У Х В А Л А

27 квітня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

суддів: Романюка Я.М,

Гуменюка В.І., Яреми А.Г.,

розглянувши заяви спільного українсько-болгарського товариства з обмеженою відповідальністю «Хмесіл ЛТД» та ОСОБА_3 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 вересня 2014 року в справі за позовом дочірнього підприємства «Кентавр ВТХ» до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору комісії №2,

встановила:

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25 березня

2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 27 травня 2014 року, позов ДП «Кентавр ВТХ» задоволено.

Визнано недійсний договір комісії № 2, укладений 14 січня 2008 року, між ОСОБА_3 та ДП «Кентавр ВТХ».

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 вересня 2014 року касаційні скарги спільного українсько-болгарського ТОВ «Хмесіл ЛТД» та ОСОБА_3 відхилено, вищезазначені судові рішення залишено без змін.

У поданих до Верховного Суду України заявах спільне українсько-болгарське ТОВ «Хмесіл ЛТД» та ОСОБА_3 просять скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 березня 2014 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 27 травня 2014 року, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

від 1 вересня 2014 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити, посилаючись на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статті 234 Цивільного кодексу України.

Перевіривши доводи заяв, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що підстави для відкриття провадження у справі відсутні.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодились суди апеляційної та касаційної інстанції, встановив, що у касу підприємства грошові кошти в розмірі 150 000 дол. США згідно договору комісії № 2 від 14 січня 2008 року та розписки до нього не надходили, ОСОБА_3 коштів фактично не передавав, що сторони мали на меті придбати нежитлові приміщення не для ОСОБА_3, а для ДП «Кентавр ВТХ», згідно іншого аналогічного договору доручення від 4 березня 2008 року на виконання якого ОСОБА_3 передав вказані кошти ОСОБА_4 При цьому збори засновників, які прийняли рішення про підготовку до участі у конкурсі і доручили авансування платежів ОСОБА_3, були проведені лише через півтора місяці після укладення договору комісії, а саме: 29 лютого 2008 року. За таких обставин, суд першої інстанції вважав, що оспорюваний правочин є фіктивним та підлягає визнанню недійсним, оскільки внутрішня воля сторін не відповідала її зовнішньому прояву.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України

від 21 січня 2015 року (справа №6-197цс14), суд виходив із того, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований, як фіктивний. Фіктивним може бути визнано будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Натомість ОСОБА_2 уклала договір про відкриття й обслуговування поточного рахунку в банку, усі платіжні доручення та приходні ордери на повну суму інвестування були оформлені також на її ім'я. Оформлення права власності ОСОБА_2 свідчить про реальність настання правових наслідків правочину. Крім того, ЗАТ СПіКЦ «Одісей» підтверджено факт укладення спірного договору з ОСОБА_2 та передачу їй майна - квартири згідно із актом приймання-передачі. Згідно свідоцтва про право власності вищевказана квартира належить ОСОБА_2.

Таким чином, зміст наданої заявником для порівняння постанови Верховного Суду України від 21 січня 2015 року року, її порівняння із судовим рішенням, яке переглядається, не свідчить про невідповідність останнього викладеному у вищезазначеній постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статті 234 Цивільного кодексу України.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом дочірнього підприємства «Кентавр ВТХ» до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору комісії № 2 за заявами спільного українсько-болгарського товариства з обмеженою відповідальністю «Хмесіл ЛТД» та ОСОБА_3 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 вересня 2014 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

В.І. Гуменюк

А.Г. Ярема