Справа №2-4657/11
Провадження №2/522/1567/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2015 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - судді Кравчук Т.С.,

при секретарі - Антонецькому С.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Симонової О.Ю. про визнання недійсним договору дарування садового будинку, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 за участю третьої особи приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Симонової О.Ю. про визнання недійсним договору дарування садового будинку, посилаючись на те, що 27.04.2001 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Симоновою О.Ю. було посвідчено договір дарування, за яким він, позивач, подарував, а ОСОБА_2 прийняла в дар садовий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1, садового товариства «Морське» і складається в цілому з одного ракушнякового садового будинку під літ.«А», загальною площею 52,1 кв.м. та належних до нього будівель та споруд - сараю під літ.«Г», борної під літ.«Е», душу під літ.«Д», огородження №1-3, мощення -1, розташованих на земельній ділянці площею 328 кв.м.

Позивач стверджує, що договір дарування був укладений ним в момент, коли в силу хворобливого стану він не міг розуміти значення своїх дій, не виявляв своєї справжньої волі і не усвідомлював про правові наслідки своїх дій. Крім того, договір дарування був укладений ним внаслідок збігу важких обставин і на вкрай невигідних для нього, позивача, умовах. Позивач зазначив, що протягом тривалого часу, що передував складенню угоди, він страждав важкими хронічними захворюваннями, які супроводжувалися тимчасовими розладами психічної свідомості на фоні перенесеної закритої черепно-мозкової травми і струсу мозку. Так у 1993 році він проходив стаціонарне лікування й обстеження в Одеській міській клінічній лікарні №3 з діагнозом хронічний церебральний арахноідіт у стадії нестійкої ремісії з диєнцефальними проявами і після проведеного лікування був виписаний під нагляд невропатолога за місцем проживання; в 1996 році був госпіталізований у нейротравматологічне відділення Одеської міської клінічної лікарні №11 і був виписаний під нагляд невропатолога за місцем проживання; у 2000 році був госпіталізований в Одеську міську клінічну лікарню №3, пройшовши курс стаціонарного лікування, знову виписаний під спостереження дільничного терапевта, кардіолога і невропатолога. У червні 2001 року йому, позивачу, у зв'язку зі стійкою втратою працездатності була встановлена інвалідність 2-ї групи.

Позивач вважає, що ОСОБА_2, яка є його донькою, скориставшись його, позивача, хворобливим станом, при якому він тимчасово не міг у повному обсязі розуміти значення своїх дій і їх наслідків, оформила договір дарування садового будинку в садовому товаристві «Морський», що був йому особисто подарований у 1998 році ОСОБА_4 Позивач зазначив, що після нотаріального посвідчення договору дарування, який відноситься до категорії реальних угод, відповідачка фактично не виконала умови дарування, оскільки майно у своє користування та володіння не прийняла, так як він, позивач, з 1998 року постійно проживає в садовому будинку, у ньому знаходиться його майно, особисті речі, він виконує господарські роботи на земельній ділянці, доглядає за домашніми тваринами й при цьому особисто сплачує членські внески в садове товариство «Морське» й особисто несе витрати по оплаті за електроенергію і водопостачання в садовому будинку.

Позивач стверджує, що усі ці роки він вважав себе єдиним власником садового будинку і навіть не припускав, що в 2001 році він здійснив відчуження цього будинку - подарував його донці, з якою взаємовідносини були далекі від добрих і між ними завжди були непорозуміння і відчуження, що приводило до сварок. Лише у листопада 2007 року під час чергової сварки з донькою з її слів стало відомо, що в квітні 2001 року він, позивач, подарував спірний садовий будинок ОСОБА_2 і після цього вона, відповідачка, заявила йому про необхідність звільнити будинок та повідомила його про те, що хоче цей будинок продати стороннім людям.

У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили суд поновити пропущений трирічний строк позовної давності, визнавши причину його пропуску поважною, так як позивач дізнався про порушення свого права власності тільки у листопаді 2007 року, та просили суд визнати недійсним договір дарування садового будинку з належними до нього будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1, укладений 27.04.2001 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Симоновою О.Ю. за номером в реєстрі №2631. Позивач та його представник обґрунтовують позовні вимоги положеннями ст.55 ЦК України (в редакції 1963 року), згідно частини першої якої угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина; положеннями ст.57 ЦК України (в редакції 1963 року), згідно частини першої якої угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації. положеннями ст.243 ЦК України (в редакції 1963 року), згідно якої за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність; договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Відповідачка ОСОБА_2 позов не визнала, просить суд відмовити у його задоволенні, пояснила, що садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1, був придбаний в 1998 році її батьками, і оформлений на батька ОСОБА_1 за договором дарування; в подальшому батько, подарував цей садовий будинок їй, відповідачці, при цьому він це зробив добровільно, за власним бажанням і бажанням її матері, та укладаючи угоду розумів значення своїх дій. Відповідачка стверджує, що батько не хворів на хвороби, які вплинули б на його розумовий стан, він завжди займався різними справами, мав роботу, зареєстрований підприємцем та має свій бізнес, водить автомобіль, неодноразово укладав різні угоди.

Відповідачка зазначила, що вона прийняла садовий будинок в дар, була прийнята в члени садового товариства «Морське», приватизувала земельну ділянку під цим будинком і отримала державний акт про право власності на землю. Позивачка стверджує, що до укладення спірної угоди і після укладення договору дарування садовим будинком та земельною ділянкою користується вона, її сім'я, та користувалися її батьки. Проте після смерті матері у неї з батьком склалися неприязні стосунки, у батька з'явилася інша жінка, що вплинуло та його бажання повернути земельну ділянку та садовий будинок. При цьому зазначила, що позивач має у власності земельну ділянку в АДРЕСА_1, яка також розташована в садовому товаристві «Морське», і на яку він, позивач, в 2002 році оформляв право власності разом з оформленням нею, відповідачкою, земельної ділянки під спірним садовим будинком, а тому не міг не усвідомлювати ще на той час, що садовий будинок є її, ОСОБА_2, власністю. Крім того, після укладення спірного договору дарування позивач вибув з членів садового товариства «Морське» щодо земельної ділянки в АДРЕСА_1, а лишився членом цього товариства щодо земельної ділянки АДРЕСА_1; в той же час вона, відповідачка, вступила в члени садового товариства «Морське». Крім того, відповідачка зазначила, що позивач пропустив строк позовної давності зі зверненням до суду.

Третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Симонова О.Ю. до суду не з'явилася, про час та місце розгляду справи сповіщалася належним чином, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності.

Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України в редакції 2004 року Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Суд вважає, що спірні відносини сторін щодо укладення договору дарування садового будинку виникли до набрання чинності діючого Цивільного кодексу України, тому необхідно застосувати положення Цивільного кодексу України в редакції 1963 року.

Судом встановлено, що 27.04.2001 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Симоновою О.Ю. за номером реєстрі №2631 посвідчено договір дарування, за умовами якого ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_2 прийняла в дар садовий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1, садівничого товариства «Морське», і складається в цілому з одного ракушнякового садового будинку під літ.«А», загальною площею 52,1 кв.м. та належних до нього будівель та споруд - сараю під літ.«Г», уборної під літ.«Е», душу під літ.«Д», огородження №1-3, мощення -1, розташованих на земельній ділянці площею 328 кв.м.

Право власності на ОСОБА_2 було зареєстровано 22.06.2001 року в КП «ОМБТІ та РОН» під №285 сир 43 в книзі №8с.

Згідно ст.243 ЦК України (в редакції 1963 року) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Суд не приймає до уваги доводи позивача, що ОСОБА_2 фактично не прийняла в дар спірне майно, так як наведене спростовується тим, що 22.06.2001 року ОСОБА_2 зареєструвала своє право власності на спірний садовий будинок в КП «ОМБТІ та РОН» під №285 сир 43 в книзі №8с; з травня 2001 року набула членство в Житлово-будівельному товаристві «Морське» (том 1, а.с.128-130); набула на своє ім'я право власності на земельну ділянку під цим будинком на підставі рішення Одеської міської ради від 29.04.2002 року №184-XXIV і отримала державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий 17.06.2004 року Одеським міським управлінням земельних ресурсів (а.с.36, том 1).

