АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 2012/1686/2012
Провадження № 22-ц/790/2429/15 Головуючий 1-ї ін-ї. - Макаров В.О.
Категорія - право власності Доповідач - Тичкова О.Ю.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2015 року судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - судді Тичкової О.Ю.,

суддів колегії - Піддубного Р.М., Швецової Л.А.

за участю секретаря - Доля О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 лютого 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до Харківської міської ради, ОСОБА_4 про визнання права власності на житловий будинок та надвірні будівлі в порядку набувальної давності, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на житловий будинок та надвірні будівлі в порядку набувальної давності, -

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2012 року ОСОБА_5 звернулася до суду з дійсним позовом, після уточнення якого просила визнати за нею право власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1, за набувальною давністю, залишити без змін самочинне будівництво, що міститься у складі зазначеного домоволодіння, зобов'язати МіськБТІ внести зміни в інвентарну справу стосовно зміни власника.

В обґрунтування посилалася на те, що на підставі договору безстрокового користування від 07 грудня 1957 року, укладеному між Жовтневою районною радою м. Харкова та ОСОБА_6, останньому була виділена земельна ділянка АДРЕСА_1 для будівництва.

ОСОБА_6 збудував житловий будинок на вказаній земельній ділянці, однак свідоцтва про право власності на житловий будинок йому видано не було.

У 1980 році ОСОБА_6 помер.

ОСОБА_5 зі своїм чоловіком, ОСОБА_7, який помер у 2007 році, протягом тривалого часу і до дня смерті ОСОБА_6, проживали сумісно з ОСОБА_6 однією родиною, надавали йому допомогу, опікувалися ним, так як він в силу віку і стану здоров'я потребував допомоги.

Після смерті останнього та ОСОБА_7 позивач зв'язку із домоволодінням не втратила, продовжила користування ним.

У листопаді 2012 року до суду звернулася ОСОБА_4 із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_5, після уточнення якої просила визнати за нею право власності на житловий будинок літ. "А-1" з надвірними будівлями по АДРЕСА_1, який зареєстровано у КП "Харківське міське БТІ" на її ім'я, визнати за нею право користування земельною ділянкою площею 300 м2, що знаходиться за вказаною адресою.

В обґрунтування посилалась на те, що на підставі договору міни від 23 червня 2004 року їй належить 47/100 частин домоволодіння АДРЕСА_2.

Згідно рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради Харківської області від 31 жовтня 2008 року № 72-55 "Про розділ домоволодіння на два самостійних", із складу домоволодіння по АДРЕСА_2 було виділено житловий будинок літ. "Б-1" з надвірними будівлями, які розташовані на земельній ділянці площею 173 кв.м.

Земельна ділянка була передана в користування ОСОБА_4, житловий будинок - їй у власність, а домоволодінню було привласнено адресу - АДРЕСА_3.

Згідно п.2 Рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради Харківської області № 24-17 від 07.04.2009 року, яким було внесено зміни до Рішення № 72-55 від 31 жовтня 2008 року, ОСОБА_4 було зобов'язано внести відповідні зміни до технічної документації.

Однак, при складенні технічної документації було встановлено, що прибудована до стіни належного їй сараю "літ. Ж.Л.", надвірна будівля, яку вона вважала своєю власністю, їй не належить.

Разом з тим, зазначеною будівлею з 1980 року користувались колишні власники, а після 2004 року стала користуватись сама позивач за зустрічним позовом.

Згідно з листом КП "Харківського міського бюро технічної інвертаризації", житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 за правом власності ні за ким не зареєстрований, земельні ділянка для будівництва виділялась ОСОБА_8, який помер у 1980 році.

У зв'язку з чим, ОСОБА_4 вважала, що попередні власники та вона протягом 29 років добросовісно, відкрито та безперервно володіють чужим нерухомим майном, а саме -житловим будинком літ. "А-1" по АДРЕСА_1 та користуються земельною ділянкою під ним.

