У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитними договорами за касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_3 на ухвалу апеляційного суду Харківської області від 13 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2009 року публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») звернулося до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 26 грудня 2007 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 215 тис. доларів США зі сплатою процентів у розмірах, передбачених договором, з кінцевою датою погашення кредиту - 26 грудня 2022 року. У забезпечення виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором 26 грудня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 укладено договір поруки. Зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_3 виконані не були, у зв'язку з чим станом на 6 жовтня 2009 року утворилася заборгованість у розмірі 1 850 051 грн 86 коп.

Крім того, позивач, уточнивши позовні вимоги, зазначав, що 29 березня 2006 року було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав ОСОБА_3 кредит у розмірі 23 228 доларів США зі сплатою 12 % річних на строк до 25 березня 2011 року. У забезпечення виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором було укладено договір застави, предметом якого є легковий автомобіль RENAULT MEGAN SCENIC, державний номерний знак НОМЕР_1. Однак умови кредитного договору виконані не були й станом на 27 листопада 2009 року утворилася заборгованість у розмірі 109 528 грн 73 коп.

Також 8 червня 2006 року укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав ОСОБА_3 кредит у розмірі 100 тис. доларів США зі сплатою 11 % річних на строк до 8 червня 2021 року. Цього ж дня з ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, предметом якого є належна на праві власності останньому квартира АДРЕСА_1. Проте умови кредитного договору також виконані не були, у зв'язку з чим станом на 27 листопада 2009 року утворилася заборгованість у розмірі 835 642 грн 46 коп.

Ураховуючи викладене, позивач, уточнивши позовні вимоги, просив суд стягнути з ОСОБА_3 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 29 березня 2006 року в розмірі 12 179 доларів США, що є еквівалентом 96 338 грн 94 коп., та за кредитним договором від 8 червня 2006 року в розмірі 102 695 доларів 76 центів США, що є еквівалентом 812 313 грн 19 коп.; стягнути солідарно з відповідачів на користь банку заборгованість за кредитним договором від 26 грудня 2007 року в розмірі 224 066 доларів 08 центів США, що є еквівалентом 1 772 340 грн 28 коп. (тіло кредиту з процентами) і 93 002 грн 17 коп. штрафних санкцій.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 серпня 2013 року ПАТ «ОТП Банк» замінено на товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна»).

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2013 року, уточненим ухвалою цього ж суду від 14 березня 2014 року про виправлення описки, позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від 26 грудня 2007 року в розмірі 1 865 342 грн 45 коп.Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від 8 червня 2006 року в розмірі 812 313 грн 19 коп. У решті позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 1 липня 2014 року за апеляційною скаргою ТОВ «ОТП Факторинг Україна» рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову скасовано, ухвалено нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за договором кредиту від 29 березня 2006 року в розмірі 12 179 доларів 54 центи США, що є еквівалентом 96 338 грн 94 коп. У решті - рішення суду залишено без змін.

Додатковим рішенням апеляційного суду Харківської області від 19 серпня 2014 року вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 15 грудня 2014 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2013 року та ухвалу цього ж суду від 14 березня 2014 року, рішення апеляційного суду Харківської області від 1 липня 2014 року та додаткове рішення цього ж суду від 19 серпня 2014 року за апеляційною скаргою ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_3, скасовано. У задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитними договорами відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 березня 2015 року касаційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено. Рішення апеляційного суду Харківської області від 15 грудня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 13 травня 2015 року за апеляційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником - ОСОБА_3, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, рішення апеляційного суду Харківської області від 1 липня 2014 року та додаткове рішення цього ж суду від 19 серпня 2014 рокузалишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просять оскаржуване судове рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна», суд першої інстанції виходив із того, що згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, оскільки ОСОБА_3 свої зобов'язання за кредитними договорами не виконав, це є підставою для стягнення з нього грошових коштів за цими договорами, однак у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, зазначивши також, що ОСОБА_5 при укладанні договору поруки підтвердила свою згоду на коригування плаваючої процентної ставка по кредиту, яка підлягала корегуванню протягом дії цього договору щоразу після перебігу кожного (дванадцятого) календарного місяця, починаючи з дати укладення цього договору, а також на коригування плаваючої процентної ставки за користування кредитом впродовж першого року дії цього договору після перебігу (одинадцятого) календарного місяця, починаючи з дати укладення цього договору.

Проте повністюпогодитись із таким висновкомапеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються: узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Таким вимогам закону ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 29 березня 2006 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого останньому надано кредит у розмірі 23 228 доларів США зі сплатою 12 % річних на строк до 25 березня 2011 року. У забезпечення виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором з останнім укладено договір застави, предметом якого є легковий автомобіль RENAULT MEGAN SCENIC, державний номерний знак НОМЕР_1.

