ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
____________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2015 року Фастівський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді: Бутенка В.О.

при секретарі: Литвиненко М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Бортниківської сільської ради Фастівського району Київської області про визнання права власності на земельну ділянку, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом в порядку ст. 392 ЦК України до відповідача посилаючись на те, що відповідачкем не визнається і оспорюється її право на земельну ділянку для обслуговування належного їй на праві власності житлового будинку.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду від 06.04.2015 року за клопотанням позивачки було залучено до участі у справі Бортниківську сільську раду Фастівського району Київської області в якості співвідповідача

В судовому засіданні ОСОБА_1 заявлені вимоги підтримала, навела пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві та просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник ОСОБА_2 позов не визнав, просив суд відмовити в задоволенні позову.

Представник Бортниківської сільської ради в судове засідання не з'явився, про час і місце проведення засідання повідомлений належним чином. Направив до суду пояснення по справі.

Вислухавши пояснення сторін, вивчивши письмові матеріали справи, суд вважає вимоги ОСОБА_1 обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 належав на праві власності ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21.08.2001 року.

Земельна ділянка цільовим призначенням для обслуговування цього будинку та ведення особистого селянського господарства загальною площею 0,2667 га також належала ОСОБА_3 на підставі державного акту від06.09.1999 року (а.с.10).

З 21.08.2001 року власником житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки цільовим призначенням для обслуговування цього будинку та ведення особистого селянського господарства загальною площею 0,2667 га стала відповідач - ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки (а.с. 8,9).

01 жовтня 2005 року ОСОБА_2 продала належний їй житловий будинок ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в рівних частках кожному - по 1/2 частині, що підтверджується договором купівлі-продажу будинку від 01.10.2005 року (а.с.11).

Договір купівлі-продажу земельної ділянки для обслуговування відчуженого ОСОБА_2 будинку між сторонами не укладався, тому в силу вимог ст. 377 ЦК України (в редакції, чинної на час виникнення даних правовідносин) до нових власників будинку ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перейшло право власності і на земельну ділянку необхідну для його обслуговування в розмірі 0,2500 га.

З 2007 року власником житлового будинку АДРЕСА_1 став ОСОБА_6 в порядку спадкування 1/2 частини будинку після смерті ОСОБА_4 та 1/2 частини - після смерті ОСОБА_5

До нового власника будинку перейшло і право власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок в порядку ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України (в редакції із змінами від 27.04.2007 року).

11 вересня 2007 року ОСОБА_6, продав, а позивач - ОСОБА_1 купила житловий будинок АДРЕСА_1, що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу житлового будинку. В силу вимог ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України до неї, як до нового власника будинку, разом із відчужуваним будинком перейшло і право власності на земельну ділянку, необхідну для його обслуговування в розмірі 0,2500 га (а.с.12).

31 липня 2008 року відповідач ОСОБА_2 на підставі укладеного 21.08.2001 року між ОСОБА_3 та нею договору купівлі-продажу земельної ділянки отримала два державних акта на право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 та на земельну ділянку площею 0,0167 га для ведення особистого селянського господарства (а.с.14,15).

Після отримання державних актів на земельну ділянку по АДРЕСА_1, ОСОБА_2 звернулась до ОСОБА_1 із вимогою звільнити належну їй на праві власності земельну ділянку, що змусило останню звернутись за захистом свої прав на землю до суду.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду від 12.02.2010 року, залишеним без змін Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 02.06.2010 року, державний акт на право приватної власності на землю від 31.07.2008 року, яким засвідчено право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,2500 га цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку АДРЕСА_1 було визнано недійсним.

При цьому судом було встановлено, що в ч.3 п.1 договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_6, земельна ділянка, на якій він розташований була вказана як неприватизована і згідно довідок земельного відділу, наданих на запит суду, будь-який державний акт на будь-яке ім'я в державному реєстрі зареєстровано на той час не було.

Тому визнаючи недійсним державний акт ОСОБА_2 на землю, на якій розташовано належний ОСОБА_1 будинок. та відмовляючи останній у визнанні за нею права власності на цю землю, суд обгрунтовував своє рішення тим, що в цьому випадку у ОСОБА_1 є позасудова можливість як власника будинку приватизувати земельну ділянку, на якій цей будинок розташований.

Рішенням 30 сесії УІ скликання Бортниківської сільської ради від 12 лютого 2013 року в наданні дозволу ОСОБА_1 на виготовлення технічної документації на земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,2500 га для обслуговування належного їй будинку було відмовлено з тих підстав, що вказана земельна ділянка являється приватною власністю ОСОБА_7 згідно договору купівлі-продажу, укладеним між нею та ОСОБА_3 21.08.2001 року (а.с.71).

У визнанні даного рішення Борниківської сільської ради недійсним ОСОБА_1 судом було відмовлено з підстав наявності державного акту на цю землю, виданого ще на першого власника ОСОБА_3, оскільки внаслідок приватизації ОСОБА_3 земельної ділянки, ця земля вибула із комунальної власності територіальної громади с.Бортники.

З письмових матеріалів справи, зокрема довідки Бортниківської сільської ради №08 від 29.01.2013 року, також вбачається, що наприкінці 2012 року - початку 2013 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 21.08.2001 року між ОСОБА_3 та нею, та державного акту, виданого на ім'я ОСОБА_3, ОСОБА_2 вдруге було виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують її право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,2667 га цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 - 0,2500 га , та ведення особистого селянського господарства за цією ж адресою - 0,0167 га. (а.с.69).

В лютому 2013 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, посилаючись на те, що відповідач перешкоджає їй користуватися власною земельною ділянкою, у зв'язку з чим просила зобов'язати останню знести збудовані споруди, частину паркану та оформити договір сервітуту на земельну ділянку.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду від 15 жовтня 2013 року, залишеним в цій частині без змін рішенням апеляційного суду Київської області від 24 грудня 2013 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено.

Відповідно до ч.1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Відповідно до змісту ст. 381 ЦК України у разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 7 листопада 2012 року по справі № 6-107цс12, у разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.

Відповідно до ч.1 ст. 128 ЦК України (в ред. 1963р) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Частинами 3,4 ст.18 ЗК України від 18.12.1990 року, що був чинним з 01.01.1992 року до 01.01.2002 року, визначено, що придбання земельних ділянок, що перебувають у приватній власності, провадиться за договором купівлі-продажу, який посвідчується у нотаріальному порядку.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки і документ про оплату вартості землі є підставою для відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і видачі державного акта на право власності.

Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що хоча відповідно до вимог закону до власниці будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_1 і перейшло право власності на земельну ділянку цільовим призначенням для його обслуговування в розмірі 0,2500 га, а право власності попереднього власника на цю землю припинено, проте юридичним власником цієї землі залишається ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу, укладеного 21.08.2001 року між нею і ОСОБА_3, та державного акту від 06.09.1999 року, виданого на ім'я ОСОБА_3

Також, із наданих суду письмових доказів, зокрема, довідок Бортниківської сільської ради, управління Держземагенства у Фастівському районі та ін., вбачається, що набуте ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку в зв'язку із набуттям права власності на куплений нею будинок не визнається і оспорюється відповідачем ОСОБА_2, а тому у ОСОБА_1 є всі підстави для звернення до суду за захистом в порядку ст.392 ЦК України.

Після визнання недійсним державного акту ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,2500 га за рішенням Фастівського міськрайонного суду від 12.02.2010 року, на виконання цього рішення державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,2500 га по АДРЕСА_1 було скасовано, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.78).

Суд дійшов висновку про те, що у ОСОБА_1 відсутні позасудові можливості оформити право власності на земельну ділянку цільовим призначенням для обслуговування належного їй житлового будинку, яке перейшло до неї в порядку ст.120 ЗК України та ст.381 ЦК України, а тому позов в частині визнання права власності є обґрунтованим та законним.

Згідно з ч.2 п.3 Постанови пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995, із змінами від 25.05.2001 та 27.02.2009 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема, у порушенні права власності.

Згідно із п. 3, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Оцінюючи обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди з ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню, а саме, в межах 500 грн.

Судовий збір в розмірі 243 грн 60 коп підлягає стягненню з відповідачів в рівних частинах.

Керуючись ст.ст. 11, 377, 381, 392 ЦК України, ст. 120 ЗК України враховуючи вимоги п.17 Постанови пленуму ВСУ № 7 від 16.04.2004 р «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», Постанови пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995, із змінами від 25.05.2001 та 27.02.2009 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ст. 10, 60, 88, 212-215, 218 ЦПК України,-

в и р і ш и в:

Позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку розміром 0,2500 га цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 500 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1, Бортниківської сільської ради Фастівського району Київської області судові витрати по справі в розмірі 243 грн. 60 коп. (по 121 грн 80 коп) з кожного.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного Суду Київської області шляхом подачі протягом десяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Суддя: