Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 333/9947/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Стоматов Е.Г.
Провадження № 22-ц/778/4619/15 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«29» липня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Пільщик Л.В.

суддів: Сапун О.А.

ОСОБА_2

при секретарі: Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 червня 2015 року по справі

за позовом ОСОБА_3 до Територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, -

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що на підставі рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08.09.1997р. їй на праві приватної власності належать 49/100 частин житлового будинку № 131 по вул. Калініна в м. Запоріжжі.

Цим же рішенням був визначений і порядок користування земельною ділянкою - кожній стороні було виділено в користування по 304 кв.м.

Інші 51/100 частин цього будинку належали ОСОБА_4. Але він реєстрацію своєї частки не провів.

06 липня 1999 року ОСОБА_4 помер. Її сім'я взяла на себе турботу по догляду за ним, а після його смерті поховала його.

З 1999 року вона користується частиною будинку та земельною ділянкою ОСОБА_4, дбає про належний стан житла, обробляє присадибну земельну ділянку, використовуючи її з метою забезпечення сім'ї овочами та фруктами.

До цього часу право власності на дану частину будівлі ні за ким не зареєстровано, і відповідач не визнав її безхазяйною.

Оскільки вона продовжує відкрито, безперервно володіти частиною житлового будинку ОСОБА_4 більше 10 років, вважає, що відповідно до ст. 344 ЦК України та п.7 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України за нею повинно бути визнано право власності на 51/100 частину житлового будинку літ. А площею 22,9 (23,5) кв. м. вартістю 40570,00 грн., яка складається з кімнати, кухні та коридору.

На підставі зазначеного просила визнати за нею право власності на 51/100 частину житлового будинку літ. А, розташованого на земельній ділянці площею 608 кв.м. в м. Запоріжжі по вулиці Калініна, буд. 131, яка складається з кімнати, кухні та коридору площею 22,9 (23,5) кв.м вартістю 40570,00 грн.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 червня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Апеляційне провадження відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_3

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3 та її представника, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог за позовом про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю, суд першої інстанції, правильно виходив із того, що відповідно до вимог ст. 344 ЦК України позивачем не дотримано необхідних умов для набуття права власності на спірний будинок за набувальною давністю.

Суд встановив характер правовідносин сторін у справі та правильно застосував норми матеріального права, які регулюють правовідносини сторін.

Доводи апеляційної скарги про безпідставну відмову у позові є неприйнятними, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результат оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

За змістом ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

За розясненнями п.п.9, 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, повязаних з набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або предявлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч.3 ст. 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст. 344 ЦК).

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

За змістом ст. 344 ЦК України при набувальній давності тягар доказування лягає на позивача.

З огляду на положення статті та розяснення, викладені в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року, набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю здійснюється за умови, що річ, яка опинилася у володінні особи, є об'єктивно чужою, володілець суб'єктивно вважає майно своїм, володілець майна має бути добросовісним набувачем, володіння здійснюється протягом усього строку відкрито та продовжувалось безперервно, строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років.

Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не повинен знати і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, а також обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до рішення Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 8 вересня 1997 року будинок поділено між співвласниками ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ідеальні долі в будинку № 131 по вул. Калініна в м. Запоріжжі приведені до реальних, і визнано право власності за ОСОБА_3В на 49/100 часток, а за ОСОБА_4 на 51 /100, відповідно до діючого на той час законодавства право власності було зареєстровано в Запорізькому МБТІ 03.11.1997 року (а.с.13,13 звор.).

Власник 51 /100 частин будинку ОСОБА_4О помер 6 липня 1999 р., спадкова справа після його смерті не заводилась ( а.с.44).

В обґрунтування вимог про визнання права власності на вказаний будинок за набувальною давністю ОСОБА_3 посилалася на те, що після смерті ОСОБА_4 вона з сімєю користуються його часткою будинку та земельною ділянкою.

Проте зазначені обставини не свідчать про отримання майна за підставами, достатніми для того, щоб мати право власності на нього.

ОСОБА_3 знала, що їй належить лише 49/100 частина будинку, а 51/100 є власністю ОСОБА_4, які за рішенням суду виділені як відокремлені частини будинку, і у неї відсутні правові підстави для набуття після смерті ОСОБА_4 прав на його майно, свідомо користувалася майном після смерті ОСОБА_4, знаючи, що володіє ним незаконно.

Таким чином, добросовісність ОСОБА_3 на зазначений нею як початковий момент заволодіння вищезазначеною часткою будинку була відсутня.

Твердження апеляційної скарги про відкритість володіння майна не може бути прийнято до уваги. Позивачка не надала жодного доказу, який би свідчив про наявність ознак відкритого володіння. У спірному будинку, в якому ОСОБА_3В має власність, вона зареєструвалася 17.12.2013 р.

Отже, вирішуючи спір, суд відповідно до ст. ст. 10, 60, 212 повно, всебічно та об'єктивно з'ясував обставини справи та в межах доказів, наданих сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові, оскільки позивачем не доведено наявності сукупності умов для набуття права власності за набувальною давністю, що передбачено положеннями ст. 344 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 307,308 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: