У Х В А Л А

Іменем України

16 квітня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача : Куцина М. М.,

суддів: Бондаренка Ю.О., Собослоя Г. Г.

при секретарі: Чейпеш С. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 03 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири.

Позов мотивовано тим, що позивачеві належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1.

06 травня 2013 року відбулося залиття квартири позивачки , з вини відповідачів, які проживають у квартирі АДРЕСА_2, що розташована поверхом вище, та належить до комунального житлового фонду КП ЖРЕР № 5.

Позивачка стверджує, що залиттям квартири пошкоджено стелю та стіни кімнати, ванної кімнати та коридору, а також частина паркетного покриття кімнати, і вартість відновлювального ремонту її квартири складає 3712 грн..

Також позивачка вказує, що внаслідок цього залиття було пошкоджено килимове покриття в кімнаті, 2 подушки, блок живлення до ноутбуку та кабель.

Позивачкою сплачені витрати на проведення експертного дослідження щодо вартості відновлювального ремонту і сума вказаних витрат становить 1420 гривень.

Факт залиття квартири позивачки стверджується Актом ЖРЕР №5 від 10.05.2013 року, яким встановлено, що таке відбулося через неправильне користування сантехнічними приладами відповідачами по справі, як власниками квартири АДРЕСА_2, розташованої поверхом вище .

Вказує, що вказані неправомірні дії відповідачів завдали їй душевних страждань, пов'язаних з пошкодженням власного майна. Так, вона на час залиття квартири перебувала на 7 місяці вагітності і повинна була терміново повернутися та перервати свій відпочинок, після чого перебувала у постійній нервовій та психологічній напрузі з приводу пошкодження майна та відмови відповідачів відшкодувати заподіяну ними шкоду в добровільному порядку. Крім того, залиття квартири створило для неї дискомфорт та нервове напруження, оскільки в квартирі відчувається сирість, волога та запах плісені, а дана квартира є її єдиним житлом.

Позивачка посилаючись на зазначені у позовній заяві обставини справи та з підстав передбачених ст. ст. 15, 16, 22, 23, 319, 322, 1166, 1167, 1190, 1192 ЦК України просила у суді першої інстанції стягнути з відповідачів на її користь 5132 гривень матеріальної шкоди, 7000 гривень моральної шкоди та судові витрати , які складаються із 4500 гривень витрат на правову допомогу та 229, 40 гривень за сплату судового збору.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 03 лютого 2015 року позов ОСОБА_3 - задоволено частково.

Стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача 4512 грн. матеріальної шкоди, 2000 гривень моральної шкоди, 4500 гривень витрати на правову допомогу та 229, 40 гривень витрат за сплату судового збору.

У решті позову відмовлено.

Не погодившись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку, вважаючи, що таке є необ'єктивним, необґрунтованим, винесеним із грубим порушенням норм матеріального права та неповним з'ясуванням обставин, що мають істотне значення для справи, а тому просила дане рішення в частині задоволених вимог скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції ухвалив рішення на підставі акту комісії ЖРЕР № 5 від 10.05.2013 року, який не може вважатися належним та допустимим доказом по справі. Крім того, судом першої інстанції взято до уваги брехливі та суперечливі свідчення свідків, які теж не можна вважати належними доказами. Крім того, моральну шкоду стягнуто неправомірно, оскільки вину відповідачів у залитті квартири не доведено, а позивачем не надано жодних документів на підтвердження її душевних переживань з приводу залиття квартири. Також зазначає, що виявила ряд порушень, допущених працівниками КП ЖРЕР № 5, які на думку апелянта потребують перевірки правоохоронними органами, у зв'язку з чим просила суд першої інстанції постановити окрему ухвалу стосовно зазначених порушень, однак судом першої інстанції такої не постановлено.

У запереченні на апеляційну скаргу представник ОСОБА_8 в інтересах позивачки ОСОБА_3 просить відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_2 та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Інші сторони рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржили.

Представник відповідача в суді апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримала у повному обсязі.

Позивачка у суді апеляційної інстанції рішення місцевого суду вважає законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу безпідставною та просить таку відхилити.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які з'явилися до суду апеляційної інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, керуючись принципом диспозитивності, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень Верховного Суду України, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, не роблячи висновків щодо неоскарженої частини судового рішення.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Задовольняючи позов частково місцевий суд виходив з того, що залиття квартири позивача сталось з вини відповідачів, що підтверджується актом комісії ЖРЕР № 5 від 10.05.2013 року та висновком оцінювача шкоди приватного підприємства «Експерт-Ужгород» від 16.05.2013 року за № 0012/2013 про вартість відновлювального ремонту квартири АДРЕСА_1.

Судова колегія погоджується з висновками місцевого суду, який, розглядаючи заявлений по справі позов, повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Частиною 3 статті 386 ЦК України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Цивільне законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов'язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу, а позивач має довести, що йому така шкода завдана.

Встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить позивачу на праві власності на підставі договору купівлі -продажу від 14.11.2004 року, що стверджується свідоцтвом про право власності від 23.11.2004 року, і 06.05.2013 року сталося залиття вказаної квартири.

З акту комісії ЖРЕР № 5 від 10.05.2013 року вбачається, що комісією в складі працівників ТД КП ЖРЕР-5 - майстрів ОСОБА_9, ОСОБА_10 та сл.сантехніка ОСОБА_11 було обстежено квартиру позивача за адресою: АДРЕСА_1, та встановлено, що залиття квартири сталося через неправильне користування сантехнічними приладами (залишений відкритий кран у ванній кімнаті) мешканцями квартири АДРЕСА_2, розташованої поверхом вище. Внаслідок залиття вказаної квартири пошкоджено стелю та стіни кімнати площею - 7,1 кв. м., ванної кімнати і коридору.

Згідно довідки КП ЖРЕР №5 від 23.01.2015 року за №13, за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7.

Відповідно до висновку дослідження приватного підприємства «Експерт-Ужгород» від 16.05.2013 року за № 0012/2013, вартість відновлювального ремонту квартири АДРЕСА_1, після її затоплення мешканцями квартири АДРЕСА_2, що розташована поверхом вище, складає 3712 грн.. Ремонту підлягають стіни, стеля та частина паркетного покриття кімнати № 6 частина стіни та паркетного покриття кімнати № 7 та коридору № 1.

Також позивачем понесені витрати в розмірі 800 грн. на проведення експертного дослідження щодо вартості відновлювального ремонту, що стверджується квитанцією ПП Експерт-Ужгород» №767606.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що матеріальна шкода, завдана позивачу з вини відповідачів на суму 4512 грн. є доведеною належними на допустимим доказами, а тому підлягає солідарному стягненню з відповідачів, оскільки залиття квартири сталося з їх вини, а останні не довели відсутність такої у спричиненні матеріальної шкоди внаслідок залиття квартири, як це передбачено ст. 1166 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що акт комісії ЖРЕР № 5 від 10.05.2013 року не може вважатися належним та допустимим доказом не можуть бути взяті до уваги, оскільки недотримання передбаченої законодавством форми складання акту не може свідчити про те, що залиття квартири не відбулося.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п.5 Постанови №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, що полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Частиною 1 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалість, можливість відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

У спорах про відшкодування шкоди діє презумпція заподіювача шкоди, згідно з якою саме відповідач доводить відсутність своєї вини у завданні шкоди.

Факт залиття квартири позивачки, який стався з вини відповідачів та є доведений належними та допустимими доказами, спричинив ОСОБА_3 душевних переживань з приводу залиття її єдиного житла та пошкодження її майна. Також, в результаті цього, у зв'язку з відмовою відповідачів відшкодувати шкоду в добровільному порядку, позивачу довелося докласти значних зусиль для відновлення своїх порушених прав та інтересів, що позбавило її можливості вести активний спосіб життя, та спричинило незручності у зв'язку з дискомфортом в квартирі внаслідок її залиття.

Визначаючи розмір моральної шкоди саме в сумі 2000 гривень, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачеві було спричинено моральну шкоду в результаті протиправних дій відповідачів та з їх вини, з чим погоджується колегія суддів, оскільки розмір моральної шкоди відповідає принципам розумності та справедливості у співвідношенні до пережитих душевних страждань, як це передбачено законодавством, а відтак, підлягає солідарному стягненню з відповідачів.

Отже, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються й не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене та на підставі ст. 308 ЦПК України апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 слід відхилити як необгрунтовану та безпідставну й залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 03 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: