Ухвала

іменем україни

29 липня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Висоцької В.С., Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Московського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції про визнання права власності на автомобіль та зняття арешту, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 12 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 14 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 20 березня 2011 року між ним та ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу автомобіля Mitsubishi Pajero, 1987 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1. Відповідно до п. 8 вищевказаного договору, сторони домовились про його нотаріальне посвідчення протягом одного місяця. Проте, на неодноразові прохання відповідач до нотаріуса не з'являвся. З моменту укладання договору позивач користувався автомобілем на підставі довіреності від 19 березня 2011 року. Також, позивач зазначав, що під час чергової спроби оформити право власності на автомобіль, йому стало відомо, що на вказаний транспортний засіб накладено арешт, згідно з актом опису та арешту майна від 16 травня 2013 року № 34825813, виданого відділом державної виконавчої служби Московського районного управління юстиції у м. Харкові. Враховуючи викладене, просив визнати за ним право власності на автомобіль Mitsubishi Pajero, 1987 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та зняти арешт з вищевказаного транспортного засобу.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 12 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 14 травня 2015 року, у задоволені позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати заочне рішення місцевого та ухвалу апеляційного судів, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, та просить ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав вважати, що між сторонами був укладений договір купівлі-продажу автомобіля.

Так, в п. 8 договору купівлі-продажу автомобіля від 20 березня 2011 року передбачено його нотаріальне посвідчення.

Відповідно до ч. 4 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Таким чином, спірний правочин між сторонами фактично не було вчинено.

В свою чергу, апеляційний суд, перевіряючи законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, обґрунтовано відхилив доводи позивача про те, що він є власником транспортного засобу на підставі довіреності в порядку передоручення, оскільки чинне законодавство не передбачає такого порядку набуття права власності на рухоме майно.

Разом з тим, суди обох інстанцій помилково застосували до спірних правовідносин положення Наказу Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України від 31 липня 2002 року № 228 «Про затвердження Правил роздрібної торгівлі транспортними засобами і номерними агрегатами», що втратив чинність, замість Постанови Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», п. 7 якого визначено обов'язок власників транспортних засобів зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання). Однак, вказане не вплинуло на правильність вирішення спору та ухвалення законного рішення.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 12 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 14 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

І.М. Фаловська