Справа № 265/3176/15-ц
Провадження № 2/265/1561/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2015 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді - Щербіна А.В.,

при секретарі Карповій Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення суми боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

21 травня 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області із позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики. В обгрунтування якого зазначив, що 13 січня 2015 року між ним та відповідачем було укладено договір позики на суму 20000,00 доларів США зі строком повернення 31 березня 2015 року (надалі Договір позики). У визначений строк, відповідач суму позики не повернув. Станом на 18 травня 2015 року сума боргу складає 413964,00 гривень, виходячи з офіційного курсу НБУ за 100 доларів США 2069,82 грн. Крім того, п.4 Договору позики сторони погодили, що у випадку прострочки повернення позики, позичальник сплачує позикодавцю штраф у розмірі 10 процентів від суми позики за кожний день прострочки. На моменти подачі позову, строк прострочки виконання грошового зобовязання складав 48 днів. Таким чином, сума штрафу становила 9600,00 доларів США або 198702,00 грн. Також, позивач зазначив, що відповідач повинен сплатити йому індекс інфляції та 3 процента річних, відповідно до ст.625 ЦК України, що становить 1633,17 грн. Посилаючись, зокрема на ст.ст.530, 533, 625, 1046, 1050 ЦК України, просив суд: стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь суму боргу за Договором позику у розмірі 614299,17 грн., а також суму судового збору в розмірі 3650,00 грн.

В судовому засіданні, позивач ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити. Щодо розміру штрафу, то він зазначив, що його розмір визначався виходячи з можливості отримати певний дохід, якщо б грошові кошти не були надані у позику відповідачу.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги визнав у повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення позивача та відповідача, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши у сукупності надані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 13 січня 2015 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики. Відповідно до умов якого, позивач ОСОБА_1 передав у власність відповідача ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 20000,00 доларів США, а відповідач ОСОБА_2 зобовязався повернути вказану суму позики в строк, не пізніше 31 березня 2015 року. Сторони по договору передбачили, що позика надається без нарахування процентів (а.с.7).

Крім того, у п.4 Договору позики сторони погодили, що у випадку прострочки повернення позики, позичальник сплачує позикодавцю штраф у розмірі 10 процентів від суми позики за кожний день прострочки.

На підтвердження реальності укладання договору позики, відповідач ОСОБА_2 надав позивачу ОСОБА_3 розписку про отримання грошових коштів у розмірі 20000,00 доларів США (а.с.8).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частина 1 ст.530 ЦК України передбачає, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. При цьому, ч.3 цієї статті передбачає, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Суду не надано доказів та сторонами не заперечується та обставина, що відповідачем ОСОБА_2 сума позики, на час розгляду справи у суді, так й не була повернута.

Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Стаття 533 ЦК України передбачає, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, з урахуванням позиції позивача ОСОБА_1 щодо визначення дати платежу 18 травня 2015 року, встановленого Національним банком України офіційного курсу гривні до 100 доларів США (2069,8242 грн.), суд приходить до висновку, що позовна вимога в частині стягнення суму позики у розмірі 413964,00 гривень є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, позовна вимога про стягнення 3 процентів річних за період з 01.04.2015 по 18.05.2015 року в сумі 1633,17 гривень (413964 х 3 / 100 / 365 х 48), також є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Щодо стягнення суми штрафу, то суд виходить з правової позиції Верховного Суду України, висловленої ним в Узагальнені «Аналіз практики застосування ст.625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві» від 01.07.2014 року. Яке розяснює, статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Формами неустойки є штраф і пеня. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч.2 ст.549 ЦК). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК).

Неустойка має подвійну правову природу. До настання строку виконання зобов'язання неустойка є способом його забезпечення, а в разі невиконання зобов'язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов'язання боржником. Разом з тим пеня за своєю правовою природою продовжує стимулювати боржника до повного виконання взятих на себе зобов'язань і після сплати штрафу, тобто порівняно зі штрафом є додатковим стимулюючим фактором. Після застосування такої відповідальності, як штраф, який має одноразовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов'язання, пеня продовжує забезпечувати та стимулювати виконання боржником свого зобов'язання.

З п.4 Договору позики вбачається, що сторонами погоджена неустойка у вигляді штрафу, в той же час, механізм його нарахування не узгоджується з порядком передбаченим ч.3 ст.549 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. При цьому, ч.4 ст.60 ЦПК України передбачає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем, суду не надано доказів того, що сторонами під час укладання договору позики, неустойка визначалася як пеня.

Таким чином, суд приходить до висновку, що сторонами за договором позики погоджена неустойка у вигляді штрафу, який за своїм змістом має разовий характер. Отже, суд приходить до висновку, що вимога в частині стягнення суми штрафу в розмірі 198702,00 грн. є необґрунтованою, а задоволенню підлягає сума у розмірі 4139,64 гривні (200 (10% від 20000) х 20,6982 (курс НБУ за 1 долар США станом на 18.05.2015 року).

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Позивачем ОСОБА_1 сплачено сума судового збору у розмірі 3654,00 гривень.

Таким чином, з урахуванням вимог пропорційності, з відповідача ОСОБА_2 підлягає стягненню також сума судового збору в розмірі 2496,70 гривень.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.10, 11, 57, 60, 88, 209, 213-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення суми боргу за договором позики задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (податковий номер НОМЕР_2) суму позики в розмірі 413964,00 гривень, 3 процента річних у сумі 1633,17 гривень, штраф у розмірі 4139,64 гривні та суму судового збору в розмірі 2496,70 гривень, а всього 422233 (чотириста двадцять дві тисячі двісті тридцять три) гривні 51 копійка.

3. В решті позовних вимог відмовити.

4. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

5. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Донецької області через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.В. Щербіна