Справа №472/101/15-ц 20.07.2015 24.07.2015 24.07.2015
Провадження №22-ц/784/1519/15
Провадження №22-ц/784/1519/15 Головуючий першої інстанції Тустановський А.О.
Категорія 27 Суддя-доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Рішення

Іменем України

24 липня 2015 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Лівшенко О.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 29 квітня 2015 року, ухвалене у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що 10 січня 2007 року між банком та ОСОБА_2 у простій письмовій формі укладено договір, за умовами якого банк надав останній кредит в сумі 2 400 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22.8 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що відповідач виконувала свої зобов'язання за договором щодо повернення кредитних коштів неналежним чином, внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на 30 листопада 2014 року становить 13 877 грн. 72 коп. та складається із заборгованості за кредитом -2 996 грн. 10 коп., заборгованості за відсотками за користування кредитом - 7 180 грн. 51 коп., заборгованості за комісією за користування кредитними коштами - 3 701 грн. 11 коп., а також штрафу (фіксована частина) - 500 грн. 00 коп., штрафу (процентна складова) - 520 грн. 62 коп., позивач просив позов задовольнити та стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором і судові витрати.

В подальшому, позивач посилаючись на винесений 13 листопада 2008 року Веселинівським районним судом Миколаївської області судовий наказ, зменшив розмір позовних вимог та остаточно просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 11 183 грн. 03 коп., з яких: 6 711 грн. 30 коп. - заборгованість за процентами, 3 701 грн. 11 коп. - заборгованість по комісії, 250 грн. - штраф (фіксована частина) і 520 грн. 62 коп. - штраф (процентна складова) (а.с.39-40).

Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 29 квітня 2015 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 10 січня 2007 року в загальному розмірі 3 270 грн. 62 коп., з яких сума боргу за процентами - 1 500 грн. 00 коп.; сума боргу за комісіями за користування кредитом - 1 000 грн. 00 коп.; сума штрафу (процентна складова) - 520 грн. 62 коп.; сума штрафу (фіксована частина) - 250 грн. 00 коп. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача судового збору в сумі 69 грн. 70 коп.

В апеляційній скарзі представник позивача вказує на безпідставність зменшення районним судом нарахованого банком розміру процентів та комісії та просить рішення суду змінити в цій частині позовних вимог, задовольнивши вказані вимоги в повному обсязі, а в іншій частині рішення районного суду залишити без змін.

Рішення в частині вирішення вимог про стягнення неустойки сторонами не оскаржується, а тому відповідно до ст.303 ЦПК України колегією суддів в цій частині не переглядається, оскільки апеляційна інстанція обмежена доводами апеляційної скарги.

Перевіривши правильність рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

Задовольняючи частково позов, районний суд виходив із того, що між сторонами існують договірні правовідносини, умови якого порушив відповідач, а відтак має сплатити суму кредитної заборгованості. Разом з тим, суд дійшов висновку, що саме бездіяльність позивача сприяла збільшенню збитків, заподіяних банку, що стало підставою для суттєвого зменшення заборгованості за процентами та комісією за ст.616 ЦК України.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області погоджується з обставинами та правовідносинами встановленими судом першої інстанції. Водночас вважає висновок суду щодо застосування ч.2 ст.616 ЦК України помилковим, виходячи з наступного.

За ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобов'язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання припиняється повністю або частково на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобов'язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити неустойку і відшкодувати збитки.

При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов'язання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується і кредитних зобов'язань, які не виконані належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

За правилам ч.1 ст.1049 і ст.1050 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві кредит у строк та порядок, що встановлені договором.

В разі несвоєчасного повернення коштів він не звільняється від обов'язку виконання зобов'язання, при цьому кредитодавець має право вимагати від позичальника достроково повернути всю суму кредиту та внести інші платежі, передбачені договором.

За змістом ст.611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

У свою чергу, зобов'язання (цивільні права та обов'язки) припиняється повністю або частково на підставах, встановлених договором або законом, зокрема:

●виконанням, проведеним належним чином;

●зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання по яким настав;

●за домовленістю сторін;

●звільнення кредитором боржника від його обов'язків;

●поєднанням боржника і кредитора в одній особі;

●смертю боржника;

●ліквідацією юридичної особи.

З системного логічного аналізу названих норм колегія суддів приходить до висновку про те, що договір є одним з елементів зобов'язання, а саме, підставою його виникнення. Істотні умови договору, як правило, містять права та обов'язки його учасників. З припиненням договору, у тому числі і за спливом строком його існування, учасники за ним втрачають певні права та обов'язки, крім випадку, коли це прямо передбачено ним. У той же час, зобов'язання, підставою виникнення якого є договір, строк за яким сплив, не завжди припиняються.

Так, у разі невиконання або неналежного виконання договору, його учасники не втрачають права та обов'язку виконати його належним чином, набуваючи, у той же час, інших прав та обов'язків, викликаних названими обставинами. Зокрема, кредитор набуває права вимагати, а боржник - обов'язку сплатити, в межах позовної давності, неустойку, відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України).

Іноді, саме вимога про застосування названих останніми наслідків і є належним, в порядку ст.16 ЦК України, засобом захисту права учасника цивільно - правового зобов'язання.

Так, за спливом строку дії кредитного зобов'язання, кредитор втрачає право на стягнення процентів за користування кредитом за правилами ст.1054 ЦК України, і комісії за кредитне обслуговування, у той же час, він набуває право на відшкодування збитків в порядку ст.611 ЦК України, які можуть бути рівними сумі втрачених через невиконання кредитного зобов'язання процентів і комісії.

З вищенаведеного і слід виходити при вирішені даного спору.

Разом з викладеним, слід мати на увазі, що вирішуючи спори даної категорії, слід беззастережно дотримуватися положень цивільно-процесуального законодавства.