У судовому засіданні ОСОБА_5 та її представник підтримали свої позовні вимоги, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 просили відмовити, посилаючись на те, що рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 02.02.2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 05 квітня 2012 року, ОСОБА_4 було відмовлено у задоволенні її позовних вимог про визнання за нею права власності на спірне домоволодіння, а тому державна реєстрація за нею є незаконною.

Представник ОСОБА_4 просила зустрічний позов задовольнити, у задоволенні первісного позову відмовити у зв'язку із його необґрунтованістю.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 лютого 2015 року позовні вимоги ОСОБА_5 та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 були залишені без задоволення.

Не погодившись із вказаним рішенням ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду у частині відмови у задоволенні її зустрічного позову скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким її зустрічні позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін. Також в апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 13 жовтня 2009 року, якою на спірне домоволодіння було накладено арешт, та стягнути з ОСОБА_5 35 000 моральної та матеріальної шкоди. В обгрунтування посилається на безпідставність рішення суду першої інстанції, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення представників ОСОБА_5 та ОСОБА_4, дослідивши матеріали справи та обговоривши наведені в скарзі доводи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як було встановлено судом першої інстанції та не заперечувалось сторонами, 07 грудня 1957 року між Жовтневою районною радою м. Харкова та ОСОБА_9 було укладено договір безстрокового користування, за яким йому у користування була надана земельна ділянка по АДРЕСА_1 для будівництва на ньому житлового будинку. Впродовж життя до 1980 року житловий будинок на зазначеній земельній ділянці було побудовано.

При цьому право власності на земельну ділянку та розташований на ній житловий будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_9 оформлено не було, і у 1980 році він помер.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як було встановлено рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 лютого 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 05 квітня 2012 року, у цивільній справі № 2012/2-227/11 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності заяв про прийняття спадщини до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини після померлого ОСОБА_9 не надходило, спадкоємці першої, другої та третьої черги відсутні (а.с. 133-139). Вказане не заперечувалось і представниками сторін дійсної цивільної справи.

Відмоляючи ОСОБА_4 у задоволенні її зустрічної позовної заяви суд першої інстанції правильно керувався ст. ст. 331, 344 ЦК України та обґрунтовано виходив з того, що житловий будинок по АДРЕСА_1 є самочинним будівництвом, не введений в експлуатацію, а тому не може бути об'єктом права власності, в тому числі і права власності за набувальною давністю.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно ч.1 ст.181, ч.1 ст.182 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

На час розгляду дійсної цивільної справи житловий будинок є самочинним будівництвом, який у встановленому законом порядку в експлуатацію не введений та право власності на нього ні за ким не зареєстровано.

Посилання ОСОБА_4 в апеляційній скарзі на те, що згідно даних технічного паспорту право власності на спірний житловий будинок зареєстровано за нею, не може бути підставою для застосування ст. 344 ЦК України, оскільки вказаний запис до технічного паспорту на домоволодіння було внесено на підставі рішення суду, що на даний час є скасованим, а тому не породжує жодних правових наслідків (а.с. 83-86, 32).

До того ж з огляду на положення статті 376 ЦК право власності за набувальною давністю на об'єкт самочинного будівництва не може бути визнано судом, оскільки цією нормою передбачено особливий порядок набуття права власності на нерухоме майно, що збудоване або будується на земельній ділянці, не відведеній для даної мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Вказаний висновок міститься у пункті 10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних срправ № 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав".

Таким чином, суд першої інстанції правомірно відмовив ОСОБА_4 у задоволенні її позовних вимог щодо визнання права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З апеляційною скаргою на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 лютого 2015 року звернулась ОСОБА_4, яка просить оскаржуване рішення у частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 залишити без змін. ОСОБА_5 з апеляційною скаргою на рішення суду не зверталась, тому рішення суду у частині відмови у задоволенні її позовних вимог не переглядалось.

Як вбачається із тексту зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 та її уточненої позовної заяви (том перший а.с. 60-62, 107-110) позовні вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданих діями ОСОБА_5, у суді першої інстанції апелянтом не заявлялись, а тому згідно вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України не можуть бути предметом розгляду суду апеляційної інстанції.

За таких обставин, судова колегія вважає, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги його не спростовують.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 313, п.1 ч.1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: