АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/40/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 46 Дьяченко Д. О.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоЗахарової А. Ф.
суддівОхріменко Н. І. , Качана О. В.
при секретаріВосколович Ж.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 14 серпня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення коштів, затрачених на ремонт квартири ОСОБА_7 в сумі 97661,60 грн. та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_2,

- також апеляційну скаргу ОСОБА_6 на додаткове рішення по даній справі від 03 вересня 2014 року.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши представника ОСОБА_6, яка підтримала доводи апеляційної скарги, та ОСОБА_7, її представника, які заперечували на доводи апеляційної скарги, судова палата, -

в с т а н о в и л а :

В серпні 2011 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про визнання квартири об'єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на її частину.

Позивач посилався на те, що перебував із ОСОБА_7 у зареєстрованому шлюбі з 27.02.2003 року. До офіційної реєстрації шлюбу сторони проживали спільно з 1999 року, вели господарство і вважали себе цивільними чоловіком та дружиною. Від спільного проживання ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дочка ОСОБА_8.

20.07.2001 року сторонами було придбано будинок по АДРЕСА_1, про що було укладено договір дарування, який був посвідчений приватним нотаріусом Власенко Н.С. Даний договір дарування був оформлений на відповідачку ОСОБА_7.

Після народження дочки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вирішили обміняти належний їм будинок на квартиру, і договором обміну нерухомості від 18.03.2002 року, посвідченим на Українській Товарній Біржі, обміняли будинок по АДРЕСА_1 на квартиру АДРЕСА_2, яка належала ОСОБА_10.

Під час подальшого спільного проживання позивач прописався в даній квартирі, зробив повний її ремонт. Але шлюб виявився невдалим і 17.06.2009 року був розірваний за рішенням суду.

Угоди про добровільний поділ майна, що є у спільній сумісній власності сторонами досягнуто не було.

На підставі наведеного, позивач з урахуванням уточнених позовних вимог просив суд визнати за ним право власності на створене майно та за рахунок його коштів за час спільного проживання з ОСОБА_7 у вигляді затрат на проведення ремонтних робіт в квартирі АДРЕСА_2, яка належить відповідачці, на суму 97661,60 грн. та стягнути з ОСОБА_7 суму коштів затрачених ОСОБА_6 на ремонт квартири ОСОБА_7 в сумі 97661,60. Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 кошти затрачені на оплату проведеної судової будівельно - технічної експертизи в сумі 1500 грн. та витрати на правову допомогу.

В вересні 2010 року ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні житлом, а в березні 2011 року змінила вимоги і просила визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_2.

В обґрунтування своїх вимог вказувала на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_2.

В червні 2009 року ОСОБА_6 після розірвання шлюбу виїхав з вказаної квартири, але з реєстраційного обліку не знявся і тому просила суд зобов'язати паспортний стіл зняти з реєстрації ОСОБА_6.

До початку розгляду справи ОСОБА_7 уточнила свої позовні вимоги та просила суд визнати ОСОБА_6 таким , що втратив право користування жилим приміщенням, тобто квартирою АДРЕСА_2, на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України.

Ухвалою Тальнівського районного суду Черкаської області від 01 квітня 2013 року позов ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні житлом об'єднано в одне провадження з позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання квартири об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на її частину.

Рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 14 серпня 2014 року в задоволені позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення коштів, затрачених на ремонт квартири ОСОБА_7 в сумі 97661,60 грн. відмовлено.

Позов ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визнання ОСОБА_6 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 -задоволено.

18 серпня 2014 року ОСОБА_7 звернулася до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, яким стягнути з ОСОБА_6 на її користь судові витрати.

Додатковим рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 03 вересня 2014 року доповнено резолютивну частину рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 14.08.2014 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення коштів, затрачених на ремонт квартири ОСОБА_7 в сумі 97661,60 грн. та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визнання ОСОБА_6 таким, що втратив право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_2 і викладено таким чином:

«Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 судові витрати в сумі 5923,10 грн.».

