Справа № 646/3053/15-ц
Провадження № 2/646/923/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.04.15 року м. Харків

Червонозаводський районний суд міста Харкова у складі :

головуючого у справі судді Нікуліної Л.П.

при секретарі Жорнік Н.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним,-

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ПАТ «УкрСиббанк», в якому просила визнати договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 30.09.2008 року укладений між ним та відповідачем недійсним.

В обгрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що 30.09.2008 року між нею та відповідачем було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0. Вважала зазначений кредитний договір недійсним, виходячи з норм матеріального права. А сааме: у пункті 10.10 Правил (договірні умови) споживчого кредитування позичальників АКІБ «УкрСиббанк» зазначено, що строк дії Договору встановлюється з дати його укладення до повного повернення Банку всієї суми кредиту до повного погашення плати за кредит і неустойки, у разі її нарахування. Зазначила, що таке тлумачення не може розглядатися як установлення строку дії договору, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України.

Крім того позивач зазначила, що Господарський кодекс України регулює особливості майнових відносин субєктів господарювання. Враховуючи, що кредитний договір укладений між банком, як субєктом господарювання та фізичною особою, як споживачем, то укладення Кредитного договору підпадає під регулювання Господарського Кодексу України в частині регулювання оосбливостей майнових відносин. Таким чином, строк кредитного договору не встановлений, що прямо суперечить ч. 3 ст. 180 ГКУ, а відтак кредитним договір є недійсним.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не зявилась, про день та час слухання справи повідомлена своєчасно та належним чином.

Представник позивача ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлений своєчасно та належним чином. Залишив суду заяву, в якій просив розглядати справу у відсутності позивача та представника, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Представник відповідача ПАТ «УкрСиббанк» в судовому засіданні заперечував протии задоволення позовних вимог позивача у звязку з їх необгрунтованістю та безпідставністю.

Суд, вислухавши думку представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що між сторонами 30.09.2008 року був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого відповідач надав позивачеві кредит на загальну суму 27728,00 доларів США яка еквівалентна 134785,81 гривень на придбання автомобіля марки Mitsubishi Grandis, з кінцевим терміном погашення кредиту, згідно з додатком № 1 до Договору 29.09.2015 року. (а.с. 9-11)

Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та згідно роз'яснення Пленуму Верховного Суду України в п.7 постанови №9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 р. правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Згідно положень статті 11 Закону України „Про захист прав споживачів", договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови.

Кредитодавець не має права вимагати від споживача відомостей, які не стосуються визначення його платоспроможності та не є необхідними для надання споживчого кредиту.

Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Як вбачається з п. 3.1 Договору про надання споживчого кредиту від 30.09.2008 року, позивач була ознайомлена та згодна зі всіма умовами кредитування з додатками та Правилами, а також отримала необхідну інформацію згідно Закону України «Про захист прав споживачів».

Стаття 18 Закону України „Про захист прав споживачів" передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Відповідно до положень указаної статті Закону Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

У частині третій названої статті визначений приблизний (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами є несправедливими до позивача, оскільки при підписанні договору позивач мав реальну можливість ознайомитись з умовами договору і протягом дії вказаного договору не звертався за захистом свого права.

Враховуючи цю обставину немає підстав вважати, що ці положення створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Позивач ОСОБА_1 в обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що істотна умова недійсності оспорюваного кредитного договору є те, що кредитний договір повинен регулюватися Господарським Кодексом України, оскільки був укладений між банком, як суб'єктом господарювання та нею як фізичною особою - споживачем, а не Цивільним Кодексом України. Вважала, що істотними умовами кредитного договору як господарського договору відповідно до закону є умови про предмет, ціну, строк його дії, а також усі ніші умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди.

Суд не може погодитися з такою позицією позивача, оскільки відповідно до ст.ст. 1, 2, 3, 4, 5, 6, 55 Господарського Кодексу України та ст.ст. 1, 2 Цивільного кодексу України позивач не є суб'єктом господарювання або учасником відносин в галузі господарювання, тому його правовідносини з відповідачем ПАТ «УкрСиббанк» регулюються Цивільним Кодексом України.

Крім того, строк дії Договору про надання споживчого кредиту встановлений не тільки пунктом 10.10. Правил (договірних умов) споживчого кредитування позичальників АКІБ «УкрСиббанк», але й п. 1.2 зазначених Правил, а також пунктами 1.2.2 та 1.2.6 Договору про надання споживчого кредиту. Додатків до договору, які є його невід'ємною частиною та містили б інформацію про строк дії договору, позивач суду не надала.(а.с. 12-24)

При підписанні вказаного Договору про надання споживчого кредиту від 30.09.2008 року всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договору були дотримані, договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми його укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність його умов вимогам законодавства, на що позивач посилається у своїй позовній заяві.

Таким чином, виходячи з того, що всі умови кредитного договору погоджені обома сторонами на час укладення договору, вибір умов кредитування з боку позивача був добровільним, сторони за власним волевиявленням досягли істотних умов і власноручно їх підписали, чим взяли на себе зобов'язання виконувати їх належним чином, позов, за викладеними в ньому підставами, задоволенню не підлягає.

Відповідно до положень ст.ст. 11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна зі сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Оскільки позивачка не довела, а в судовому засіданні не здобуто жодних підстав для визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту від 30.09.2008 року укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк», суд відмовляє позивачці у задоволенні позовних вимог.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 207, 230, 256-257, 267, 526, ч. 1 ст. 547 ЦК України, ст.ст. 10, 15, 60, 88, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним, - залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 294 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л.П. Нікуліна