Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2015 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді Черновського Г.В.,

при секретарі - Пісчанській Т.М.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Литвінової К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" про стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В :

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 27 жовтня 2014 року надійшла позовна заява ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" про стягнення грошових коштів (а. с. 2-4).

В обґрунтування позовної заяви позивач у позовній заяві посилалась на те, що 21.04.2010 року між нею та відповідачем був укладений договори банківських вкладів №SAMDN3774 за умовами якого позивач передала відповідачу суму в розмірі 5400 євро на строк не менше 6 місяців з виплатою відповідачем на її користь відсотків на суму вкладу з розрахунку 9% річних. 25 січня 2011 року позивачем було передано, а відповідачем було прийнято та оформлено банківський вклад "Стандарт" на підставі заяви № SAMDN4033. Предметом даного вкладу є розміщення позивачем у відповідача строкового вкладу в сумі 4000 євро на строк не менше 6 місяців з виплатою відповідачем на її користь відсотків на суму вкладу з розрахунку 7,5% річних. 25 січня 2011 року позивачем було передано, а відповідачем було прийнято та оформлено банківський вклад "Копилка" на підставі заяви № SAMDN4034. Предметом даного вкладу є розміщення позивачем у відповідача строкового вкладу в сумі 25 євро на строк не менше 6 місяців з виплатою відповідачем на її користь відсотків на суму вкладу з розрахунку 7,25% річних. Відповідно до умов договорів позивач має право на повернення вкладу та дострокове його розірвання, в тому числі й після продовження строку дії договору. 25 червня 2014 року, 16 липня 2014 року, 19 вересня 2014 року позивач звернулась із заявами до відповідача про повернення вкладів та виплатами процентів за вкладами. Однак станом на дату подачі позову до суду відповідач не повернув суми вкладів та відсотки за користування, тому позивач просила стягнути з відповідача на її користь 10091,12 євро за договорами банківських вкладів та судовий збір.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав з підстав у ньому викладених, наполягав на його задоволенні в повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, проти їх задоволення заперечувала, посилалась на те, що договір банківського вкладу з ОСОБА_3 укладався на території Автономної Республіки Крим, яка є тимчасового окупованою територією, у зв'язку з чим відокремлений підрозділ ПАТ КБ "Приватбанк" на території Автономної Республіки Крим припинив свою діяльність. Крім того, окупаційна влада фактично здійснила конфіскацію майнового комплексу ПАТ КБ "Приватбанк", що використовувався у банківській діяльності відокремленого структурного підрозділу - Філії "Кримське РУ ПАТ КБ "Приватбанк". Були арештовані також права та зобов'язання банку, в тому числі права вимоги і борги за всіма зобов'язаннями. Майно ПАТ КБ "Приватбанк" на території Автономної Республіки Крим окупаційною владою віднесено до майна, що підлягає націоналізації і обліковується як власність Республіки Крим. Відповідно до закону Російської Федерації № 39-ФЗ від 04 квітня 2014 року зобов'язання здійснювати компенсаційні виплати клієнтам банківських установ на території Республіки Крим взяла на себе автономна некомерційна організація "Фонд захисту вкладників". Згідно офіційних повідомлень вказана організація замінила ПАТ КБ "Приватбанк" за всіма зобов'язаннями, в тому числі депозитними, орендними, кредитними тощо, а ухвалою Центрального районного суду м. Сімферополя від 21 квітня 2014 р. автономній некомерційній організації "Фонд захисту вкладників" в довірче управління переданий майновий комплекс Філії "Кримське РУ ПАТ КБ "Приватбанк". Викладені факти в сукупності свідчать про те, що зобов'язання за договорами ПАТ КБ "Приватбанк", укладеними працівниками Філії "Кримське РУ ПАТ КБ "Приватбанк", виконує автономна некомерційна організація "Фонд захисту вкладників" за рахунок майна банку, яке знаходиться на території Автономної Республіки Крим та м.Севастополя (а. с. 63-66).

Представник ПАТ КБ "Приватбанк" також зазначила, що не може ні підтвердити, ні спростувати існування невиконаних зобов'язань за договорами банківських вкладів перед позивачем, пославшись на відсутність у ПАТ КБ "Приватбанк" можливості доступу до свого майна, в тому числі і до договорів з клієнтами на паперових носіях, платіжних документів, каси і готівки.

Вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази наявні в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до копій документів, доданих позивачем до позовної заяви, між ОСОБА_3 та ПАТ КБ "Приватбанк" 21.04.2010 року було укладено договір банківського вкладу №SAMDN3774, 25 січня 2011 року позивачем було передано, а відповідачем було прийнято та оформлено банківський вклад "Стандарт" на підставі заяви № SAMDN4033, 25 січня 2011 року позивачем було передано, а відповідачем було прийнято та оформлено банківський вклад "Копилка" на підставі заяви № SAMDN4034 на загальну суму 9425 євро.

Не маючи наміру продовжувати дію договору після чергового лонгування ОСОБА_3 звернулась на адресу відповідача з заявами від 25 червня 2014 року, 16 липня 2014 року, 19 вересня 2014 року про повернення суми вкладів, які були залишені без задоволення.

Згідно з копією довідки № від 19 жовтня 2014 року на рахунках НОМЕР_1 "Стандарт" від 26 січня 2013 року наявні грошові кошти у сумі 4 066,59 (а. с. 20).

Вирішуючи позовні вимоги позивача до відповідача, приймаючи до уваги, що стороною позивача не було надано оригіналів вказаних договорів та платіжних документів на підтвердження внесення грошових коштів на відповідний рахунок на виконання умов відповідних договорів, а також не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності грошових коштів (станом на день звернення до суду та ухвалення даного рішення) на відповідному банківському рахунку, відкритому на ім'я позивача в ПАТ КБ "Приватбанк" на виконання умов відповідного договору, та враховуючи, що сторона відповідача не змогла ані підтвердити, ані спростувати факт укладання цих договорів, як і наявність невиконаних перед позивачем грошових зобов'язань за ними, суд приходить до висновку щодо недоведеності позовних вимог ОСОБА_3, у зв'язку з чим вважає за необхідне відмовити у їх задоволенні у повному обсязі.

Роблячи такий висновок також вважає неналежними та недопустимими доказами: довідку № від 19 жовтня 2014 року, відповідно до якої на банківському рахунку відкритому на ім'я позивача наявні грошові кошти у сумі, оскільки в довідці не зазначена грошова одиниця відповідної суми, відсутня печатка ПАТ КБ "Приватбанк" на підтвердження її видачі саме відповідачем (наявна лише нечітка сканкопія печатки), тобто відсутні необхідні реквізити документу на підтвердження його справжності; а також виписки за картками (а. с. 21-31), оскільки встановити походження даних документів (з огляду на відсутність необхідних реквізитів документу) не вбачається можливим.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, на підставі ст. 88 ЦПК України, приймаючи до уваги результат вирішення справи, а також те, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п.11 ч. 1 ст. 5 ЗУ "Про судовий збір", суд вважає за необхідне судові витрат по даній цивільній справі віднести за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 8, 10, 11, 27, 46, 57-60, 64, 88, 212-215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" про стягнення грошових коштів - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Головуючий-суддя Г.В. Черновськой