Справа № 463/6193/11 Головуючий у 1 інстанції: Шеремета Г.І.
Провадження № 22-ц/783/1466/15 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2015 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Богонюка М.Я., Гриновця Б.М.,

при секретарі: Жукровській Х.І.,

з участю: представника апелянта ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представника відповідачів Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області - Квасніцького О.В.,

представника прокуратури Львівської області - Заєць І.Є.,

представника Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВСУ у Львівській області - Сидор О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 12 грудня 2014р.,

в с т а н о в и л а:

В грудні 2011р. ОСОБА_2 звернулась в суд із позовом до Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області, прокуратури Львівської області, Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВСУ у Львівській області про відшкодування матеріальної і моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що в 2005 р. відносно неї була порушена кримінальна справа за ознаками злочину передбаченого ст.190 КК України. 06.05.2005р. їй було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 21.06.2006р. її було визнано винною та засуджено до 5 років позбавлення волі. Ухвалою Апеляційного суду львівської області від 07.11.2006р. вирок Шевченківського районного суду м. Львова було залишено без змін. 28.02.2008р. ухвалою Верховного суду України вирок Шевченківського районного суду м.Львова та ухвала Апеляційного суду Львівської області були скасовані а справу направлено на додаткове розслідування. Запобіжний захід було змінено і звільнено з під варти негайно. Постановою Шевченківського РВ ЛМУ ГУМВСУ у львівській області від 07.07.2008р. кримінальну справу закрито на підставі п.2 ст.6 КПК України, за відсутністю в її діях складу злочину. Внаслідок незаконних дій працівників органів досудового слідства вона з 06.05.2006р. до 05.03.2008р., тобто 22 місяці утримувалась в місцях позбавлення волі. В результаті незаконного утримання під вартою погіршився її зір і вона стала інвалідом першої групи. В місцях позбавлення волі відчувала як психологічну так і моральну біль. Згідно п.2 ст.2 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" право на відшкодування шкоди в розмірі і в порядку, передбаченим цим Законом, виникає у випадках, зокрема закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеності участі обвинуваченого у вчиненні злочину. У відповідності до ст.1176 ЦК України та вимог вищезгаданого Закону просила суд відшкодувати їй заробіток та інші доходи в сумі 62370 грн., які вона втратила та моральну шкоду в розмірі 2 млн.грн..

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 12 грудня 2014р. в задоволенні позову ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі, посилається на незаконність і необґрунтованість оскаржуваного судового рішення. Вважає, що судом порушено норми матеріального і процесуального права та не повно з'ясовано обставини справи. Зокрема покликається на те, що судом не враховано вимоги п.6 Наказу №106/1131 від 06.03.1996р. "Про затвердження Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду", згідно якого громадянинові відповідний орган, одночасно з повідомленням про закриття справи в стадії дізнання і попереднього слідства або з копією виправдувального вироку, що набрав законної сили, або постановою(ухвалою) суду(судді) направляє повідомлення в якому роз'яснює, куди і протягом якого терміну можна звернутись за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. Проте, жодного повідомлення у встановлений Наказом термін вона не отримала. Зважаючи на те, що її заробіток за 2003р. склав 2835 грн., а відтак вона просить стягнути матеріальну шкоду у розмірі 62370 грн.. Крім того, висновком судово-медичної експертизи підтверджено, що призупинення лікування в період перебування під вартою могло негативно вплинути на таке захворювання як глаукома лівого ока, тобто прискорити прогресування захворювання і зниження гостроти зору. Звертає увагу суду на те, що у зв'язку із перебуванням під вартою їй завдана моральна шкода, вона втратила зір, стала інвалідом першої групи, а відтак вважає, що має право на відшкодування моральної шкоди. Просить оскаржуване рішення скасувати та задоволити її позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення інших учасників щодо задоволення апеляційної, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення Личаківського районного суду м.Львова від 12 грудня 2014р. скасуванню з наступних підстав.

Згідно ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 303 ЦПК Українипід час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст.213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення в не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції, керуючись ст.ст.1176,1167 ЦК України та положеннями Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" виходив з того, що позивач пропустила термін на звернення до суду щодо відшкодування шкоди на підставі ст.1176 ЦК України. Крім того, оскільки обов'язковою умовою відповідальності за ст.1167 ЦК України є вина, а така судом не встановлена, то відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди.

Проте, погодитись з такими висновками суду, колегія суддів не може з таких підстав.

Відповідно до ст.11 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду"у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до статті 2 цього Закону орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, прокурор або суд зобов'язані роз'яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди.

