Справа № 344/1219/15-ц
Провадження № 2/344/1932/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ЗАОЧНЕ

22 квітня 2015 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючої судді Польської М.В.

при секретарі c/з ОСОБА_1.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

У позовній заяві зазначено, що позивачу ОСОБА_2 належить житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами в с.Угорники по вул. Садова, 25, Івано-Франківської міськради. Відповідач є зятем позивача, зареєстрований в будинку 27.07.2011 року, але, як зазначає позивач, фактично не проживав, лише інколи приходив переночувати, з січня 2013 року забрав всі особисті речі і добровільно залишив будинок.

Позивач подав до суду заяву в якій просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав, проти заочного розгляду справи не заперечував..

Відповідач в судове засідання не прибув і про причину своєї неявки суд не повідомив, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку, в тому числі через оголошення в ЗМІ. З письмової згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судовому засіданні, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч.1 ст.224 ЦПК України.

Суд дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, приходить до висновку що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що житловий будинок з приналежними до нього будівлями і спорудами по вул. Садова, 25, с.Угорники, Івано-Франківської міськради, на праві приватної власності належить ОСОБА_2 (а.с.5).

Відповідно до довідки Угорницької сільської ради від 26.01.2015 року №27 в квартирі зареєстрований і зять позивача ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6)

В позовній заяві позивач звернув увагу суду на те, що донька позивача ОСОБА_5 зареєструвала шлюб із ОСОБА_3 шлюб в 1999 році, однак однією сімєю вони не проживають.

Отже, право на користування було набуто відповідачем, а після остаточного виїзду з даного будинку та переїзду на постійне місце проживання за іншою адресою та встановлення факту не проживання більше 2-х років по місцю реєстрації, відповідач втратив таке право на користування житлом.

Члени сімї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Законом, на який зроблено посилання в частині першій статті 405 ЦК, не може бути ЖК УРСР. Для регулювання відносин між власником житла та членами його сімї законодавець використав правову конструкцію (сервітут), яка раніше до цих відносин не застосовувалась. Тому, хоча положення житлового законодавства і підлягають переважному застосуванню до житлових відносин на підставі ст..3 ЖК УРСР, до правовідносин із приводу сервітуту вони можуть застосовуватись лише за аналогією. З урахуванням цього треба визнати, що стосовно права членів сімї власника помешкання на користування ним, чинним є правило ч.1 ст.405 ЦК, що передбачає визначення власником житлових приміщень, які мають право займати члени сімї.

Оскільки інше не встановлено чинними законами, договором, заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, відсутність члена сімї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сімї права користування помешканням.

Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу.

Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 405 ЦК України, керуючись ст.ст.10, 60, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, фактично проживаючого за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2 ідентифікаційний номер невідомий (згідно відповіді Міністерства доходів і зборів України), таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме будинком № 25 по вулиці Садова в с. Угорники, Івано-Франківської міськради.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, фактично проживаючого за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2 ідентифікаційний номер невідомий (згідно відповіді Міністерства доходів і зборів України), на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, жителя ІНФОРМАЦІЯ_4, Івано-Франківської міськради, ідентифікаційний номер невідомий, витрати на правову допомогу в розмірі 330 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 243,60 грн.

Заочне рішення може бути переглянути за письмовою заявою відповідача протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Довідка: повний текст рішення виготовлено 24 квітня 2015 року.

Суддя Польська М.В.