АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 171/2074/14-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження №22-ц/774/761/К/15 суддя Чумак Т.А.
Категорія - 55 ( І ) Суддя-доповідач - Зубакова В.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді: Зубакової В.П.

суддів: Бондар Я.М., Соколан Н.О.

при секретарі: Петренко К.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агростандарт", ОСОБА_3 про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за час затримки розрахунку та компенсації у зв'язку з працею у неробочі дні.

Особи, які беруть участь у розгляді справи:

позивач ОСОБА_2, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агростандарт" (надалі - ТОВ "Агростандарт"), ОСОБА_3 про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за час затримки розрахунку та компенсації у зв'язку з працею у неробочі дні.

В обґрунтування позову зазначила, що з вересня 2002 року була прийнята на посаду продавця бакалійного відділу з продажу спиртних напоїв та виробів в магазині "Центральний-1" ТОВ "Агростандарт".

15 липня 2010 року позивач вийшла з декретної відпустки і з 21 серпня 2010 року її було тимчасово, без згоди, переведено продавцем рибного відділу, який згодом було поєднано з м'ясним відділом, де вона працювала до 03 жовтня 2010 року за графіком з 8-00 годин до 23-00 годин без перерви на обід. При цьому, роботодавцем було встановлено наступний графік роботи: два тижні роботи через два тижні відпочинку, однак, через відсутність зміни, позивач фактично два місяці працювала без вихідних.

04 жовтня 2010 року позивач передала зміну та відбула на двотижневий відпочином, а згодом завідуюча магазином повідомила її про вивільнення зайвих працівників (у тому числі й позивача) та утримання з її заробітної плати коштів за рибні коктейлі, в яких збіг термін реалізації.

18 жовтня 2010 року позивач вийшла з відгулу, однак не була допущена до робочого місця та повідомлена про проведену реорганізацію.

13 грудня 2010 року позивач була звільнені із займаної посади та при неодноразових зверненнях до суду довідалася про порушення відповідачем її трудових прав.

Неправомірними діями відповідача їй завдано моральних страждань, які виявилися в постійному занепокоєнні та хвилюванні в результаті отриманого стресового стану та емоційного перенавантаження, що призвело до погіршення її здоров'я, головного болю, з встановленням наступних діагнозів: мігрень та вегето-судинна дистонія.

Уточнивши позовні вимоги, просила суд: стягнути з ТОВ "Агростандарт" на її користь нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 04 жовтня 2010 року по 13 грудня 2010 року в сумі 3 600,00 грн. та компенсацію в розмірі середнього заробітку за затримку з розрахунку за період з 15 липня 2010 року по 13 грудня 2010 року за розрахунком наведеним у позові, що становить на момент звернення до суду 87 360,00 грн.; стягнути з ТОВ "Агростандарт" на її користь компенсаційні кошти за працю у неробочі (вихідні та святковий день) в розмірі 6 500,00 грн.; стягнути з ТОВ "Агростандарт" на її користь 5 000,00 грн. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.

Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Судові витрати віднесено на рахунок держави.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи.

Суд відмовив у витребуванні важливих доказів та допиті причетних до цього свідків.

При цьому, судом не було враховано п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року, де зазначено, що якщо буде встановлено, на порушення ст. 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних на те підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв'язку з цим середнього заробітку за час вимушеного прогулу (ст. 235 КЗпП України).

Суд не звернув увагу на те, що рішенням суду вже було встановлено порушення роботодавцем норм трудового законодавства та відсутність табелів обліку робочого часу, а тому суд мав би застосувати для розрахунку заробітної плати суму 1 820 грн., яка підтверджується оригіналом фінансового документу за вересень 2010 року.

Крім того, судом не враховано норми ст. 237-1 КЗпП України та не взято до уваги, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням її трудових прав.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_2, яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та письмових заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 18.11.2013 року ОСОБА_2 поновлено на посаді продавця продтоварів магазину "Центральний" м. Апостолове ТОВ "Агростандарт", стягнуто з ТОВ "Агростандарт" на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 30961 грн. 25 коп., зобов'язавши відповідача провести відрахування прибуткового податку та інших обов'язкових платежів, також стягнуто моральну шкоду в сумі 1000 грн., незаконно утриманні кошти в розмірі 584 грн. 89 коп., всього стягнуто в сумі 31640 грн. 89 коп. (а.с.7-12).

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20.01.2014 року рішення Апостолівського районного суду від 18.11.2013 року скасовано в частині визнання незаконними та скасування наказів про псування товару, стягнення нестачі та стягнення з ТОВ "Агростандарт" на користь позивача незаконно утриманих коштів в сумі 584 грн. 89 коп. та відмовлено в задоволенні цих позовних вимог. В іншій частині рішення Апостолівського районного суду від 18.11.2013 року залишено без змін (а.с.13-18).

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.12.2012 року встановлено, що позивачу у серпні 2010 року нараховано 750 грн., утримано податків та інших обов'язкових платежів 74 грн. 59 коп., до видачі 675 грн. 14 коп., у вересні 2010 року нараховано 895 грн., утримано 105 грн. 41 коп., до видачі 789 грн. 59 коп., у жовтні 2010 року нараховано 88 грн., утримано 3 грн. 61 коп., до видачі 84 грн. 39 коп.