8 червня 2006 року було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав ОСОБА_3 кредит у розмірі 100 тис. доларів США зі сплатою 11 % річних на строк до 8 червня 2021 року. Цього ж дня з ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, предметом якого є належна на праві власності останньому квартира АДРЕСА_1.

26 грудня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 215 тис. доларів США зі сплатою процентів у розмірах, передбачених договором, з кінцевою датою погашення кредиту - 26 грудня 2022 року. У цей же день, у забезпечення виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки.

Умови кредитних договорів ОСОБА_3 виконані не були.

10 грудня 2010 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» придбало у ПАТ «ОТП Банк» кредитний портфель, тобто набуло права вимоги до боржників ПАТ «ОТП Банк», у тому числі до ОСОБА_3

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У ч. 1 ст. 553 ЦК Українипередбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Уразі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений ч. 4ст. 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Частина 4 ст. 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення ч. 4 ст. 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення ч. 4 ст. 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення ч. 4 ст. 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, виходячи з положень другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року № 6-53цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Так, згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором, укладеним 26 грудня 2007 року, прострочення чергового платежу на виконання основного зобов'язання за кредитним договором відбулось з 1 грудня 2008 року.

Отже, шестимісячний строк пред'явлення вимоги до поручителя, ОСОБА_5, сплив 1 червня 2009 року, а позов до поручителя пред'явлено 15 жовтня 2009 року.

Також судом установлено, що ОСОБА_3, підписавши кредитний договір від 26 грудня 2007 року, надав письмову згоду на можливість односторонньої зміни банком процентної ставки за кредитним договором з дотриманням передбаченої процедури.

Проте банк не направив йому письмового повідомлення щодо встановлення нової процентної ставки з урахуванням ставки FIDR (фактично діюча на дату коригування), чим порушив права позичальника, як споживача.

При цьому матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували прийняття відповідного рішення про підвищення процентної ставки з 5, 99 % річних до 13,49 %, а потім до 16,49 %, обґрунтованості встановлення розміру ставки FIDR та, що позичальник і поручитель повідомлялися про підвищення процентної ставки.

Разом з тим боржник вважається належним чином повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, коли банком не лише відправлено на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й доведено факт його вручення адресатові під розписку.

Крім того, попередньої згоди поручителя на зміну умов основного договору недостатньо, оскільки це не звільняє сторони основного зобов'язання від узгодження цих змін із поручителем, оскільки договором поруки від 26 грудня 2007 року не передбачено, що такі зміни проводяться без їх узгодження (додаткового повідомлення), і докази такого узгодження відсутні.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року № 6-100цс12 та від 5 червня 2013 року № 6-43цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Проте апеляційний суд у порушення ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК Українина зазначені вимоги закону та обставини справи уваги не звернув, не встановив дійсних прав і обов'язків сторін, які випливають з кредитних договорів та договору поруки, не перевірив доводів відповідачів щодо письмового повідомлення про встановлення нової процентної ставки й збільшення обсягу відповідальності поручителя без його згоди, не перевірив строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя та дійшов передчасного висновку про залишення в силі рішення суду першої інстанції, що свідчить про його необґрунтованість та незаконність.

Також апеляційний суд не врахував, що згідно з ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Скасовуючи попереднє судове рішення апеляційного суду, суд касаційної інстанції в ухвалі від 11 березня 2015 року зазначив про необхідність з'ясування фактичних обставин справи та врахування, що належним виконанням зобов'язання з боку боржника є повернення кредиту у строки, у розмірі та у валюті, визначеними кредитним договором.

При цьому ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не доводило суму заборгованості в гривні, яку було стягнуто з відповідачів, оскільки і позовні вимоги, і розрахунок заборгованості було визначено в іноземній валюті - доларах США.

Розрахунок заборгованості за кредитними договорами у валюті - гривня, у матеріалах справи відсутній, у зв'язку з чим неможливо встановити правильність стягнення відповідного розміру заборгованості та нарахованих штрафних санкцій та не вказано, яким чином грошові кошти переведені в гривню.

Отже, апеляційний суд зазначені вимоги закону не врахував та на власний розсуд конвертував зобов'язання в іноземній валюті в гривневе зобов'язання.

Крім того, апеляційний суд порушив вимоги ЦПК України про повноваження апеляційного суду і, переглядаючи судове рішення після скасування судом касаційної інстанції, не лише залишив рішення суду першої інстанції без змін, а й судове рішення апеляційного суду, що не є його процесуальним повноваженням.

За таких обставин, коли фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. ст. 303, 304 ЦПК України, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого судового рішення із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду Харківської області від 13 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф.Хопта

В.А.Черненко

С.П.Штелик