В апеляційній скарзі на рішення суду ОСОБА_6, посилаючись на те, що воно незаконне, не відповідає обставинам справи, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати і ухвалити нове рішення, яким задоволити його позовні вимоги та відмовити в задоволені зустрічного позову ОСОБА_7. Подав апеляційну скаргу і на додаткове рішення суду, яке просив скасувати.

Обговоривши матеріали справи, судова палата вважає, що апеляційна скарга на рішення суду підлягає до часткового задоволення, а на додаткове рішення підлягає до задоволення в повному обсязі.

З матеріалів справи встановлено, що сторони по справі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (ОСОБА_7) почали проживати однією сім'єю з 1999 року, зареєструвавши шлюб 27.02.2003 року (ар. спр. 8 т.1). Від спільного проживання ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дочка ОСОБА_8 (ар. спр. 7 т.1).

Встановлено, що сторони проживали спочатку сімєю наймаючи квартиру, а 20 липня 2001 року ОСОБА_7 було подаровано житловий будинок по АДРЕСА_1, жилою площею 22,0 кв.м., розташований на земельній ділянці, розміром 500 кв. м.. Договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Тальнівського районного нотаріального округу Власенко Н.С. 20.07.2001 року, зареєстровано за №5171.

Доводи ОСОБА_6 про те, що вказаний будинок було придбано сторонами спільно за договором купівлі - продажу належними доказами не підтверджено. До того ж позивач вказаний договір дарування у встановленому законом порядку не оспорював.

Згідно договору обміну нерухомості від 18 березня 2002 року, тобто ще до реєстрації шлюбу з позивачем, ОСОБА_7 обміняла вказаний житловий будинок по АДРЕСА_1 на чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 та стала її власником (ар. спр. 7 т.1).

17 червня 2009 року шлюб між сторонами було розірвано (ар. спр. 9 т.1).

В серпні 2011 року ОСОБА_6 пред'явив до суду позов до ОСОБА_7 про визнання квартири об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на її частину. Просив визнати за ним право власності на ? частину вказаної квартири, посилаючись на те, що така була придбана спільними зусиллями за рахунок спільних коштів, що ними було зроблено значний ремонт, в зв'язку з чим вартість квартири суттєво збільшилася, про що свідчить висновок судової будівельно - технічної експертизи від 15 березня 2013 року, згідно якого вартість ремонтно - будівельних робіт в квартирі становить 67389,60 грн., вартість будівельних робіт по заміні дверей, вікон, та монтажу системи опалення в спірній квартирі становить 30272,0 грн..

За змістом статтей 22, 24 КпШС УРСР, які діяли на момент придбання квартири майно, нажите подружжями під час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. До спільної сумісної власності не належить майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу, набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Відповідно до вимог ст. 25 КпШС УРСР якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Враховуючи, що спільна квартира була придбана відповідачкою ОСОБА_7 (ОСОБА_7) ще до шлюбу з позивачем, що внаслідок поліпшення не змінилася ні житлова ні загальна площа квартири, що експертом не встановлено проведення в ній капітального ремонту, що не доведено істотного збільшення у своїй цінності квартири внаслідок трудових або грошових затрат сторін за період шлюбу, і, таким чином, відсутні підстави для визнання за ним права власності на частину спірної квартири, позивач ОСОБА_6 в червні 2014 року змінив свої позовні вимоги. Просив стягнути з відповідачки суму коштів, затрачених ним на ремонт квартири, в сумі 97661,60 грн., стягнути з відповідачки 2000 доларів США, які ним виплачено як борг, стягнути кошти, затрачені на оплату проведеної експертизи, на оплату правової допомоги (ар. спр. 158-160 т.1).

З матеріалів справи встановлено, що, дійсно, сторонами за час спільного проживання в квартирі АДРЕСА_2 було проведено ремонтні роботи. Згідно висновку судової будівельно - технічної експертизи від 15 березня 2013 року вартість ремонтно - будівельних робіт в квартирі АДРЕСА_2 становить 67389,6 грн. у тому числі вартість витрачених будівельних матеріалів; вартість будівельних робіт по заміні дверей, вікон, та монтажу системи опалення в квартирі АДРЕСА_2 становить 30272 грн., в тому числі вартість матеріалів 21088,0 грн. (ар. спр. 146-147 т.1).

Позивач стверджував, що за час сумісного проживання ОСОБА_7 практично не працювала, а тому власного доходу не мала. Кошти в ремонтні роботи квартири, власником якої є ОСОБА_7, вкладалися його. Він постійно працював і займався підприємницькою діяльністю. Вважає, що має право на відшкодування своїх затрат на ремонт, так як допомогу власнику квартири надавав не безоплатно.

Проте позивач на підтвердження своїх доводів не надавав необхідних доказів.

Відповідачка не заперечувала в судовому засіданні щодо фактичної участі позивача у фінансуванні ремонтних робіт, що тривали з 2004 по 2008 роки, але не погодилася з розміром заявлених ОСОБА_6 фактичних затрат, зазначивши, що подані останнім докази свідчать лише про отримання кредитних коштів та понесення фінансових витрат на придбання будівельних матеріалів, дверей, вікон, опалення, тощо. Втім зазначені докази не вказують на те, що наведені витрати були спрямовані саме на ремонт квартири АДРЕСА_2.

Так зразу після ознайомлення з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 15.03.2013 року відповідачка ОСОБА_7 заявила про його необґрунтованість і необ'єктивність, заявила клопотання про призначення повторної такої експертизи (ар. спр. 22-23 т.2). ОСОБА_7 стверджувала, що експертом були включені роботи по ремонту квартири, які в дійсності не виконувалися - 17 позицій, допущена неправильна оцінка -завищена - деяких речей, як-то котла опалювання, насоса, віконних блоків з метало пластика, які були не нові, дверних блоків, які також ставилися не нові, за виключенням вхідних металевих, в туалет та у ванну. На підтвердження цього відповідачка надала ряд фотографій дверей і вікон з квартири на ар.6-21 т.2, з яких, дійсно, вбачається, що встановлені були не нові двері, а вікна фірми «Windoline» у той час, як до матеріалів справи долучений договір №251 від 31.07.2008 року, укладений між ОСОБА_6 та ПП ОСОБА_12 на встановлення вікон із ПХВ «Salamander», договір на суму 15596 грн. (ар.спр.61-64 т.1).

На ар. спр. 69-81 т.1 позивачем надано цілий ряд товарних чеків видаткових накладних за серпень-листопад 2008 року, за січень 2009 р. за якими були придбані будівельні матеріали, але ким вони були придбані і де саме були застосовані, - з них не вбачається, тому такі не можна вважати належними доказами по справі.

Будь-яких інших беззаперечних даних щодо внесення ним певних сум у ремонт квартири, укладених для цього договорів на виконання певних робіт певною вартістю, актів прийняття виконаних робіт, тощо - позивачем не надано.

Необхідно зазначити, що ОСОБА_6 проживав в квартирі відповідачки як член сім'ї і тому зобов'язаний був приймати участь у проведенні поточного ремонту квартири, як і оплачувати комунальні послуги і за користування житлом.

Не подано позивачем і жодних доказів того, що кошти, отримані ним за розпискою у сумі 2000 доларів США , були витрачені на проведення ремонту у квартирі відповідачки. Крім того, як правильно зауважила відповідачка, своєї згоди на отримання такої позики вона, як дружина, не надавала (ар.37 т.1).

Таким чином, ні вказаний висновок будівельно-технічної експертизи, ні решта матеріалів справи не є беззаперечними доказами на підтвердження доводів позивача.