Судом також встановлено, що позивач стала до роботи після відпустки по догляду за дитиною 06.08.2010 року та їй була нарахована заробітна плата за час роботи з 06.08.2010 року, а саме за серпень 2010 року заробітна плата була виплачена роботодавцем самостійно, а заробітна плата за вересень та жовтень 2010 року з врахуванням стягнень за нестачу та псування товару в сумі 289 гр. 09 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.12.2010 року по 24.12.2012 року підлягає стягненню з відповідача у судовому порядку, а також встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача за серпень-вересень 2010 року становить 58 гр. 75 коп., в місяць відпрацьовано 15 робочих днів (а.с.72-76).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що остання не працювала у період з 04 жовтня 2010 року по 13 грудня 2010 року та заробітна плата їй не нараховувалась, до роботи у вихідні дні ОСОБА_2 не залучалась та норми тривалості її робочого часу узгоджується з приписами ч. 3 ст. 107 КЗпП України, що встановлено судовими рішеннями, які набрали законної сили, а вимоги щодо стягнення компенсації за затримку розрахунку та моральної шкоди є похідними до вимог про стягнення заробітної плати.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, згідно зі ст. 15 ЦПК України загальні суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Статтями 3, 4 ЦПК України передбачено право кожної особи, в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, які суд захищає у спосіб, визначений законом.

Відповідно до ч.1 ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Як вбачається з табелів обліку робочого час, у період з 04 жовтня 2010 року по 13 грудня 2010 року Богдан (дошлюбне прізвище Теребюк) Ю.А. не працювала та роботодавцем ТОВ "Агростандарт" заробітна плата їй не нараховувалась, а тому позовні вимоги про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, за цей період є неналежним способом захисту порушеного права та задоволенню не підлягають.

Доводи позивача про те, що у спірний період вона працювала на ТОВ "Агростандарт" колегією суддів відхиляються, як такі, що не підтверджені жодним належним та допустимим доказом у розумінні ст.ст. 57-60 ЦПК України, а допитані у суді першої інстанції свідки підтверджують лише факт перебування ОСОБА_2 у цей період в приміщенні магазину "Центральний" ТОВ "Агростандарт", а не безпосереднє виконання нею своїх посадових обов'язків.

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року, як на підставу задоволення цих позовних вимог, колегією суддів відхиляються, оскільки вони стосуються позовів про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у випадку, якщо буде встановлено, що роботодавець у порушення ст. 46 КЗпП України із власної ініціативи без законних на те підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, тоді як, предметом даного позову є стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, а не середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги про стягнення компенсації в розмірі середнього заробітку за затримку заробітної плати за період з 15 липня 2010 року по 13 грудня 2010 року є похідними від позовних вимог про стягнення заробітної плати, а тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку щодо відсутності підстав для їх задоволення.

Згідно ст. 107 КЗпП України робота у святкові і неробочі дні оплачується у подвійному розмірі, а згідно частини третьої цієї статті на бажання працівника, який працював у світкові і неробочі дні, йому може бути наданий інший день відпочинку.

Як встановлено рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.12.2012 року позивач працювала в магазині "Центральний" ТОВ "Агростандарт" з 06 серпня 2010 року, відпрацювавши при цьому у серпні та вересні по 15 днів. Вказане рішення набрало законної сили, а тому, згідно ч.3 ст.61 ЦПК України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач у спірний період (з 06 серпня 2010 року по 04 жовтня 2010 року) працювала по 15 днів щомісяця, а інші дні місяця були вихідними, що узгоджується з положеннями ч.3 ст.107 КЗпП України, тому підстав для стягнення компенсації за працю у неробочі дні не має.

Вимоги про стягнення моральної шкоди в зв'язку з порушенням трудових прав є похідними від вищевказаних позовних вимог, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у їх задоволенні з наступних підстав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 2371 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Оскільки, позивачем не доведено порушення роботодавцем ТОВ "Агростандарт" її трудових прав, які предметом даного позову (наявність підстав для стягнення з відповідача нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 04 жовтня 2010 року по 13 грудня 2010 року, компенсації в розмірі середнього заробітку за затримку з розрахунку за період з 15 липня 2010 року по 13 грудня 2010 року та компенсації за працю у неробочі), відсутні правові підстави для захисту її трудових прав та компенсації моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішенням суду вже було встановлено порушення її трудових прав, колегією суддів відхиляються, оскільки, як вбачається з рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 18.11.2013 року, судом вже було вирішено питання про стягнення моральної шкоди, завданої ОСОБА_2 порушенням її трудових прав в зв'язку із звільненням, а встановлення рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.12.2012 року порушення трудових прав ОСОБА_2 не є підставою для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди при розгляді даної цивільної справи, оскільки нею не ставиться питання про відшкодування моральної шкоди завданої їй при обставинах, встановлених цим рішенням.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Таким чином, установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги позивачем не доведені та не обґрунтовані, а тому підлягають відхиленню.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає рішення суду ухваленим з дотриманням норм матеріального і процесуального права, яке зміні чи скасуванню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 - відхилити

Рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: