Номер провадження: 22-ц/785/3870/15
Головуючий у першій інстанції Мазун І. А.
Доповідач Парапан В. Ф.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.04.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого: судді Парапана В.Ф.

Суддів:Панасенкова В.О., Громіка Р.Д.

При секретарі: Стадніченко Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2014 року у справі за позовом Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила права користування жилим приміщенням та виселення без надання іншого приміщення та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області до ОСОБА_4, ОСОБА_6, третя особа-орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання особи такою, що втратила права користування житловим приміщенням та зобов'язання звільнити жиле приміщення, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013р. Аварійно-рятувальний загін спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області (далі - АРЗ СП ГУ ДСНС України в Одеській області) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_6 про визнання такими, що втратили права користування жилим приміщенням у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 та виселення з цього приміщення без надання іншого житла.

Зазначав, що на його балансі знаходиться гуртожиток з 9 кімнатами, загальною площею 190 кв.м. на 25 мешканців за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 з 2009р по 30.08.2011р. проходив службу у ГУ ДСНС України в Одеській області. На час проходження служби ОСОБА_4 на склад сім'ї чотири особи (він, дружина-ОСОБА_6 та двоє неповнолітніх дітей - 2005р.н. та 2008р.н.) у зазначеному гуртожитку було надано житло, загальною площею 12.0 кв.м.

19.01.2011р. між ГУ ДСНС України в Одеській області та ОСОБА_4 було укладено договір найму, згідно з яким останній є наймачем кімнати у гуртожитку загальною площею 12.0 кв. м. Строк дії договору найму скінчився 19.01.2012р.

Відповідно до наказу Міністра МНС України від 30.08.2011р. №849 та наказу (по особливому складу) №957 від 31.08.2011р. ОСОБА_4 було переведено до нового місця служби в смт Жеребкове, до якого він відбув разом з дружиною та дітьми.

01.08.2013р. комісією позивача було проведено перевірку факту незаконного проживання мешканців гуртожитку та встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 не проживають у гуртожитку більше одного року, не знялися з реєстраційного обліку та не виконали умови договору найму, яким було передбачено звільнити займане житлове приміщення на підставі виїзду наймача до іншого місця проходження служби.

Посилаючись на ці обставини та указуючи і на те, що відповідачі без будь-яких правових підстав продовжують проживати у спірному гуртожитку, добровільно відмовляються його звільнити, хоча вони втратили право користування ним, оскільки не користувалися ним протягом шести місяців, позивач з підстав, передбачених ст. 71, 72, 109, 116, 127, 132 ЖК України ст. ст. 13, 391 ЦК України, просив про задоволення його вимог.

В процесі розгляду справи, у квітні 2014р., третя особа - ГУ ДСНС України в Одеській області звернулось до суду з позовом до відповідачів про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням у зазначеному гуртожитку та зобов'язання відповідачів разом з дітьми вивільнити це приміщення, посилаючись на те, що на даний час відсутні будь-які правові підстави для подальшого зайняття ними житлової площі у гуртожитку .

При цьому третя особа на обґрунтування своїх вимог посилалась на обставини, що були зазначені у позові АРЗ СП ГУ ДСНС України в Одеській області.

Відповідачі позов не визнали, посилаючись на те, що іншого житла окрім спірного вони не мають, вважали, що вони можуть бути виселені з гуртожитку лише з наданням іншого житла.

Рішенням суду від 22.12..2014р. у задоволенні позову АРЗ СП ГУ ДСНС України в Одеській області відмовлено, а позов третьої особи - ГУ ДСНС України в Одеській області задоволено. ОСОБА_4 та ОСОБА_6 визнано такими, що втратили право користування жилим приміщенням в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 та зобов'язано відповідачів разом ї їх малолітніми дітьми звільнити вказане житлове приміщення. Вирішено питання про розподіл судового збору.

У апеляційній скарзі представник відповідачів просить рішення суду в частині задоволення позову третьої особи скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

У запереченнях на апеляційну скаргу третя особа, вважаючи оскаржуване рішення суду законним та обґрунтованим, просить апеляційну скаргу відхилити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги й заперечення проти неї, колегія суддів вважає, що апеляція підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам судове рішення у оскаржуваній частині не відповідає.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції, виходив з наявності підстав для задоволення позовних вимог третьої особи.