Суд критично оцінює доводи ОСОБА_1, що про порушення своїх прав він дізнався лише у листопада 2007 року, з причин чого пропустив трирічний строк позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування від 27.04.2001 року, так як з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 був членом правління садівничого товариства «Морське», в членстві якого перебувала і його донька ОСОБА_2 як власник спірного садового будинку; ОСОБА_1 одночасно з ОСОБА_2 здійснювали приватизацію протягом 2001-2002 років земельних ділянок у садівничому товариства «Морське»: позивач земельної ділянки в АДРЕСА_1, а відповідачка - по пров.2-й Морський, 10, у зв'язку з чим оформлення приватизаці здійснювалося одними спільними документами та приймалося одне відповідне рішення міської ради від 29.04.2002 року №184-XXIV, до переліку якого входили і ОСОБА_1, і ОСОБА_2, та видавалися в подальшому державні акти про право власності на земельні ділянки (том 1, а.с.35, 36, 44).

Також суд критично оцінює доводи позивача та вважає їх безпідставними про недійсність укладеного ним договору дарування внаслідок збігу тяжких обставин і на вкрай невигідних для нього умовах, що відповідає положенням ст.57 ЦК України (в редакції 1963 року).

З роз'яснень, які викладені в п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Виходячи з вищевикладеного та враховуючи, що договори дарування належать до безоплатних правочинів, за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальниками будь-яких зобов'язань матеріального характеру, суд вважає недоведеним укладення позивачем ОСОБА_1 з донькою ОСОБА_2 спірного договору дарування внаслідок збігу тяжких обставин і на вкрай невигідних для позивача умовах.

При цьому суд вважає взаємовиключними правові обґрунтування позивачем та його представником недійсності спірного договору дарування за двома різними нормами матеріального права: ст.57 ЦК України (в редакції 1963 року) та ст.55 ЦК України (в редакції 1963 року).

Щодо визнання договору дарування недійсним відповідно до положень ст.55 ЦК України (в редакції 1963 року) суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.55 ЦК України (в редакції 1963 року) угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.16 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» правила цієї статті поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Згідно із чч.6,7 ст.147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст.212 цього Кодексу. Незгода суду з висновком експерта повинна бути мотивована в рішенні або ухвалі.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров'я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Згідно Акту комісійної стаціонарної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи №114, складеного 19 серпня 2014 року Комунальною установою «Одеський обласний медичний центр психічного здоров'я» на виконання ухвали суду про призначення експертизи (далі по тексту - Акт експертизи), зроблено висновок, що ОСОБА_1 «на момент укладення ним договору дарування - 27 квітня 2001 року страждав хронічним хворобливим психічним розладом: «Органічним аффективним розладом, у вигляді вираженого депресивного і іпохондричного синдромів, із змінами особистості по органічному типу», що відповідало діагностичним критеріям рубрики F06,8 по МКБ 10-го перегляду. При цьому ступінь вираженості психічних розладів, зниження волі і критичних функцій в період часу, що досліджувався, була така, що абсолютно позбавляла його здібності розуміти фактичне значення своїх дій і керувати ними, передбачити їх можливі соціальні та особисті наслідки на момент укладення ним договору дарування - 27 квітня 2001 року.»

Суд відноситься критично до зробленого висновку в Акті експертизи та не бере його до уваги, оскільки, зокрема, з мотивувальної частини Акту експертизи вбачається, що висновок про психічне захворювання ОСОБА_1 фактично був зроблений на підставі його, позивача, суб'єктивних пояснень, та оглядів й досліджень стану позивача під час його перебування на стаціонарній експертизі в 2014 році, тобто через 13-ть років після дати укладення спірного договору.

При цьому суд виходить з того, що при зверненні до суду з позовом (03.12.2007 року) ОСОБА_1 жодним чином ні в тексті позовної заяви, ні в усних та письмових поясненнях не вказував про своє звернення до медичних закладів за будь-якою психіатричною допомогою, в тому числі й до відділення неврозів Одеського обласного психоневрологічного диспансеру. Більш того, позивач не звертався до суду із клопотаннями щодо вилучення медичної документації з ООПНД, обмежившись лише вилученням медичної документації з Одеської міської клінічної лікарні №11 та Одеської міської клінічної лікарні №3, в яких записів про психічну хворобу, розлади психічної діяльності станом на час укладення спірного договору дарування судом не виявлено. Лише після неодноразового призначення судом експертизи та відмови експертів провести відповідну судову експертизу за недостатністю документів, він надав до суду нотаріально засвідчену копію з нотаріальної копії індивідуальної карти амбулаторного хворого Одеського обласного психоневрологічного диспансеру (ООПНД), яка була долучена до матеріалів справи за його, ОСОБА_1, заявою від 14.06.2012 року через канцелярію суду (том 2, а.с.96- 113).

Згідно статті 6 Закону України «Про психіатричну допомогу», яка регламентує конфіденційність відомостей про стан психічного здоров'я особи та надання психіатричної допомоги, документи, що містять відомості про стан психічного здоров'я особи та надання їй психіатричної допомоги, повинні зберігатися з додержанням умов, що гарантують конфіденційність цих відомостей. Вилучення оригіналів цих документів та їх копіювання може здійснюватися лише у випадках, встановлених законом.

Натомість слід зазначити, що оригінал індивідуальної карти амбулаторного хворого ООПНД на ОСОБА_1 до суду не надходив; з листа Обласного психоневрологічного диспансеру №396 від 18.03.2013 року вбачається, що позивачу надавалася ксерокопія з цієї картки (том 2 а.с.188,189,190,191).

Втім саме нотаріально засвідчена копія з нотаріальної копії індивідуальної карти амбулаторного хворого ОСОБА_1 з ООПНД є головним чинником висновку Акту експертизи, в мотивувальній частині якого експерти вказали, що пріоритетною в експертних дослідженнях є зазначена медична документація.

Згідно ст.47 Закону України «Про нотаріат», яка регламентує вимоги до документів, що подаються для вчинення нотаріальної дії, в редакції що діяла на момент засвідчення приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бураковою О.І. вірності копії з оригіналу медичної картки та копії з нотаріальної копії, передбачено, що документи, викладені на двох і більше аркушах, що подаються для вчинення нотаріальної дії, повинні бути прошиті у спосіб, що унеможливлює їх роз'єднання без порушення цілісності, а аркуші пронумеровані і скріплені печаткою юридичної особи, яка видала документ.

Крім того, згідно абзацу четвертого п.22 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року № 20/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 3 березня 2004 року №283/8882, яка діяла на момент засвідчення 21.02.2011 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бураковою О.І. вірності копії з оригіналу медичної картки, нотаріусами не приймаються для вчинення нотаріальних дій документи, викладені на двох і більше окремих аркушах, якщо аркуші не прошито у спосіб, що унеможливлює їх роз'єднання без порушення цілісності, а аркуші не пронумеровано і не скріплено підписом посадової (уповноваженої на те) особи та печаткою юридичної особи, яка видала документ. При цьому, згідно п.255 та п. 256 цієї Інструкції нотаріуси засвідчують вірність копій (фотокопій) документів, виданих юридичними особами за умови, що ці документи не суперечать законові, мають юридичне значення і засвідчення вірності їх копій (фотокопій) не заборонено законом; Вірність копії (фотокопії) з копії (фотокопії) документа може бути засвідчена нотаріусом, якщо вірність копії (фотокопії) засвідчена в нотаріальному порядку або якщо ця копія (фотокопія) видана юридичною особою, що видала оригінал документа. В останньому випадку копія документа має бути викладена на бланку юридичної особи з прикладенням печатки і з відміткою про те, що оригінал документа знаходиться в справах юридичної особи, яка видала документ.

З нотаріально засвідченої копії з нотаріальної копії індивідуальної карти амбулаторного хворого Одеського обласного психоневрологічного диспансеру (ООПНД), засвідченої 21.03.2012 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бураковою О.І. з нотаріальної копії, яка була засвідчена цим же нотаріусом 21.02.2011 року з оригіналу документу (том 2, а.с.96-113об), вбачається, що медична картка викладена не на одному аркуші, а на кількох аркушах, які не прошиті у спосіб, що унеможливлювало б їх роз'єднання без порушення цілісності, аркуші не пронумеровані, не скріплені печаткою юридичної особи (ООПНД), яка видала документ.

