Справа № 450/3331/13 Головуючий у 1 інстанції: Данилів Є.О.
Провадження № 22-ц/783/2106/15 Доповідач в 2-й інстанції: Штефаніца Ю. Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Штефаніци Ю.Г.

суддів: Бойко С.М., Берези В.І.

за участі судового секретаря: Брикайло М.В.,

представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про усунення перешкод у користуванні приватною власністю шляхом виселення, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про усунення перешкод у користуванні приватною власністю шляхом виселення відповідачів з належного позивачу житлового будинку АДРЕСА_1.

Обґрунтовуючи свій позов ОСОБА_5 вказує на те, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1. У вказаному будинку зареєстровані та проживають його колишня дружина ОСОБА_3, його донька ОСОБА_6 та повнолітній внук ОСОБА_7. На даний час сімейні стосунки з відповідачами припинені та фактично склались неприязні стосунки. Договору оренди чи іншого договору на користування житловим приміщенням, що перебуває у власності позивача відповідачі не укладали. Тому, позивач вважає, що вправі усунути порушення свого права власності, яке не пов'язане із позбавленням володіння житловим будинком, шляхом виселення відповідачів.

Заочним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 листопада 2014 року позов ОСОБА_5 задоволено та ухвалено виселити ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 із вказаного житлового будинку без надання іншого житлового приміщення. Судом вирішено питання судових витрат.

Це рішення в апеляційному порядку оскаржила відповідач ОСОБА_3 Вважає його незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушення норм матеріального і процесуального права. Зазначає, що не була належним чином повідомлена про час та місце судового розгляду, не брала участі в судовому засіданні і не отримувала оскаржуваного рішення, а відтак була позбавлена права брати участь в судовому засіданні, висловлювати свої доводи та заперечення, надавати докази. Крім того стверджує, що при постановленні рішення суд не врахував, що позивач та апелянт перебували у зареєстрованому шлюбі, заселилися у спірний будинок та постійно проживають там як члени сім`ї. Апелянт зазначає, що відповідно до ст.156 ЖК України вона нарівні з власником будинку користується цим жилим приміщенням і підстав, визначених ст.116 ЖК України для її виселення немає. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_5 ( а.с. 132-135).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4на обґрунтування апеляційної скарги, заперечення на скаргу представника позивача ОСОБА_2 дослідивши матеріали вказаної цивільної справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтями 10, 60 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Положеннями ст.212 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Однак вказане рішення суду цим вимогам процесуального Закону в повній мірі не відповідає.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідачами ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вказане рішення не оскаржено, а відповідач ОСОБА_3 не наділена будь-якими представницькими функціями діяти від інших відповідачів, представляти їх права та інтереси і фактично оскаржила це рішення в своїх інтересах.

Як вбачається з матеріалів справи та беззаперечно встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_5 є одноособовим власником житлового будинку АДРЕСА_1, в якому, окрім власника, зареєстровані та проживають інші особи: його колишня дружина ОСОБА_3, з якою шлюб розірвано за рішенням суду в 1986 році, його донька ОСОБА_6 та повнолітній внук ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 16.03.2011 р. (а.с.4); свідоцтвом про розірвання шлюбу НОМЕР_2 від 26.12.1986 р.(а.с.11); довідкою №2610 від 07.08.2013 року, що видана виконавчим комітетом Пустомитівської міської ради (а.с. 25) та Будинковою книгою на житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 26-32).

Звертаючись з позовом до ОСОБА_3 про її виселення із будинку АДРЕСА_1, позивач виходив із того, що він є одноособовим власником цього будинку, з відповідачкою втрачені будь-які сімейні стосунки які переросли в неприязні стосунки, остання має у власності квартиру і будинок, не укладала з ним договору найму та чинить йому перешкоди у користуванні своїм будинком, як власністю, постійно створює конфліктні ситуації.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, фактично погодився з цими доводами позивача, та при вирішенні спору виходив із положень ст.ст.386,391 ЦК України і положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо непорушності та захисту права власності.

Однак колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не вірно встановив характер спірних правовідносин та дійшов хибного висновку щодо вирішення спору лише з огляду на принципи непорушності прав власності, не звернувши увагу на те, що в даному випадкуст.391 ЦК України та інші правові норми, що регулюють ці правовідносини, не є самостійною підставою для виселення відповідача з будинку, в який вона вселилась як член сім`ї власника, так як спірні правовідносини пов'язані з користуванням відповідачем ОСОБА_3, як колишнім членом сім'ї власника будинку, вказаним житлом, що регулюється нормами житлового законодавства України.

Статтею 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст.109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Положеннями ст.156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних стосунків з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно з вимогами ст.157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

У відповідності до положеньст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Однак судом не встановлено жодних фактичних і правових підстав, визначених ст.116 ЖК України, для виселення ОСОБА_3. Окрім того, як вбачається зі змісту позовної заяви ОСОБА_5, позивач не заявляв позовні вимоги щодо виселення вказаного відповідача з цих підстав.

Окрім того, висновки суду щодо наявності обставин, які б свідчили про чинення ОСОБА_3перешкод ОСОБА_5. у користуванні ним своєю власністю фактично не встановлено належними і допустимими доказами, не робиться посилання на такі і в рішенні суду.

Таким чином, судова колегія вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про наявність підстав щодо виселення відповідача ОСОБА_3. зі спірної квартири та безпідставно в задовольнив позов ОСОБА_5 в цій частині.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду про задоволення позову ОСОБА_5 про виселення ОСОБА_3і ухвалення нового рішення про відмову у задоволення цих позовних вимог.

З огляду на положення ст.303 ЦПК України, виходячи із меж апеляційного розгляду справи, в решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

У відповідності до ст.88 ЦПК України з позивача ОСОБА_5 слід стягнути судовий збір в дохід держави в розмірі 121 грн.80 коп..

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, ст.309, ст.313, ч.2 ст.314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 листопада 2014 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_5 щодо усунення перешкод в користуванні приватною власністю та виселення ОСОБА_3 з будинку скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_5 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 в дохід держави 121 грн.80 коп. судового збору.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскарженим у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Штефаніца Ю.Г.

Судді: Бойко С.М.

Береза В.І.