АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_7 (ІНФОРМАЦІЯ_1, адреса реєстрації: 61111, АДРЕСА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) щомісячне забезпечення за договором довічного утримання (догляду), посвідченим 15 листопада 2005 року державним нотаріусом Десятої Харківської державної нотаріальної контори Яковлєвою К.Б., зареєстрованим в реєстрі за №4-8175 в сумі 32 759 (тридцять дві тисячі сімсот п'ятдесят дев'ять) гривень 88 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 (адреса реєстрації: 61202, АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_7 (ІНФОРМАЦІЯ_1, адреса реєстрації: 61111, АДРЕСА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) моральну шкоду у сумі 2 240 (дві тисячі двісті сорок) гривень 12 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 (адреса реєстрації: 61202, АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_7 (ІНФОРМАЦІЯ_1, адреса реєстрації: 61111, АДРЕСА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) судові витрати у сумі 419 (чотириста дев'ятнадцять) гривень 40 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення постановлено і надруковано власноруч суддею Лазюк С.В. у нарадчій кімнаті.

Головуючий: суддя С.В. Лазюк