Згідно п.11 Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України № 6/5/3/41 від 04.03.96 р. для визначення розміру шкоди, переліченої в пунктах 1, 3, 4 ст.3 Закону, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може звернутися:1)при закритті провадження в справі органами дізнання або слідства Міністерства внутрішніх справ, Генеральної прокуратури і Служби безпеки України - відповідно до цих органів; 2) при винесенні виправдувального вироку або закритті справи судом першої інстанції чи в касаційному або наглядному порядку - до суду, який розглядав справу по першій інстанції; 3) при скасуванні постанови районного (міського) суду (судді) про накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт і закритті справи - в районний (міський) суд (до судді), який розглядав справу про адміністративне правопорушення.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_2 не було роз'яснено порядку поновлення його порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди, щодо позивача не виконано вимог п.11 Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", стосовно направлення йому відповідного повідомлення про можливість звернення протягом шести місяців з моменту отримання останнього до відповідних органів з метою відшкодування шкоди. За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про відсутність у позивача можливості захистити своє право у визначеному порядку, а тому позивач правомірно звернувся з такими вимогами в судовому порядку.

Згідно ст.1176 ЦК Українишкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду встановлюється законом.

Відповідно до п.1 ст.1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду"підставами відшкодування шкоди, завданої громадянинові, крім іншого, є незаконне засудження, незаконне повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконне взяття і тримання під вартою, незаконне проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконне накладення арешту на майно, незаконне відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Згідно п.2 ч.1 ст.2 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду"право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до п.1 ст.3 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду"у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується (повертається): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій.

Відповідно до пунктів 8 та 9 Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" згідно з частиною 1 ст.4 Закону розмір сум, які передбачені п.1 ст.3 Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Розмір цих сум обчислюється виходячи з середньомісячного заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій з заліком заробітку (інших відповідних доходів), одержаного за час відсторонення від роботи (посади), відбування кримінального покарання або адміністративного стягнення у вигляді виправних робіт. Середньомісячний заробіток для визначення розміру відшкодування шкоди обчислюється: для робітників і службовців - у порядку, передбаченому постановами Кабінету Міністрів України від 08.02.95 р. № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати"та від 05.05.95 р. № 348 "Про внесення змін і доповнень до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100".

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як на підставу позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди позивач посилається на ту обставину, що у зв'язку із незаконними діями правоохоронних органів вона втратила заробіток, який згідно декларації про доходи за 2003р. становив 2835 грн..

Разом з тим, в порушення вимог ст.10.60 ЦК України позивачем не надано доказів щодо постійного місця праці та її доходу за 2006р.. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивач перебувала під вартою з 06.05.2006р. до 05.03.2008р.. Станом на 06.05.2006р. позивачці виповнилось 55 років, тобто остання досягла пенсійного віку.

Із врахуванням наведеного, на думку колегії суддів, позивачкою не доведено спричинення матеріальної шкоди у розмірі 62370 грн..

Щодо доводів апеляційної скарги та вимог позивача про відшкодування їй моральної шкоди, то такі на думку колегії є підставними та підлягають до часткового задоволення з огляду на таке.

Матеріалами справи та судом встановлено, що позивач 22 місці перебувала під вартою, що позначилось на звичному способі життя позивача та обмежило її життєві зв'язки, позбавило можливості реалізації нею своїх звичок і бажань, погіршило стан здоров'я внаслідок чого вона втратила зір та отримала першу групу інвалідності по зору.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п.3 Постанови від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до ч.ч.2, 3, ст. 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду"розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Колегія суддів вважає обґрунтованими мотиви спричинення моральної шкоди позивачу.

Відповідно до ст.23 ЦК Україниособа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь - яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь - який її розмір може мати суто умовний характер.

Відповідно до ст.13 ч.ч.2, 3 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, установлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування громадянина під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Із врахуванням наведеного, розмір моральної шкоди не може становити менше ніж 26796 грн.(1218грн.(мінімальна з/пл. станом квітень 2015р.) х 22 місяці = 26796 грн.)

Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а також з врахуванням ст. 23 ЦК України, п.17 Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду", роз'яснень Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №4(з наступними змінами) "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" з відповідача в користь позивач слід стягнути 60000 грн.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в законні силі перебувати не може, воно підлягає скасуванню на підставі п.п.1,3,4 ч.1 ст.309 ЦПК Україниз ухваленням нового рішення про часткове задоволенні позову.

Згідно ч.1 ст.309 ЦПК Українипідставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п.п.1,3,4 ч.1 ст.309, ч.2 ст. 314, ст.ст.316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2014р. - скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України, шляхом списання з розрахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 моральну шкоду в розмірі 60000 грн.(шістдесят тисяч грн.).

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: М.Я.Богонюк

Б.М.Гриновець