Крім того, не обґрунтованим слід визнати посилання позивача на той факт, що придбання будматеріалів, проведення всіх ремонтних робіт в квартирі відповідачки проводилися лише за його власні кошти, а тому зазначена у експертному висновку вартість ремонтно-будівельних робіт в квартирі АДРЕСА_2, яка дорівнює 97661,60 грн. має бути в повному обсязі сплачена йому відповідачкою ОСОБА_7

Згідно роз'яснень в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя » вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У відповідності до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. На підставі ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення коштів, затрачених на ремонт квартири в сумі 97661,60 грн., суд виходив з того, що сплив встановлений законом трьохрічний строк позовної давності для задоволення таких вимог. При цьому суд врахував наявність заяви представника відповідачки про застосування строку позовної давності і вважав, що останні ремонтні роботи проведені в кінці 2008 року, а відповідні уточнені позовні вимоги про стягнення коштів, затрачених на ремонт квартири ОСОБА_7, що розглядаються заявлені ОСОБА_6 14.06.2014 року, тобто з пропуском строку позовної давності, якщо початком перебігу такого вважати 31.12.2008 року.

Проте, з цим не можна погодитися.

Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Встановлено, що сторони розірвали шлюб 17 червня 2009 року, свідоцтво про що видано ОСОБА_7 21.07.2009 року (ар. спр. 9 т.1).

Вважаючи, що має право на частину квартири АДРЕСА_2, ОСОБА_6 заявляє 15.08.2011 року позов до суду до ОСОБА_7 про визнання квартири об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на її частину (ар. спр. 2 т.1).

Рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 15 травня 2013 року, залишеним в силі ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 25 липня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_6 були задоволено і за ним визнано право власності на ? частину спірної квартири (ар. спр. 37-40; 70-75 т.2).

Однак Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, переглядаючи за касаційною скаргою ОСОБА_7 вищевказані рішення першої і другої інстанцій по даній справі, ухвалою від 06 листопада 2013 року скасував останні як постановлені з порушенням норм матеріального і процесуального права і справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції (ар. спр. 103-104 т.2).

З ухвали касаційної інстанції однозначно вбачається, що за обставинами справи ОСОБА_6 не вправі претендувати на визнання за ним права власності на частину квартири АДРЕСА_2, оскільки така була придбана відповідачкою ОСОБА_7 (на той час ОСОБА_7) в березні 2002 року, тобто ще до реєстрації шлюбу з позивачем, і капітального ремонту в ній, щоб могло істотно вплинути на збільшення цінності квартири за період проживання тут сторін, не проводилось. Тому позивач може претендувати на відшкодування йому його затрат на поліпшення квартири, якщо такі здійснювалися не безоплатно.

Саме в зв'язку з цим позивач ОСОБА_6 змінює свої позовні вимоги і в червні 2014 року подає до суду позовну заяву про зміну позовних вимог і просить стягнути з відповідачки на його користь кошти, витрачені на ремонт квартири в сумі 97661,60 грн. та витрати по справі (ар. спр. 158-160 т.2).

За таких обставин висновок суду про пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду з вимогами про стягнення витрачених на ремонт спірної квартири коштів, не відповідає ні матеріалам справи ні вимогам закону, тим більше, що зовсім безпідставно судом визначено дату 31.12.2008 року як початок перебігу строку позовної давності.

Виходячи з наведеного, рішення суду про відмову ОСОБА_6 в задоволенні позову до ОСОБА_7 про стягнення коштів, затрачених на ремонт квартири в сумі 97661,60 грн. з підстав спливу строку позовної давності, - підлягає до скасування.

При цьому слід ухвалити нове рішення відповідно до встановлених обставин по справі, а саме про відмову в задоволенні заявлених ОСОБА_6 вимог в зв'язку з недоведеністю таких.

Що стосується зустрічного позову ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_2 з підстав положень ст. 405 ЦК України, то такі, на думку судової палати, обґрунтовано задоволені судом.

Відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

По справі встановлено, що після розірвання шлюбу між сторонами в червні 2009 року ОСОБА_6 в спірній квартирі не проживав протягом 2009 - 2011 років, в зв'язку з чим ОСОБА_7 у вересні 2010 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про усунення ним перешкод в користуванні квартирою, в якому просила зобов'язати відділ реєстрації громадян Тальнівського РВ УМВС України в Черкаській області зняти ОСОБА_6 з реєстрації в належній їй квартирі, оскільки в добровільному порядку ОСОБА_6 не виписується (ар. спр. 196-197 т.1). В березні 2011 року ОСОБА_7 змінила позовні вимоги і просила визнати ОСОБА_6 таким, що втратив право користування житлом в належній їй квартирі АДРЕСА_2 в зв'язку з тим, що тривалий час, починаючи з червня 2009 року (після розірвання шлюбу між ними) тут не проживає, працевлаштувавшись в Києві, де і проживає (ар. спр. 89-92 т.1).

Факт не проживання ОСОБА_6 в спірній квартирі з червня 2009 року підтверджується і довідкою Голови ОСББ багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 від 10.09.2010 року (ар. спр. 12 т.1), актом від 22 лютого 2011 року, складеним комісією в складі голови ОСББ по АДРЕСА_2 та сусідів по будинку ОСОБА_13 (кв.45) і ОСОБА_14 (кв.47) (ар. спр. 229 т.1) та й постановою органів міліції про відмову в порушенні кримінальної справи від 09.04.2011 року відносно ОСОБА_7 по факту того, що вона не впускає до квартири колишнього чоловіка ОСОБА_6 (ар. спр. 58 т.1).

Встановлено, що 03.09.2014 року судом ухвалено додаткове рішення, яким доповнена резолютивна частина рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 14 серпня 2014 року (помилково вказана інша дата) наступним: «Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 судові витрати в сумі 5923,10 грн.».

ОСОБА_6 оскаржив додаткове рішення теж, вважаючи, що відповідачем не надано розрахунку, оформленого належним чином, про оплату правової допомоги, а саме погодинну, як вказано в договорі, також надано квитанцію без номера, що ставить під сумнів розрахунки, проведені за надання правової допомоги.

Проте, з матеріалів справи встановлено, що 05 вересня 2011 року ОСОБА_7 оформлено з адвокатом Васьковським В.А. договір доручення про надання юридичних послуг, згідно якого замовник має сплатити 2500 грн. (ар. спр. 27 т.1) і квитанція від 05.09.2011 р. на ар. 28 свідчить про те, що така сума внесена адвокату ОСОБА_7, на підставі чого адвокат приймав участь у розгляді даної справи, яка тривала на протязі декількох років. Обґрунтованість вказаної суми сумнівів не викликає за обставинами справи.

Крім того, апеляційну скаргу ОСОБА_7 оплатила судовим збором в сумі 1426 (квитанція на ар. спр. 43 т. 2), касаційну скаргу ОСОБА_7 оплатила судовим збором в сумі 1997,10 грн. (квитанція на ар. спр. 80 т. 2) і, таким чином, її витрати по справі склали 5923,10 грн., які обґрунтовано стягнуті судом з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 у відшкодування витрат відповідачки. Тому додаткове рішення слід залишити в силі, а апеляційну скаргу ОСОБА_6 на це рішення відхилити.

Керуючись ст.ст. 303; 304;307; 309; 316;317;218 ЦПК України, судова палата, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 14 серпня 2014 року по даній справі задоволити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 на додаткове рішення Тальнівського районного суду Черкаської області по даній справі від 03 вересня 2014 року відхилити.

Рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 14 серпня 2014 року по даній справі в частині відмови в задоволені позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення коштів затрачених на ремонт квартири з підстав спливу строків позовної давності скасувати.

Відмовити ОСОБА_6 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_7 про стягнення коштів, затрачених на ремонт квартири, - за недоведеністю позову.

В решті рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 14 серпня 2014 року по даній справі залишити без змін.

Додаткове рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 03 вересня 2014 року по даній справі залишити без змін.

Рішення може бути оскаржене в касаційному порядку протягом 20 днів.

Головуючий :

Судді :