У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДьоміної О.О.,
суддів: Демяносова М.В., Коротуна В.М., Маляренка А.В., Парінової І.К.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_9 на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 10 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулось до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 листопада 2014 року позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором у розмірі 111 960,73 дол. США, що еквівалентно 894 902 грн 11 коп.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Вирішено питання про стягнення судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 10 вересня 2015 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 листопада 2014 року скасовано в частині відмови у задоволенні позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про звернення стягнення на предмет іпотеки та ухвалено в цій частині нове рішення.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_1 шляхом продажу предмета іпотеки спеціалізованими організаціями з аукціонів (публічних торгів).

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_9 просить суд касаційної інстанції скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої доводи порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 10 вересня 2015 року оскаржується в частині позовних вимог ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив із того, що до спірних правовідносини підлягає застосуванню Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки кредит отримано на споживчі цілі, площа предмета іпотеки - будинку АДРЕСА_1 не перевищує 250 кв.м та використовується, як постійне місце проживання іпотекодавця.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в зазначеній частині, апеляційний суд дійшов висновку про те, що положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не можуть бути застосовані, оскільки кредит не є споживчим, оскільки його цільове призначення - поповнення обігових коштів. У зв'язку зі смертю ОСОБА_8, апеляційним судом залучено до участі в справі її правонаступників. Враховуючи положення ст. ст. 1216, 1231 ЦК України, апеляційний суд дійшов висновку про звернення стягнення на предмет іпотеки, який належить правонаступникам іпотекодавця - ОСОБА_11, ОСОБА_9 та ОСОБА_12, шляхом його продажу спеціалізованими організаціями з аукціонів (публічних торгів).

Проте зазначені висновки апеляційного суду не відповідають вимогам матеріального та процесуального закону з наступних підстав.

Судами встановлено, що 3 серпня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»), правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_7 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 110 00 дол. США зі сплатою 135 % річних та з кінцевим терміном повернення до 2 серпня 2017 року.

На забезпечення належного виконання ОСОБА_7 умов кредитного договору, 7 серпня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_8 укладено договір іпотеки, предметом якого є будинок АДРЕСА_1.

У зв'язку із неналежним виконанням ОСОБА_7 умов кредитного договору, станом на 26 серпня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 111 960, 73 дол. США, що еквівалентно 894 902 грн 11 коп.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У статті 526 ЦК України визначено загальні умови виконання зобов'язання, а саме: зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частина друга статті 598 ЦК України).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частинами першою та третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Положеннями частини першої статті 39 Закону «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Враховуючи вимоги статті 39 Закону «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», апеляційний суд прийняв рішення про звернення стягнення на предмети іпотеки шляхом їх продажу на публічних торгах.

При цьому, апеляційний суд не зазначив загальний розмір заборгованості та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, а також початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до частини шостої статті 38 Закону «Про іпотеку».

Також не можна погодитись із висновками апеляційного суду в частині визначення кола спадкоємців іпотеко держателя з наступних підстав.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення (пункт 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку»).

Відповідно до п. п. 11, 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК).

У мотивувальній частині кожного рішення має бути наведено також посилання на закон та інші нормативно-правові акти матеріального права (назва, стаття, її частина, абзац, пункт, підпункт закону), у відповідних випадках - на норми Конституції України, на підставі яких визначено права та обов'язки сторін у спірних правовідносинах, на статті 10, 11, 60, 212 та 214 ЦПК (статті 224-226 ЦПК - при ухваленні заочного рішення) й інші норми процесуального права, керуючись якими суд установив обставини справи, права та обов'язки сторін.

Із листа першої Тернопільської державної нотаріальної контори вбачається, що 7 травня 2015 року за заявою ОСОБА_9 заведена спадкова справ щодо майна померлої ОСОБА_8 Крім того, відповідно до матеріалів спадкової справи та інформаційної довідки зі спадкового реєстру вбачається, що від імені ОСОБА_8 посвідчено заповіт, за яким все своє майно остання заповіла ОСОБА_11

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкоємця.

Відповідно до ч. ч. 3, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї; незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України

«Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року

№ 7 місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами статті 29, частини другої статті 1221 ЦК.

Якщо спадкодавець мав кілька місць проживання, місцем відкриття спадщини вважається останнє місце реєстрації спадкодавця.

Документом, що підтверджує місце відкриття спадщини, може бути свідоцтво органів РАЦС про смерть, якщо останнє постійне місце проживання і місце смерті спадкодавця збігаються, довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, а також запис у будинковій книзі. Якщо місце проживання померлого невідоме, доказом місця відкриття спадщини буде документ про місцезнаходження належного йому майна (нерухомого, а за його відсутності - рухомого).

Вищезазначені положення вимог цивільного законодавства апеляційним судом враховано не було, на порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК України не з'ясовано дійсне коло спадкоємців, чи зверталися вони до нотаріуса, чи прийняли спадщину відповідно до вимог ст. ст. 1268, 1269 ЦК України, та в судовому рішенні не зазначено якими належними та допустимими доказами підтверджується факт прийняття спадщини ОСОБА_11, ОСОБА_9 та ОСОБА_12

Отже, рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_9 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 10 вересня 2015 рокускасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М.Коротун

А.В.Маляренко

І.К.Парінова