Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Карташов О.Ю.
Справа № 1214/1275/2012
Провадження № 22ц/782/58/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2015 року квітня «29» дня Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючий суддя Карташов О.Ю.

судді Оробцова Р.І., Дронська І.О.

при секретарі Коротенко С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сєвєродонецьку цивільну справу

за апеляційною скаргою

ПАТ КБ «Приват Банк»

на рішення

Лисичанського міського суду Луганської області від 26 грудня 2014 року

по цивільній справі за позовом

ПАТ КБ «Приват Банк» до ОСОБА_2 та малолітнього ОСОБА_3 в особі ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2012 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. У своєму позові позивач зазначив, що відповідно до укладеного договору № LGY0GK від 11.04.2008 року відповідач отримала кредит у розмірі 31149 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 12.04.2028р. У зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 14.11.2011 року мала заборгованість - 45249,61 доларів США, яка складається з наступного:

- 26182,39 доларів США -заборгованість за кредитом;

- 8748,90 доларів США -заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 605,68 доларів США -заборгованість по комісії за користування кредитом;

- 7528,06 доларів США -пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи відповідно до договору;

- 31,33 долар США -штраф (фіксована частина);

- 2153,25 долари США -штраф (процентна складова).

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором сторони уклали договір іпотеки. Згідно з договором іпотеки відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 62,60 кв. м., яка розташована за адресою: Луганська область, м Лисичанськ, АДРЕСА_1. Майно належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу.

Під час розгляду справи у якості відповідача був залучений малолітній ОСОБА_3, законним представником якого є відповідач ОСОБА_2

Невиконання умов кредитного договору спонукало позивача звернутись з позовом до суду, в якому він, уточнивши позовні вимоги, остаточно просив (а.с.211-214) в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № LGY0GK від 11.04.2008 року, в розмірі 45249,61 доларів США -звернути стягнення на квартиру загальною площею 62,60 кв.м., яка розташована за адресою: Луганська область, м Лисичанськ, АДРЕСА_2 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою -покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Виселити відповідачів, які зареєстровані та/або проживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: Луганська область, м Лисичанськ, АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку у органі МВС України, до повноважень якого входять питання громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири, стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 3227,50 грн.

Справа неодноразово була предметом розгляду судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 березня 2013 року були скасовані рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 07 червня 2012 року та ухвала апеляційного суду Луганської області від 14 листопада 2012 року, а справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції з мотивів неповноти встановлення обставин справи.

Оскаржуваним рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 26 грудня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Заслухавши суддю - доповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України, - під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з положень ст. 5 Законів України «Про іпотеку» та п.1 ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів у іноземній валюті», дійшовши висновку про те, що скільки предмет іпотеки забезпечує зобовязання за кредитним договором в іноземній валюті, є житловим майном у межах площі, передбаченої Законом, належить відповідачці, що є громадянкою України на праві приватної власності та використовується нею у якості місця її постійного проживання, де відповідачка і зареєстрована разом зі своєю малолітньою дитиною, тому позов про звернення стягнення на предмет іпотеки не може бути задоволений.

Проаналізувавши наявні дані, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, судом першої інстанції встановлено, що між сторонами укладено кредитний договір № LGY0GK від 11.04.2008 року /а.с.12-17/.

Відповідно до п. 8.1 кредитного договору банк надав відповідачці, яка є громадянкою України, кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 11.04.2008р. по 11.04.2028р. включно у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 31149 доларів США на наступні цілі: у розмірі 25769 доларів США на придбання нерухомості, у розмірі 500 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 144 доларів США - страхування майна, 125 доларів США - особисте страхування, а також у розмірі 5380 доларів США на сплату страхових платежів зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,04 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 0,96 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто на придбання нерухомого майна та витрат, повязаних з укладенням та обслуговуванням кредитного договору.

Щомісяця в період з 11 по 16 число кожного місяця позичальник повинен надавати банку кошти в сумі 313,48 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається з заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 11.04.2008 року сторони уклали договір іпотеки квартири, посвідчений приватним нотаріусом Лисичанського міського нотаріального округу ОСОБА_5 /а.с.18-21/.

Згідно з договором іпотеки відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 62,60 кв. м., яка розташована за адресою: Луганська область, м Лисичанськ, АДРЕСА_1.

Спірне майно належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 11.04.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Лисичанського міського нотаріального округу ОСОБА_5 /а.с.22/. Малолітня дитина ОСОБА_3 майнових прав щодо іпотечного майна не має.

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 57 цього Кодексу, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та ухвалено законне та обґрунтоване рішення.

Наявність заборгованості за кредитним договором відповідачами не оспорюється.

Аналізуючи правовідносини, що склалися між сторонами, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано посилався на наявність між сторонами кредитних відносин, що підтверджено матеріалами справи.

Порядок укладання та виконання кредитного договору регулюється загальними положеннями про позику (Глава 71, Параграф 1 ЦК України), а також ст.ст. 1049-1057 ЦК України. Крім того, на ці правовідносини розповсюджуються норми Законів України «Про іпотеку» та «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів у іноземній валюті».

Відповідно до статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно статті 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 33 та статті 39 Закону № 898-ІV передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобовязаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до пункту 22 договору іпотеки, укладеного між сторонами, іпотекодержатель має право в разі порушення іпотекодавцем зобовязань звернути стягнення на предмет іпотеки.

Проте, 7 червня 2014 року набув чинності Закон № 1304-VII, згідно з пунктом 1 статті 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: воно використовується як місце постійного проживання, загальна площа його не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Так, за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі лише у випадках, коли вони помякшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Разом з тим, мораторій у юридичному розумінні має значення відстрочки виконання певних обовязків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акту.

Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону № 1304-VІІ.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-44 цс15 від 25 березня 2015 року, яка у відповідності із вимогами ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів і суди зобов'язані привести свою практику у відповідність з цим рішенням.

Наведені в апеляційній скарзі доводи про те, що матеріали справи не містять належних доказів того, що іншого житла сімя не має не заслуговують на увагу, оскільки за змістом ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем не надано доказів про те, що відповідач має інше житло, а також позивач не просив, щоб судом були витребувані ці докази. Відповідач заперечувала факт наявності у неї та її малолітньої дитини іншого житла.

Посилання апелянта на те, що наявність мораторію на примусове відчуження предмету іпотеки є тимчасовою обставиною, тому суд повинен був вирішити питання про зупинення виконання рішення, а не про відмову у позові не заслуговують на увагу, оскільки питання, які стосуються виконання рішення вирішуються судом після ухвалення судового рішення і лише на підставі заяви сторони або подання державного виконавця, а наявність Закону України, який набрав чинності, у тому числі, Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів у іноземній валюті», зобовязує суд застосувати його під час ухвалення рішення.

Також, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, щодо порушення зазначеним рішенням прав позивача через неможливість звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки відмова з цих підстав у задоволенні позову не позбавляє іпотекодержателя права на повторне звернення до суду в майбутньому, після зняття мораторію на задоволення вимог кредитора на стягнення майна за кредитами в іноземній валюті.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

На підставі вищевикладеного судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалено відповідно до норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування не має.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Луганської області, ~

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приват Банк» ~ відхилити.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 26 грудня 2014 року ~ залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: