Провадження № 2/344/640/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2015 р. м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.О.

секретаря Кріцак Г.В.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ТзОВ «Вулкаскот- Україна» про поновлення на посаді директора та стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

До Івано-Франківського міського суду звернувся ОСОБА_3 з позовом до ТзОВ «Вулкаскот- Україна» про поновлення на посаді директора та стягнення грошових коштів. В позові вказано, що з 05/02/2004 р. позивач приступив до виконання обов`язків директора ТзОВ «Вулкаскот- Україна». 28/07/2012 р. на адресу за місце проживання позивач отримав наказ про його звільнення з посади директора ТзОВ «Вулкаскот-Україна». Звільнення позивач вважає незаконним, оскільки постановою Львівського апеляційного господарського суду за його позовом до відповідача було визнано недійсним рішення позачергових загальних зборів від 12/06/2012 р. про усунення позивача від виконання обов`язків. Позивачу не запропоновано надати пояснення щодо підстави його звільнення, а тому він просив суд поновити його на роботі та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В судовому засіданні представник позивача підтримала позов з підстав, що в ньому зазначені. Також представник надала пояснення про те, що на момент звільнення позивач перебув на лікарняному. Представник позивача подала заяву про зменшення позову в частині прохання про стягнення середнього заробітку.

В судовому засіданні представник відповідача заперечив позов та просив суд в ньому відмовити з тих підстав, що відповідача було звільнено з посади без порушення трудового законодавства, листки непрацездатності позивач не надавав за місцем роботи, загальні збори погодили звільнення позивача як до його звільнення, так і після цього.

Судом встановлено наступні обставини.

24/07/2012 р. позивача звільнено з посади директора у відповідача на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обов'язків керівником підприємства.

18/08/2014 р. відповідач видав позивачу довідку про його дохід.

28/03/2013 р. працівники відповідача надіслали колективну вимогу позивачу про повернення їх трудових книжок, які він раніше самовільно забрав з підприємства.

18/06/2013 р. відповідач склав акт про те, що позивач з`явився до відповідача і вимагав здійснити запис про його звільнення в його трудову книжку, яку самостійно і пред`явив.

Підставою позову позивач вказав порушення законодавства про працю щодо нього як директора підприємства. З цих підстав позов було підтримано в судовому засіданні представником позивача. Відповідача звільнено з посади з підстав та порядку, передбачених в КЗпП України. Серед підстав позову не було вказано на реалізацію будь-яких корпоративних прав, а тому вони не були предметом даного судового розгляду. Рішення зборів відповідача є самостійною підставою для розірвання трудових відносин із позивачем.

Аналогічний зазначеному висновок вказано в ухвалі колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 15 вересня 2010 р.

Вказаний висновок підлягав урахуванню судом з підстав, зазначених в ст. 360-7 ЦПК України.

Так само в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.92 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» вказано, що відповідно до статей 3 і 221 КЗпП в порядку, передбаченому главою XV цього Кодексу, підлягають розглядові індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності, в тому числі членів кооперативів, їх об'єднань, членів колективних сільськогосподарських підприємств, членів інших громадських організацій, які перебували з ними в трудових відносинах, членів селянських (фермерських) господарств, осіб, які працюють за трудовим договором із фізичними особами.

Відсторонення і звільнення позивача, так само і припинення відсторонення, а також поновлення позивача в правах виконавчого органу може бути зідйснено в порядку, передбаченому в ст. 99 ЦК України.

Однак предметом даного спору було не вирішення питання про повернення до виконання обов`язків директора ТзОВ «Вулкаскот-Україна» після його усунення. Предмет позову, визначений позивачем, передбачав звернення позивача до суду щодо звільнення та поновлення на роботі з підстав, встановлених в КЗпП України. Тому питання в частині корпоративного спору не було предметом цього судового розгляду, що відповідно до ст. 12 ГПК України належить до компетенції господарського суду. Отже позивач безпідставно просив суд вирішити спір з підстав незаконності рішення про його усунення і, про наступне поновлення в повноваженнях виконавчого органу товариства, оскільки вказані відносини регулюються положеннями ст.ст. 97-99, 145 ЦК України, 89 ГК України, ст.ст. 23, 59 Закону України «Про господарські товариства». При цьому також необхідно вказати, що визначення предмету і підстав позову відповідно до ст. 10, 11 ЦПК України здійснюється позивачем виключно на власний розсуд, шляхом подання суду письмової заяви про це.

Позивача було звільнено з посади директора у відповідача з 24/07/2012 р. на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обов'язків керівником підприємства.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до міського суду в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Позивач забрав свою трудову книжку з підприємства і на момент звільнення утримував її у себе. 18/06/2013 р. складено акт про те, що в приміщенні відповідача позивач висунув вимогу здійснити запис про його звільнення та пред`явив свою трудову книжку.

Відповідно до змісту позовної заяви позивачу стало відомо про його звільнення 28/07/2012 р. Однак позивач не надав суду доказів про наявність поважних причин для пропуску строку звернення до суду.

Позивач звернувся до суду з позовом про поновлення на посаді 28/09/2014 р.

Отже строк звернення до суду з позовом про поновлення на роботі позивачем пропущено з 28/07/2012 р. більше ніж понад два роки.

За цих обставин строк звернення до суду з позовом не підлягає поновленню, а позивач не може бути поновлений на роботі.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Судом не було ухвалено рішення про поновлення на роботі, а тому відповідно до ст. 235 КЗпП України не може бути і ухвалено рішення про виплату середнього заробітку, оскільки вказана виплата здійснюється у разі ухвалення рішення про поновлення на роботі.

Також необхідно відзначити, що відповідно до ст. 235 КЗпП України відновлення порушеного права працівника на працю здійснюється у спосіб, встановлений законом поновлення на роботі. В свою чергу скасування наказу про звільнення працівника, визнання його недійсним, незаконним є елементом визначеного законом способу захисту права. Тому відмова в позові про поновлення на роботі також є відмовою у скасуванні наказу про звільнення працівника, оскільки відповідно до ст. 16 ЦК України при захисті прав використовуються способи, встановлені законом.

Разом з цим з 12/06/2012 року позивача було усунуто від виконання обов`язків директора ТзОВ «Вулкаскот-Україна», він не виконував будь-якої трудової функції у відповідача, облік робочого часу для нього не здійснювався, правила внутрішнього трудового розпорядку на позивача не поширювались.

Таким чином, обставина тимчасової непрацездатності позивача не мала будь-якого правового значення для трудових відносин позивача та відповідача, оскільки на момент початку тимчасової непрацездатності позивач вже не виконував трудову функцію і не підлягав правилам внутрішнього трудового розпорядку.

Разом з цим на момент підписання наказу про звільнення позивача ОСОБА_4 виконувала повноваження, надані їй на підставі рішення загальних зборів відповідача.

В ст. 92 ЦК України вказано, що особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Тобто на ОСОБА_4 було покладено обов`язок виконувати рішення загальних зборів.

Рішення загальних зборів про звільнення позивача було ухвалено 23/07/2012 р.

Отже, ОСОБА_4 була зобов`язана виконати рішення працедавця, як уповноважений власником орган.

В ст. 92 ЦК України вказано, що у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

На час прийняття наказу про звільнення позивача рішення загальних зборів не було оскаржено, не скасовано у будь-який спосіб.

17/10/2014 р. загальними зборами відповідача схвалено усі накази і розпорядження, вчинені ОСОБА_4 в період з 12/06/2012 р. по 15/03/2013 р.

Призначення, відсторонення чи звільнення виконавчого органу господарського товариства, відповідно до ст. 99 ЦК України є виключним правом загальних зборів такого товариства.

Відповідно до п. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, в рішенні Львівського апеляційного господарського суду від 23/07/2014 р., яким скасовано рішення загальних зборів відповідача щодо призначення нового виконавчого органу, однак в ньому не вказано на скасування будь-яких рішень такого виконавчого органу, прийнятих до моменту скасування рішення загальних зборів, також ним не поновлено повноваження попереднього виконавчого органу управління господарського товариства.

В судовому засіданні представник відповідача надав суду пояснення про те, що обставина тимчасової непрацездатності не могла бути врахована на момент звільнення позивача, оскільки будь-якого документу про непрацездатність позивач не подав відповідачу. Так, листок непрацездатності представник позивача надала представнику відповідача для ознайомлення в судовому засіданні 15/07/2015 р.

Відповідно до ухвали Вищого спецiалiзованого суду України з розгляду цивiльних i кримiнальних справ від 28/04/2014 р. обов`язок доказування наявності підстав про неможливість звільнення, на час такого звільнення покладено на позивача.

Відповідно до наданих позивачем листків непрацездатності вона мала місце в періоди з 05/07/2012 р. по 10/07/2012 р., з 16/07/2012 по 28/07/2012 р., з 01/08/2012 по 06/08/2012 р.

Однак в позовній заяві позивач вказав, що позивача усунуто від виконання повноважень директора відповідача рішенням загальних зборів 12/06/2012 р., цього ж дня ОСОБА_4 не допустила позивача до роботи, також вона не допустила його до роботи на наступний день, а після цього місце знаходження відповідача було змінено і з того часу позивач не приступав до виконання повноважень директора.

Таким чином, на момент усунення від виконання повноважень директора позивач не перебував під час тимчасової непрацездатності.

Разом з цим на момент звільнення позивач був відсторонений від роботи у відповідача, тому на нього не поширювалися правила внутрішнього трудового розпорядку. Крім цього, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України припинення повноважень посадових осіб є самостійною підставою припинення трудових відносин. Відсторонення від посади є формою припиненням повноважень посадової особи. В свою чергу трудовим законодавством не передбачено можливості для одночасного звільнення за двома самостійними підставами, передбаченими в КЗпП України або в контракті. Тому вказана обставина також підлягає урахуванню судом при вирішенні даного спору, оскільки при звільненні з ініціативи власника з окремими категоріями працівників за певних умов власник самостійно обирає одну із передбачених законом або контрактом підстав і не може обрати декілька із них.

В судовому засіданні представник позивача та представник відповідача надали суду пояснення про те, що на час звільнення позивач одночасно перебував в трудових відносинах, в якості керівника, з іншим підприємством, отже відповідно до п. 1 ст. 61 ЦПК України дана обставина не підлягає доказуванню.

Так, відповідно до довідки від 24/03/2015 р. позивач підписав її в якості директора ТзОВ «Єврокол».

Проте одночасне перебування в трудових відносинах як за місцем основної роботи, в якості посадової особи, на двох підприємствах трудовим законодавством не передбачено.

Отже трудового зв`язку між позивачем та відповідачем на момент звільнення не було, будь-яких відпусток позивачу не надавалось, правила трудового розпорядку відповідача на позивача не поширювались, будь-яких гарантій щодо тимчасової непрацездатності позивачу у відповідача трудовим законодавством не було передбачено.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Так позивачем не надано суду жодного доказу на спростування підстав ухвалення спірного наказу. Однак в ст. 60 ЦПК України обов`язок доказування припущень, які вказані в позові покладено саме на позивача.

При цьому відповідно до п. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження відсутності правових підстав на звільнення позивача.

В свою чергу відповідно до протоколу загальних зборів від 17/10/2014 р. наведено перелік порушень, які вчинено позивачем на час його звільнення та були підставою для звільнення за ч. 1 ст. 41 КЗпП України, а саме: створення ревізійної комісії без відома учасників товариства, виплати собі дивідендів без відома інших учасників, вилучення трудових книжок всіх працівників товариства, вчинення правочинів з підприємством, яке було ліквідовано на час вчинення правочину, вчинення правочину з особою-підприємцем, яка не мала такого статусу, неналежної організації обліку, порушення статуту відповідача, вчинення правочинів без їх погодження, що передбачено статутом.

В судовому засіданні представник позивача не заперечувала вчинення позивачем вказаних дій.

Відповідно до п. постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.92 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду.

Незаконність звільнення позивача ним не доведено, а тому відповідно до ст. 235 КЗпП України також відсутні правові підстави для присудження середнього заробітку.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Вайт та Кенеді проти Німеччини» (Waite and Kennedy v. Germany), заява № 26083/94, п. 54, ЕСПЛ 1999-I саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та надавати оцінку наданим їм доказам.

Відповідно до п. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

В п. 2 ст. 13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п. 3 ст. 13 ЦК України).

В п. 6 ст. 13 ЦК України у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до п. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

УХВАЛИВ:

в позові ОСОБА_3 про поновлення на посаді директора ТзОВ «Вулкаскот- Україна», стягнення 324171,96 гривень середнього заробітку за час з 24/07/2012 р. по 28/01/2015 р., відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Івано-Франківської області протягом 10 днів з моменту його проголошення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Головуючий суддя С.О. Бородовський