З огляду на вищевикладене, враховуючи вимоги ч.1 ст.58 ЦПК України, що регламентує належність доказів, та вимоги ст.59 ЦПК України, згідно яких суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, суд дійшов висновку про неналежність та недопустимість доказу - засвідченої копії з нотаріальної копії індивідуальної карти амбулаторного хворого з Одеського обласного психоневрологічного диспансеру (ООПНД) на хворого ОСОБА_1, а відтак - й висновку Акту експертизи, що зроблений на підставі цього документу.

Крім того, суд враховує наступне.

Порядок призначення та проведення експертизи визначається Законом України «Про судову експертизу», Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №53/5 від 8 жовтня 1998 року .

Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 1997 року №8 «Про судову експертизу у кримінальних і цивільних справах» при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з'ясувати: чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові об'єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

Згідно положень Закону України «Про психіатричну експертизу» психіатрична допомога - це комплекс спеціальних заходів, спрямованих на обстеження стану психічного здоров'я осіб на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами, профілактику, діагностику психічних розладів, лікування, нагляд, догляд та медико-соціальну реабілітацію осіб, які страждають на психічні розлади; амбулаторна психіатрична допомога - це психіатрична допомога, що включає в себе обстеження стану психічного здоров'я осіб на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами, профілактику, діагностику психічних розладів, лікування, нагляд, догляд, медико-соціальну реабілітацію осіб, які страждають на психічні розлади, в амбулаторних умовах;

Судом критично приймаються до уваги записи в нотаріально засвідченій копії з нотаріальної копії індивідуальної карти амбулаторного хворого ОСОБА_1 з ООПНД від 29.12.2000 року, в яких лікар «Калинин» зробив записи про звернення до нього ОСОБА_1 - 29.12.2000 року, 08.02.2001 року, 19.04.2001 року, тобто перед укладенням спірного договору дарування, та вже аж 01.11.2010 року, тобто по необхідності проведення судової психіатричної експертизи. В копії медичної карти викладені суб'єктивні пояснення ОСОБА_1 щодо стану свого здоров'я та відсутні будь-які посилання лікаря на спеціальні заходи, спрямовані на обстеження стану психічного здоров'я позивача, його лікування, нагляд та догляд за ним, його медико-соціальну реабілітацію з 29.12.2000 року до 01.11.2010 року та в подальшому.

При цьому суд виходить з того, що як до укладення спірного договору дарування, так і після ОСОБА_1 вів соціально активний образ життя, вчиняв юридично значимі дії, зокрема: був членом правління садівничого товариства «Морське»; здійснював приватизацію земельної ділянки по провулку 2-й Морський,3 (том 1, а.с.35, 36, 44, 98, 103, 104,105); укладав договори на обслуговування контейнерів з ТОВ «Промтоварний ринок» в 2000 році та 2002 році (том 1, а.с.30); отримав водійські права в 2002 році у відділі Державтоцінспекції (том 1, а.с.159). При цьому будь-яких підтверджень наявності у ОСОБА_1 в ці періоди психічних розладів суду на надано та не встановлено.

Вищенаведене дає підстави суду вважати, що висновок експертизи викладений в Акті комісійної стаціонарної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи №114 від 19.08.2014 року не відповідає фактичним даним, а його обґрунтованість не узгоджується з матеріалами справи.

Враховуючи вищенаведені вимоги законодавства та обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позивач у відповідності до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України беззаперечними доказами не довів, що він на час укладення спірного договору дарування від 27.04.2001 року перебував в стані, коли не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, а відтак - суд дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 та вважає за необхідне позивачу у їх задоволенні відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.55,57,243 ЦК України (в редакції 1963 року), ст.ст. 10, 60, 212, 213, 214, 215 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Симонової О.Ю. про визнання недійсним договору дарування садового будинку, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Одеської області через Приморський районний суд м.Одеси. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя 22.04.2015