Відповідно до ст. 6 ЖК України жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових приміщень і гуртожитків. Правовий режим гуртожитків урегульовано главою 4 цього Кодексу.

Статтями 127, 128, 129 ЖК України передбачено, що для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства та профспілкового комітету. Єдиною підставою для вселення в гуртожиток є спеціальний ордер, який видає адміністрація підприємства.

За змістом указаних норм жила площа в гуртожитку надається особам, які перебувають з підприємством у трудових відносинах. Надання жилої площі особам, які не працюють на підприємстві (за розпорядженням керівництва без видачі ордера) є порушенням діючого законодавства. Особи, визнані такими, що незаконно вселилися у житло підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення на підставі статей 109, 116 ЖК України.

Як убачається з матеріалів справи, зазначене жиле приміщення у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 було надано ОСОБА_4 у зв'язку з його службою в ГУ МНС України в Одеській області на підставі протоколу житлової комісії ГУ МНС України в Одеській області від 08.12.2008р. Житло виділялось на сім'ю складом із чотирьох осіб.

Згідно ч. 2 ст. 127 ЖК України, жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Іллічівської районної ради м. Одеси №171 від 1602.1990р. "Про технічну можливість використання приміщення під гуртожиток за адресою: АДРЕСА_1, приміщення третього поверху адміністративної будівлі з 9 кімнат, загальною площею 190 кв.м. за вказаною адресою, має статус гуртожитку та перебуває на балансі АРЗ СП ГУ ДСНС України в Одеській області. Наказом Міністра МНС України від 30.08.2011р. №849 та наказу (по особливому складу) №957 від 31.08.2011р. ОСОБА_4 було переведено до нового місця служби в смт Жеребкове, Ананьївського району, Одеської області.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 проходив службу у ГУ МНС України в Одеській області по серпень 2011р. На підставі ордеру №153 ГУ від 16.12.2008р. ОСОБА_4 було надано житлову площу за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 12,0 кв.м., у гуртожитку, на право зайняття ним зі складом сім'ї чотири особи: він, дружина -ОСОБА_6 та малолітні діти - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

19.01.2011р. між ГУ ДСНС України в Одеській області та ОСОБА_4 було укладено договір найму, згідно з яким останній є наймачем кімнати у гуртожитку загальною площею 12.0 кв. м. Строк дії договору найму скінчився 19.01.2012р.

Відповідно до наказу Міністра МНС України від 30.08.2011р. №849 та наказу (по особливому складу) №957 від 31.08.2011р. ОСОБА_4 було переведено до нового місця служби в смт Жеребкове на посаду заступника начальника бази з економічних питань-головного бухгалтера бази зберігання, ремонту техніки та аварійно-рятувальних робіт ГУ МНС України в Одеській області, до якого він відбув разом з дружиною та дітьми.

На підставі протоколу засідання комісії з житлово-побутової роботи ГУ МНС України в Одеській області №5 від 14.05.2012р. у зв'язку з переміщенням ОСОБА_4 з сім'єю до нового місця служби в іншій населений пункт був знятий з квартирного обліку при ГУ МНС України в Одеській області зі збереженням попереднього терміну перебування на квартирному обліку та на підставі п. 44 Примірного положення про гуртожитки повинен у 10-денний термін звільнити житлову площу в гуртожитку АРЗ СП ГУ ДСНС України в Одеській області.

Листом ГУ ДСНС України в Одеській області від 17.09.2012р. №02/981/12 ОСОБА_4 було запропоновано в 10-денний термін вивільнити житлову площу у зазначеному гуртожитку, однак до цього часу ОСОБА_4 не вивільнив житлове приміщення та не здав приміщення, яке було надано для особистого користування, оскільки при виїзді до іншого приміщення служби (місця проживання) повинен звільнити і здати наймодавцю займане житлове приміщення та його обладнання в належному стані за актом в належному технічному і санітарному стані.

Колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції не було достатньо підстав для визнання відповідачів такими, що вони втратили право користування житлом у зазначеному гуртожитку і це фактично встановив і суд першої інстанції зазначивши, що 17.09.2012р. наймодавцем ОСОБА_4 було запропоновано в 10-денний термін вивільнити житлову площу у зазначеному гуртожитку, однак до цього часу ОСОБА_4 не вивільнив житлове приміщення та не здав приміщення, яке було надано для особистого користування, оскільки при виїзді до іншого місця проходження служби (місця проживання) повинен звільнити і здати наймодавцю займане житлове приміщення та його обладнання в належному стані за актом в належному технічному і санітарному стані.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції порушив та неправильно застосував норми матеріального закону, які регулюють спірні правовідносини сторін, не встановив обставини, за якими особа може бути визнана такою, що втратила право на житло, унаслідок чого у оскаржуваної частині рішення неправильно вирішив справу.

Як видно з матеріалів справи позивачі з підстав, передбачених ст. ст. 71, 127 ЖК України, ст.319 ЦК України, у зв'язку з невиконання умов договору житлового найму та за відсутністю будь-яких правових підстав, просили визнати відповідачів такими що втратили право користування спірним житлом та про зобов'язання їх вивільнити це приміщення.

Відповідно до положень ст. 71 ЖК України та роз'яснень, даних у п. 10 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12 .04.1985р. "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України", право користування жилим приміщенням при тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї зберігається протягом шести місяців або інших строків, передбачених цією статтею В разі відсутності цих осіб понад встановлені строки з поважних причин: перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї, цей строк може бути продовжений судом.

Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім'ї його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім'ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Коли в жилому приміщенні не залишилися члени сім'ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду спору в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою до відмови в позову, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами.

В обґрунтування своїх вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право на це житло позивачі посилалися на те, що відповідачі не проживають у спірному приміщенні понад шість місяців.

На порушення вимог ст. ст. 10, 60, 212, 214 ЦПК України ці доводи позивачів суд ретельно не перевірив і не з'ясував, коли саме відповідачі не проживали у спірному приміщенні понад шість місяців поспіль, з яких причин та коли вони повернулися до нього й якими доказами це підтверджується.

У суді апеляційної інстанції представник позивачів пояснив, що відповідачі не проживали у спірному приміщені з серпня 2011р. та по теперішній час у зв'язку з переводом ОСОБА_4 на роботу до іншого населеного пункту.

Заперечуючи проти цих доводів позивачів, відповідачі зазначали, що вони продовжують проживати у спірному приміщенні у якому знаходиться їх майно. Вони також сплачували квартплату за це житло та комунальні послуги.

Згідно наданих відповідачами квитанцій, що містяться на а/с. 67-68 видно, що ОСОБА_4 в період з серпня 2011р. по грудень 2011р. та з січня 2012р. по жовтень 2012р. проводив оплату за проживання у гуртожитку та за комунальні послуги.

Cвідок ОСОБА_9 пояснив суду, що він проживає в гуртожитку з 1992р. та по сусідству з ОСОБА_4 Він знайомий з ОСОБА_4 біля 4-5 років. ОСОБА_4 надали кімнату у гуртожитку, де він проживає із дружиною та дітьми. ОСОБА_4 та членів його сім'ї він постійно бачить у гуртожитку, був у кімнаті, яку ОСОБА_4 займає та бачив його речі.

Матеріалами справи також встановлено, що відповідачі до часу ухвалення оскаржуваного рішення були зареєстровані у зазначеному гуртожитку, а/с.18-19.

Позивачі на підтвердження своїх доводів про те, що відповідачі не проживають у спірному приміщенні, надали суду акт від 01.08.2013р., який суд поклав в основу свого висновку про визнання їх такими, що вони втратили право на це житло.

Як видно з акту перевірки місця реєстрації від 01.08.2013р., у ньому зазначено, що комісія у складі старшого лейтенанта ОСОБА_10, провідного фахівця ОСОБА_11 та начальника відділення економіки та фінансів ОСОБА_12, які всі працюють в АРЗ СП ГУ ДСНС України в Одеській області, поспілкувавшись з сусідами ОСОБА_4 по гуртожитку, які більше року не бачили даного громадянина та членів його сім'ї в займаній кімнаті, дійшла висновку, що громадянин ОСОБА_4 та члени його сім'ї за місцем реєстрації не проживають більше року., а/с.12.

Поте цей акт не підтверджує безспірно відсутності відповідачів в зазначеній кімнаті гуртожитку понад шість місяців підряд.

Крім того, члени комісії, що зазначені у цьому акті дійшли висновку про те, що відповідачі не проживали за місцем реєстрації більше одного року, проте вони самі оцевидцями цього не були. Вказані обставини їм були відомі зі слів сусідів, які не були допитані судом і таких клопотань позивач не заявляв.

Інших доказів, окрім факту переведення ОСОБА_4 на службу до іншого населеного пункту, на підтвердження своїх доводів позивачі суду не надали і таких доказів суд в рішенні не навів.

Сукупність наведених обставин дозволяє апеляційному суду дійти висновку, що матеріалами справи не доведено, що відповідачі без поважних причин не проживали у зазначеній кімнаті гуртожитку більше шести місяців підряд. Навпаки, матеріалами справи доведено, що позивачі проживають у цьому приміщенні, сплачують квартплату і за комунальні послуги, у цьому приміщенні знаходиться їх майно, в якому вони були зареєстровані, що переконливо свідчить що, вони з нього добровільно не вибули, а продовжують зберігають його за собою.

В суді апеляційної інстанції представник позивачів пояснив, що відповідачі до теперішнього часу не передали наймодавцю спірну кімнату у гуртожитку та в них знаходяться ключі від вхідної двері.

Як вже було зазначено вище гуртожитки надаються робітникам, службовцям, студентам, учням, а також іншим громадянам на період їх роботи або навчання у підприємстві, установі, організації, ст. 127 ЖК України.

За договором найму (оренди) житла одна сторона-власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату, ст. 810 ЦК України.

Договір найму жилого приміщення за вимогами ст. 61 ЖК України укладається на підставі ордера, а за правилами ст. 810 ЦК України договір найму житла укладається на підставі цивільно-правової угоди двох рівноправних сторін, жодна з яких не зобов'язана укладати цей договір.

У порушення ст. ст. 212-214 ЦПК України суд першої інстанції, зобов'язуючи відповідачів звільнити спірне приміщення на вищезазначене не звернув увагу, як не звернув увагу і на те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 в 2008р. у встановленому законом порядку вселився у спірне жиле приміщення на підставі ордера, шо у відповідності до положень ст. 129 ЖК України який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу, а не на підставі договору найму відомчого жилого приміщення в гуртожитку від 19.01.2001р., який було укладено на підставі рішення житлової комісії №6 від 08.12.2008р. предмет якого було визначено саме на підставі ордеру №153/ГУ від 16.12.2008р.а, та продовжують проживати в ньому саме за наявності ордера.

Правовідносини, які виникли з приводу надання, користування та виселення відповідачів зі спірного приміщенням у гуртожитку регулюються главою 4 ЖК України, а не нормами цивільного законодавства України.

Вказана правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду України від 25.02.2015р. №6-6цс15 та відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин норми ст. ст. 11, 509, 626, 629 ЦК України, які ці відносини не регулюють, унаслідок чого дійшов помилкового висновку про те, що відповідачі за відсутності будь-яких правових підстав займають спірне житло і тому зобов'язані його звільнити.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Вирішуючи справу, суд також не надав належної оцінки доводам відповідачів про те, що зазначене житло є єдиним їх та малолітніх дітей житлом, а також тому, що відповідачі вселилися в вищевказаний гуртожиток на законних підставах, а на даний час проживать у спірному житлі та сплачують комунальні послуги, де вони і зареєстровані.

Таким чином, дослідивши матеріали справи, надавши доказам оцінку, колегія суддів дійшла висновку, що у суду першої інстанції не було підстав для задоволення позову третьої особи і таких обставин, в межах позовних вимог цієї особи, не встановив і суд апеляційної інстанції.

З урахуванням викладеного, рішення суду в оскаржуваної частині на підставі п.п 3, 4 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову третьої особи.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313-314, 316 - 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2014 року в частині задоволення позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області та стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 судового збору по 121грн 80 коп. з кожного з них, скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення.

У задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області до ОСОБА_4, ОСОБА_6, третя особа- орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання особи такою, що втратила права користування житловим приміщенням та зобов'язання звільнити жиле приміщення, відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді Апеляційного суду Одеської області В.Ф.Парапан

Р.Д.Громік

В.О.Панасенков