№ 274/3969/14-ц
провадження № 2/0274/105/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.04.2015 року м. Бердичів

Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області в складі: головуючого - судді Замеги О.В., при секретарі Павлюк - Жук А.В., за участю представника позивачки ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за борговою розпискою,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з нього з урахуванням уточнюючих позовних вимог борг в сумі 69420 грн., та витрати по сплаті судового збору.

Мотивуючи тим, що відповідач позичив у неї грошові кошти в сумі 4300 доларів США, про що 09.01.2014 року надав відповідну розписку. Розписка надавалася строком на три місяці і він мав повернути борг до 9 квітня 2014 року. 18 лютого 2014 року ОСОБА_2 повернув їй борг в розмірі 1300 доларів США. До теперішнього часу відповідач ухиляється від повернення боргу в розмірі 3000 доларів США, що еквівалентно 69420 грн. відповідно до курсу НБУ. В зв'язку з тим, що відповідач не бажає врегулювати спір мирним шляхом, вона змушена звернутися до суду за захистом порушених прав, та стягнути суму боргу в судовому порядку.

У відкритому судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 уточненні позовні вимоги підтримав.

Відповідач і його представник ОСОБА_3 в судовому засіданні вимоги позовної заяви не визнали. Відповідач зазначив, що кошти він позичав, але не в січні 2014 року. Розписку він написав на вимогу бувшої дружини, яка погрожувала, що якщо він не напише розписку, то вона не дозволить йому бачитися з їх дітьми. Крім того весь борг він повернув позивачці, але розписку про повернення боргу в розмірі 3000 доларів він не взяв.

Заслухавши пояснення свідків, з"ясувавши обставини справи, на засадах змагальності, як того вимагає ст. 10 ЦПК України, та у відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог частково, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що 09 січня 2014 року ОСОБА_2, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 взяв у борг у ОСОБА_4, прописаної за адресою: АДРЕСА_1 грошові кошти в сумі 34000 грн., що еквівалентно 4300 доларів США, які він зобов"язався повернути на протязі трьох місяців, тобто до дев"ятого квітня 2014 року. При поверненні сума боргу повинна бути еквівалентна 4300 доларів США, про що в матеріалах справи міститься оригінал розписки(а.с. 136).

У розписці зазначені: сторони зобов'язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яку відповідач зобов'язується повернути позивачу, та особистий підпис позичальника.

Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики й розписка свідчить про його укладення відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином, видана відповідачем позивачці розписка у розумінні Цивільного кодексу є договором позики.

В постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс 13, зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Крім того, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79 цс 14, зазначено, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі N 6-63цс13.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

На підтвердження укладення договору позики представником позивачки надана розписка, а відповідачем доказів на її виконання в повному обсязі не надано.

Згідно до умов розписки відповідач зобов'язався повернути борг у строк до 09 квітня 2014 року, але свої зобов'язання в повному обсязі не виконав.

Відповідачем доведено про повернення позивачці боргу за даним договором в розмірі 1300 доларів США, про що позивачка зазначила в розписці, яку вона надала відповідачу. Оригінал даної розписки міститься в матеріалах справи(а.с.129).

Доказів про повернення позивачці коштів у розмірі 3000 доларів США відповідач суду не надав.

Відмова відповідача виконати свої зобов'язання за договором позики та повернути позику добровільно змушує позивачку звернутися до суду з позовом про примусове стягнення суми боргу.

Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги(ст. 527 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному розмірі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

З огляду на положення ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи відповідача проте, що фактично договір позики між ним та позивачкою не укладався, є неспроможними, оскільки спростовуються наявною в матеріалах справи розпискою, яка власноруч складена відповідачем і за змістом якої він винен ОСОБА_4 кошти сумі 34000 грн., що еквівалентно 4300 доларів США. Борг зобов'язався віддати до 09 квітня 2014 року.

Посилання відповідача на те, що він написав вказану розписку, під тиском бувшої дружини, суд не бере до уваги, оскільки кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Жодних доказів в обґрунтування своїх доводів відповідачем не надано.

Відповідно до ч 2, 3, 4 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За правилом статті 1051 ЦК України, при оспорюванні позичальником договору позики з підстави, що грошові кошти не були ним одержані від позикодавця, якщо договір позики укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші насправді не були отримані позичальником.

За змістом пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" звертається увага судів, на те, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК).

Такого висновку дійшов і Верховний Суду України в ухвалі від 26 січня 2011 року, по справі № 6-48785св10.

А тому суд критично оцінює покази свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, які в судовому засіданні зазначили, що вони були присутні під час повернення відповідачем позивачці суми боргу в розмірі 3000 доларів США.

Що стосується показів свідка ОСОБА_7, то покази останньої судом до уваги не беруться, оскільки їй нічого не відомо про наявнсть даного договору позики. В судовому засіданні вона зазначила, що чула як ОСОБА_2 розмовляв з бувшою дружиною на підвищених тонах, і предметом розмови були якісь кошти.

Крім того наявність оригіналу розписки у кредитора свідчить про існування не виконаного зобов'язання (постанова Верховного Суду України від 25 квітня 2012 р. у справі N 6-24цс12).

Оскільки на день розгляду справи у суді борг позивачці відповідачем у повному розмірі не повернутий, він підлягає стягненню з нього у судовому порядку.

Згідно роз»яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 14 постанови від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній часині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. У разі пред»явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Таким чином, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивачки суму боргу за договором позики в розмірі 3000 доларів США еквівалентно 67620 грн., відповідно до курсу валют встановленого Національним банком України станом на 23.04.2015 року, який становить 22.54 грн. за 1 долар США, тобто позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених вимог, понесення якого підтверджено документально(а.с. 1, 92, 103, 108).

Керуючись ст.ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст. 8, 10, 59, 60, 88, 169 ч. 4, 224 ч.1, 213-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_4 задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користьОСОБА_4 борг за договором позики в розмірі 3000 доларів США, що еквівалентно 67620 грн., відповідно до курсу валют встановленого Національним банком України станом на 23.04.2015 року, та судовий збір в розмірі 676.20 грн..

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Житомирської області через Бердичівський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10 -денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії даного рішення.

Головуючий