Справа № 456/2385/14 Головуючий у 1 інстанції: Андрейків Ю.Я.
Провадження № 22-ц/783/2759/15 Доповідач в 2-й інстанції: Бермес І. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого: Бермеса І.В.

суддів: Мусіної Т.Г., Павлишина О.Ф.

за участі секретаря: Щербая В.П.

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 02 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору, зобов'язання повернути автомобіль, -

встановила:

Оскарженим рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 02 лютого 2015 року в позові ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору та зобов'язання повернути автомобіль - відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що мотивувальна частина судового рішення є неаргументована, помилкова, без посилань на обставини та на докази. Вказує, що суд у своєму рішенні безпідставно зазначив наявність у ОСОБА_2 боргу по відсотках в сумі 888,72 доларів США, в цей же як витяг реєстру заперечує це і фіксує, що відсотки оплачені в сумі 1880,65 доларів США, а тому боргу немає. Але згідно розрахунку на умовах договору сума сплати відсотків повинна становити не 1880,65 доларів США, а 1495,37 доларів США. По даному пункту умов договору має місце переплата у відсотках річних в сумі 385,28 доларів США. Звертає увагу, що особливо важливим є факт порушення умов договору в частині оплати комісії при 0,39%, що згідно виписки з реєстру про погашення кредиту становить суму 1187,45 доларів США, які ОСОБА_2 фактично оплатив, а згідно розрахунку мав оплатити всього 21,6 доларів США, що в 55 раз більше, ніж передбачено умовами договору.

Просить рішення суду і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підтримання апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_4 на заперечення апеляційної скарги, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених позовних вимог законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Статтями 10, 60 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

17 червня 2014 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про повернення автомобіля ІЖ 2717 власнику (позивачу) та стягнення зайво сплачених коштів. 05.09.2014р. та 02.12.2014р. позивач подав заяви про зміну позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору та стягнення зайво сплачених кошти та повернення автомобіля.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що відповідач не визнає невідповідність графіка погашення кредиту умовам договору та вимогам законодавства, договір не містить у собі умов, що є обов"язкові для договору кредиту та відповідач незаконно забрав у нього автомобіль ІЖ 2717.

Зазначав, що графік платежів за спірним договором кредиту не відповідає умовам самого договору, так як сума в розрахунку стала, а мала би зменшуватись. Сам Додаток до договору суперечить законодавству. Пояснив, що розробив свої розрахунки, але банк їх не визнає. Також вказав, що він мав сплатити 5535доларів США, а фактично сплатив 5695,53 долари США. Автомобіль ІЖ 2717 відповідач безпідставно у нього забрав. Тому просив задовольнити позов.

Судом встановлено, що 14.09.2005 року між позивачем ОСОБА_2 та «Комерційний банк «Приватбанк» укладено договір № LVH2АК00090059 згідно умов якого, банк зобов"язався надати ОСОБА_2 кредитні кошти у розмірі 6910,64 доларів США для придбання автомобіля ІЖ 2717, з них 5535 доларів США безпосередньо на придбання автомобіля, а 1375,64 доларів США на оплату страхових внесків зі сплатою 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісії в розмірі 0,39 плюс суми, розрахованої відповідно до п. 3.1 Договору. Термін кредиту до 14.09.2010р.

В цьому ж п.п.1.1 п.1 Договору кредиту визначено порядок погашення заборгованості у відповідності до якого щомісяця в період з 09 по 14 число кожного місяця позичальник повинен сплачувати платіж у сумі достатній для погашення кредиту, що включає заборгованість за відсотками розрахованими згідно п.3.4 Договору. Відповідно до п. 1.2 позичальник доручив банку здійснювати погашення заборгованості за спірним кредитним договором з відкритого банку рахунку для позичальника.

В забезпечення виконання зобов"язання є застава автомобіля ІЖ 2717. Відповідно пп.2.2.2 п.2.2 Договору, позичальник зобов"ячався сплатити відсотки за користування кредитом до дати фактичного повного погашення кредиту. Окрім цього в п.3 Договору кредиту чітко визначено порядок розрахунків між сторонами. Згідно даного порядку позичальник щомісяця у визначений період сплачує відсотки у розмірі визначеному п.1.1 Договору та при цьому при порушенні позичальником зобов"язань по погашенню кредиту позичальник зборов"язаний сплатити у подвійному розмірі відсотки за користування кредиту визначені пп.1.1 Договору. Відповідно до п. 3.2 даного договору кошти отримані від позичальника для погашення кредиту в першу чергу направляються на відшкодування витрат / збитків банку (простроченої комісії, комісії по кредиту, прострочених відсотків по кредиту, простроченої заборгованості по кредиту).

З врахуванням цього суд прийшов до висновку, що це спростовує доводи представника позивача про повне погашення ОСОБА_2 заборгованості за договором кредиту у випадку зазначення позивачем в платіжках цільового платежу на сплату тіла кредиту. Окрім цього відповідно до п. 4 Договору передбачено, що при порушенні позичальником кожного з зобов"язань банк має право нарахувати, а позичальник обов"язок сплатити 0,15% від суми непогашеної заборгованості за кожен день прострочки.

При цьому суд прийняв до уваги пояснення представника відповідача про те, що спірний автомобіль позивач передав банку за договором застави, так як він не виконав умови кредитного договору та має непогашений кредит. Окрім цього зазначив, що загальна сума наданого тіла кредиту становила 6910,4 долари США, а сума в 1175,64 долари США пішла на оплату страхових відшкодувань. Вказав, що за позивачем обліковується заборгованість у розмірі 2707,38 доларів США.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду з врахуванням наступного.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, а згідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положення Закону України «Про захист прав споживачів», застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин лише в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору.

Встановлено, що позивач, підписуючи даний спірний Договір кредиту, був попередньо ознайомлений у письмовій формі з умовами кредитування, з вартістю кредиту та графіком його погашення. Він також був ознайомлений з іншою інформацією, надання якої вимагає чинне законодавство, у тому числі інформацією, надання якої передбачене нормами Закону України «Про захист прав споживачів».

Зазначений договір вчинений у письмовій формі, підписаний сторонами та з боку банку скріплений печаткою. В момент укладення кредитного договору сторонами було погоджено всі істотні умови договору, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, як це передбачено ч.І ст. 628 ЦК - України, а також які сторони визначили на свій розсуд.

Позивач був ознайомлений із Додатком № 1 до кредитного договору, в якому вказувався порядок погашення кредиту, про що свідчить його підпис на вказаному Додатку (а.с.5).

Посилання позивача на невідповідність кредитного договору вимогам постанови НБУ №168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» є безпідставиними, так як встановлено, що договір укладений раніше до вступу в законну силу цієї постанови НБУ - 14.09.2005 року.

З доданого в судовому засіданні апеляційного суду представником відповідача розрахунку заборгованості за договором кредиту № LVH2АК00090059 від 14.09.2005р. вбачається, що заборгованість ОСОБА_2 за даним кредитним договором станом на 17.06.2015 року становить 2779,88 доларів США.

В апеляційний суд не представлено доказів повного погашення заборгованості за спірним договором кредиту.

З врахування наведеного не заслуговують на увагу посилання апелянта на те, що згідно розрахунку на умовах договору сума сплати відсотків повинна становити не 1880,65 доларів США, а 1495,37 доларів США та по даному пункту умов договору має місце переплата у відсотках річних в сумі 385,28 доларів США і що є факт порушення умов договору в частині оплати комісії при 0,39%, що згідно виписки з реєстру про погашення кредиту становить суму 1187,45 доларів США, які ОСОБА_2 фактично оплатив.

Також не знайшли свого підтвердження його посилання на те, що згідно п. 1.1. Договору кредиту встановлено умову, що позичальник за користування кредитом сплачує щомісячно відсотки річних на суму залишку заборгованості за кредитом комісії в розмірі 0,39 % з кожного платежу по погашенню кредиту і що аналогічна умова приписана в п.3.3 Договору кредиту.

Безпідставними є посилання апелянта на те, що графік платежів за спірним договором кредиту не відповідає умовам самого договору і сума в розрахунку вказана стала 142,47 доларів США, а мала би зменшуватись, а крім того сам Додаток №1 до Договору суперечить законодавству.

При цьому судова колегія встановила, що позивач цей розрахунок проводить виходячи з того, що Додаток № 1 до кредитного договору є недійсний, оскільки він протирічить п.3.3 Договору.

Однак, як зазначалось вище, позивач погоджувався на всі істотні умови договору, зокрема і щодо графіку погашення кредиту, яким передбачена щомісячна сума внеску 142,47 доларів США, а тому є підстав вважати, що його розрахунки, які він вказав на виписці про погашеннях по кредиту, нічим не обґрунтовані та є його припущеннями (а.с.62-63).

Крім того сам позивач визнавав умови договору та тривалий час проводив платежі по договору.

Таким чином на момент укладення зазначеного оспорюваного договору, сторонами були дотримані всі необхідні умови дійсності укладеного правочину, відсутні загальні, передбачені ст.203 ЦК України, та спеціальні (передбачені галузевим законодавством) підстави для визнання зазначеного договору недійсним, права позивача, як споживача, при укладенні та виконанні оспорюваних договірних зобов»язань порушені не були, а відтак- позовні вимоги безпідставні.

З врахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні даного позову, та вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, подані сторонами докази.

Також встановлено, що не знайшли свого підтвердження посилання апелянта щодо безпідставного вилучення відповідачем у нього автомобіля.

Встановлено, що в п.2.2.10 Договір кредиту передбачено, що при невиконання умов договору ОСОБА_2 повинен надавати банку майно відповідно до договору застави.

Згідно акту від 2.04.2013 року автомобіль переданий представнику банку у відповідності до цих умов договору.

Договір застави від 14.09.2005 року позивачем не оспорюється (а.с.87-92, т.1).

Встановлено, що раніше Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 9 березня 2010 року звернено стягнення на цей автомобіль на підставі договору застави від 14.09.2005 року і це рішення суду не оскаржувалось (справа №2-203/10 Стрийського міськрайонного суду).

Про те, що ОСОБА_2 був передав автомобіль банку, він вказував в клопотанні від 27.02.2014 року при розгляді попередньої справи, по якій ухвалами суду від 20.03.2014 року позовні заяви сторін було залишено без розгляду по їх заявах (а.с.78 справи №456/95/14- ц Стрийського міськрайонного суду).

Оскільки він не оскаржив акт від 2.04.2013 року про передачу автомобіля, тому є підстави вважати, що він погоджувався з тим, що автомобіль передано для погашення заборгованості по договору кредиту, що відповідає вимогам п.2.2.10 цього договору. При цьому в договорі не передбачалась умова щодо примусового вилучення автомобіля державним виконавцем і сторони самі визначали порядок передачі автомобіля.

Крім того представник банку в засіданні судової колегії пояснив, що ОСОБА_2 після передачі даного автомобіля з метою його реалізації звертався до банку в телефонному режимі, щоб надати допомогу для пошуків покупця на цей автомобіль.

З врахуванням наведеного та того, що ОСОБА_2 тривалий час не оспорював передачу автомобіля банку, немає підстав, щоб прийняти до уваги посилання апелянта те, що автомобіль був вилучений без його відання та всупереч п. 17.12 договору застави та повинен бути у нього на зберіганні.

На даний час автомобіль не реалізований та знаходиться на зберіганні відповідно до акту від 2.04.2013 року в ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк», що підтверджено заявою від 18.06.2015 року, яка представлена в засідання судової колегії представником банку.

Таким чином не встановлено підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов'язання повернути автомобіль.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому доходить висновку, що підстави для його скасування відсутні й апеляційну скаргу на оскаржуване рішення слід залишити без задоволення.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308, п.1ч.1ст. 314, ст.315, ст.317 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 02 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвали законної сили.

Головуючий: Бермес І.В.

Судді: Мусіна Т.Г.

Павлишин О.Ф.