Так, судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

В силу ст.ст.10,59,60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України за №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», рішення суду у цивільні справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ (ст.159 ЦПК України), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог ст.ст.58 - 59, ч.3 ст.61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із ст.60 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Оскаржуване судове рішення ухвалено не в повній відповідності з виписаним.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 10 січня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач, і ОСОБА_2 укладено у простій письмовій формі кредитний договір (без номеру), за яким відповідач отримала 2 400 грн. кредитних коштів у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, за умови сплати 22.8% із розрахунку 360 календарних днів на рік за користування кредитом та комісії за обслуговування кредиту - 1% від суми заборгованості (а.с.11).

За змістом заяви ОСОБА_2 ця заява, а також Умови та Правила надання банківських послуг, Правила користування платіжною картою і Тарифи банку є складовими кредитного договору.

При зверненні до суду з уточненими позовними вимогами банк надав суду Правила користування платіжною картою (у новій редакції) і розрахунок заборгованості за кредитним договором.

Однак, на думку колегії суддів, не можна прийняти до уваги редакцію Правил користування платіжною картою, яка була додана представником позивача та значно відрізняється від аналогічних Правил користування платіжною картою, які були додані до позовної заяви при направленні її до суду в частині п.5.12 який передбачає збільшення терміну позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування ним і неустойки до 5 років, оскільки в заяві позичальника відсутні посилання на будь-які ідентифікуючі ознаки вказаних Правил, тобто їх дата прийняття чи затвердження відповідним наказом, тощо. До того ж, судом не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Правила розуміла відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Правила містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Правила, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Відсутність підпису позичальника в обох примірниках Правил, також вказує на неможливість надання переваги тієї редакції, яка містить більш невигідні для боржника правила.

Із доданого банком розрахунку слідує, що заборгованість за кредитним договором станом на 30 листопада 2014 року, яку позивач просив стягнути з відповідача становить 11 183 грн. 03 коп., з якої: 6 711 грн. 30 коп. - заборгованість за процентами, 3 701 грн. 11 коп. - заборгованість за комісією та 250 грн. - штраф (фіксована частина) і 520 грн. 62 коп. - штраф (процентна складова).

При цьому, нарахування процентів, комісії та штрафу відповідач в суді не оспорювала.

Втім, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції про наявність підстав, передбачених ч.2 ст.616 ЦК України, якою визначено право суду зменшити розмір збитків та неустойки, якщо порушення зобов'язання сталось з вини кредитора, в тому числі умисне або необережне сприяння збільшенню розміру збитків.

Зі змісту цієї норми вбачається, що такі правила можуть бути застосовані лише до збитків або неустойки (штрафу, пені), а не до інших умов кредитного договору (процентів за користування кредитом на комісії), які не є санкціями за порушення зобов'язань.

Разом з тим, вирішуючи справу, колегія суддів виходить з наступного.

13 листопада 2008 року Веселинівським районним судом Миколаївської області винесено судовий наказ про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором від 10 січня 2007 року, яка станом на 08 вересня 2008 року складала 3 465 грн. 31 коп., у тому числі: 2 996 грн. 10 коп. - заборгованість за кредитом, 469 грн. 21 коп. - заборгованість за процентами.

Зі змісту договору слідує, що 11 січня 2009 року кредитний договір припинив свою дію, а 28 січня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало позовну заяву, в якій просило стягнути з відповідача 6 711 грн. 30 коп. - заборгованості зі сплати нарахованих процентів за користування позиченими грошима за період що пройшов від дня ухвалення попереднього судового рішення і до дня звернення з даним позовом, а також 3 701 грн. 11 коп. - заборгованості по комісії. При цьому, продовжувало обґрунтовувати це дією кредитного договору, який вже припинив свою дію, а не ст. 611 ЦК України.

Такі вимоги могли бути задоволені лише частково в межах строку дії договору, а починаючи з 11 січня 2009 року такі вимоги задоволенню не підлягають, оскільки заявлені позивачем не у той спосіб.

За таких обставин, кредитна заборгованість станом на 30 листопада 2014 року, яка підлягає стягненню з боржника відповідно до ст.ст.1048, 1054 ЦК України складає 879 грн. 75 коп. (227 грн. 84 коп. - заборгованість за процентами + 651 грн. 91 коп. - заборгованість за комісією).

Оскільки суд першої інстанції при визначенні розміру кредитної заборгованості помилково застосував правила ст.616 ЦК до нарахованих процентів та комісії, судове рішення підлягає зміні в цій частині.

Відповідно до ст.88 ЦПК України перерозподілу підлягають і судові витрати, з яких 47 грн. 50 коп. (36 грн. 54 коп. - за подачу позовної заяву до суду першої інстанції + 10 грн. 96 коп. - за подачу апеляційної скарги) підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст.303, 309,316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 29 квітня 2015 року в частині вирішення позовної заяви Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості по процентам за користування кредитом, комісії, визначення загальної суми заборгованості та розподілу судових витрат змінити.

Зменшити стягнення з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» кредитної заборгованості станом на 30 листопада 2014 року з 3 270 (три тисячі двісті сімдесят) грн. 62 коп. до 1 650 (одна тисяча шістсот п'ятдесят) грн. 37 коп., в тому числі з 1 500 (одна тисяча п'ятсот) грн. 00 коп. до 227 (двісті двадцять сім) грн. 84 коп. - процентів за користування кредитом та з 1 000 (одна тисяча) грн. 00 коп. до 651 (шістсот п'ятдесят одна) грн. 91 коп. - комісії, а також судових витрат з 69 (шістдесят дев'ять) грн. 70 коп. до 36 (тридцять шість) грн. 54 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 10 (десять) грн. 96 коп. судового збору за подачу апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: