Ічнянський районний суд Чернігівської області
Справа № 733/1347/15-ц
№ 2/733/623/15
Рішення

Іменем України

"27" серпня 2015 р. м. Ічня

Ічнянський районний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді Овчарика В.М.,

за участю секретаря Мошенець Л.М.,

представника позивача ОСОБА_1 та

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ічня цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсною частину правочину,

встановив:

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому, з посиланням на норми ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів», просить визнати недійсними пункти 4.4. та 4.5 Договору кредиту № 10-29/4349 від 08 жовтня 2007 року посилаючись на те, що він зазначеної вище дати та року уклав договір кредиту з акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого стало ПАТ «Укрсоцбанк», відповідно до якого отримав від останнього кредит у розмірі 281 600 доларів США на придбання нерухомого майна трикімнатної квартири АДРЕСА_1, яку передав Укрсоцбанку в іпотеку. 26 грудня 2014 року «Укрсоцбанк» відступив своє право вимоги за кредитним договором на користь ТОВ «Фінансова компанія» «Довіра та Гарантія» на підставі договору про відступлення права вимоги. Цього ж самого дня останнє відступило право вимоги за кредитним договором ОСОБА_4 на підставі договору про відступлення права вимоги № 86/ФК-14. На момент набуття відповідачем права вимоги кредитний договір містив пункти 4.4. та 4.5. 18 червня 2015 року відповідач звернувся до нього з вимогою від 17 червня 2015 року, в якій вимагає погашення заборгованості за кредитним договором протягом одного робочого дня з посиланням на зазначені вище пункти кредитного договору, які, на думку позивача, істотно звужують його права як споживача, оскільки позбавляють можливості усунути допущені порушення умов кредитного договору протягом розумного строку, які викладені в імперативній формі і не містять положень про умови, за яких відповідна вимога втрачає чинність, як це передбачено абз. 2 ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримав і просив його задовольнити із зазначених у ньому підстав.

Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити позивачу у задоволенні його позову з посиланням на те, що позивачем не наведено належних та допустимих доказів того, що Кредитний договір було укладено особами, які не мали достатнього обсягу цивільної дієздатності, або того, що їх волевиявлення не було вільним чи не відповідало їх внутрішній волі. Хоча зміст пунктів 4.4 та 4.5 Кредитного договору і відрізняється від положень абз. 2 ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», його сторони не були позбавлені права визначати умови Кредитного договору на власний розсуд з огляду на приписи ч. 2 ст. 6 та ч. 1 ст. 627 ЦК України стосовно свободи договору. Водночас недійсність пунктів 4.4 та 4.5 Кредитного договору для відповідача не носить принципового характеру, адже правові наслідки неналежного виконання умов Кредитного договору і без того чітко врегульовані чинним законодавством України, Зокрема Законом України «Про захист прав споживачів» та Главою 71 ЦК України, тому практична необхідність у деталізації правових наслідків неналежного виконання умов Кредитного з боку позивача відсутня як така. На його думку, намагання позивача визнати у судовому порядку окремі положення Кредитного договору недійсними спрямовані на відволікання уваги від належного виконання умов договору.

Позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не з»явилися.

Заслухавши пояснення представників сторін, та дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.

У судовому засіданні встановлено, що 08 жовтня 2007 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого стало ПАТ «Укрсоцбанк», та позивачем ОСОБА_3 був укладений договір кредиту № 10-29_4349, відповідно до якого останній отримав споживчий кредит у розмірі 281 600 доларів США на придбання нерухомого майна трикімнатної квартири АДРЕСА_1 (а.с. 5-10), яку передав Укрсоцбанку в іпотеку (а.с. 11-14).

26 грудня 2014 року ПАТ «Укрсоцбанк» відступило своє право вимоги за кредитним договором на користь ТОВ «Фінансова компанія» «Довіра та Гарантія» на підставі договору про відступлення права вимоги (а.с. 15-17).

Цього ж самого дня останнє відступило право вимоги за кредитним договором ОСОБА_4 на підставі договору про відступлення права вимоги № 86/ФК-14 (а.с. 18-20).

18 червня 2015 року відповідач ОСОБА_4 звернувся до позивача з вимогою від 17 червня 2015 року про погашення заборгованості за кредитним договором протягом одного робочого дня (а.с. 22).

Відповідно до ч. 1 ст. 510 ЦК України, сторонами у зобов»язанні є боржник і кредитор.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов»язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Частиною 1 ст. 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов»язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

З урахуванням зазначених вище договорів відступлення права вимоги, сторонами кредитного договору слід вважати ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та закону і одностороння відмова від зобовязання чи зміна його умов не допускається.

Згідно ч. 2 ст. 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України обумовлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позивач та його представник не надали належних та допустимих доказів того, що Кредитний договір було укладено особами, які не мали достатнього обсягу цивільної дієздатності, або того, що їх волевиявлення не було вільним чи не відповідало їх внутрішній волі.

І хоча зміст пунктів 4.4 та 4.5 Кредитного договору і відрізняється від положень абз. 2 ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», його сторони не були позбавлені права визначати умови Кредитного договору на власний розсуд з огляду на приписи ч. 2 ст. 6 та ч. 1 ст. 627 ЦК України стосовно свободи договору.

Свобода договору проявляється у можливості сторін на власний розсуд визначати умови договору, які і становлять його зміст. Винятком є умови, які конкретно передбачені законом щодо того чи іншого виду договорів. Змістом договору є умови, які сторони передбачили в угоді.

Відповідно до п.п. 3.3.5. Договору, Позичальник зобов»язаний суворо дотримуватися положень цього Договору, а також договорів, визначених п. 1.3. та п.п. 3.3.4. цього Договору.

Із копії вимоги відповідача, направленої позивачу 17 червня 2015 року вбачається, що останній заборгованість з погашення тіла ОСОБА_5 сплатив тільки по грудень 2008 року включно, у січні 2009 року лише на суму 577 доларів США 66 центів, а заборгованість за інші періоди взагалі є непогашеною. Сума ж загальної заборгованості складає 285 527 доларів США 87 центів.

З цього вбачається, що позивач вже досить довгий період не сплачує заборгованість за ОСОБА_5, згідно з означеним графіком, будь-яких доказів його намагання врегулювати це питання з відповідачем та бажання сплачувати в подальшому кредитні кошти він, як і його представник, суду не надали, а тому, на думку суду, визнання недійсними пунктів 4.4 та 4.5 Кредитного договору є намагання позивача відволікти увагу від належного виконання умов цього договору.

З урахуванням викладеного вище, суд вважає, що у задоволенні позову ОСОБА_3 слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 6, 203, 215, 217, 251, 252, 509, 510, 512, 514, 525, 526, 627, 1049, 1054 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсною частину правочину відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Чернігівської області через Ічнянський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддя В.М.Овчарик