АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 527/1295/15-ц Номер провадження 22-ц/786/2385/15Головуючий у 1-й інстанції Левицька Т.В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді: Бондаревської С.М.

суддів: Буленка О.О., Омельченко О.О.

при секретарі Коваль А.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 22 червня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, з залученням третіх осіб Глобинської міської ради, Управління державної міграційної служби України в Полтавській області, ОСОБА_4 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2015 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_2, посилаючись на те, що згідно договору дарування від 13 травня 2014 року він є власником житлового будинку №364 по вул. Леніна в м. Глобине Полтавської області. Відповідно до записів домової книги в даному будинку, зареєстровані він та його мати ОСОБА_4 Окрім того, за вказаною адресою зареєстрований також відповідач ОСОБА_2, який перебував у зареєстрованому шлюбі з його матірю ОСОБА_4 Згідно рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 30 листопада 2012 року шлюб між ними розірвано.

За рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 06 листопада 2013 року, яке набрало законної сили, відповідач був вселений у житловий будинок, що знаходиться по вул. Леніна, 364 в м. Глобине Полтавської області, який на той час належав на праві власності ОСОБА_4 12 березня 2014 року виконавче провадження закінчене у звязку зі вселенням ОСОБА_2 у житловий будинок. Вказував, що відповідач після його вселення за даною адресою, з 28 лютого 2014 року фактично не проживає, оплату комунальних послуг не здійснює, із майна в будинку залишилася одна його меблева стінка, побутові речі відповідача відсутні. Також зазначав, що між відповідачем та ним, теперішнім власником нерухомого майна, договору найму житлового приміщення не укладалось. Разом з тим, відповідач у добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку не бажає, чим створює йому позивачеві, як власнику, незручності в праві користування пільгами, порушує його право на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном.

В звязку з цим просив, з урахуванням поданої у червні 2015 року заяви про уточнення позовних, визнати, що ОСОБА_2 втратив право користування житловим приміщенням: будинком №364 по вул. Леніна в м. Глобине Полтавської області.

Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 22 червня 2015 року вищевказаний позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житловим приміщенням- будинком №364 по вулиці Леніна в м. Глобине Полтавської області. Вирішено питання про судові витарати.

Не погодившись з даним рішенням місцевого суду, відповідач оскаржив його в апеля-ційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи, просив оскаржуване ним судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позову.

Вважає, що районний суд порушив норми ст. 403 ч. 6 ЦК України, оскільки перехід права власності на житловий будинок не може бути підставою для припинення права користування житловим приміщенням членів сімї власників житлових будинків.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, підтверджується наявними у справі доказами, що ОСОБА_3, відповідно до договору дарування від 13 травня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Глобинського нотаріального округу ОСОБА_5, є власником житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого в м. Глобине Полтавської області по вул. Леніна, №364. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 13 травня 2014 року за номером 12973980.

У вказаному будинку, згідно записів домової книги, зареєстрований позивач ОСОБА_3 та його мати ОСОБА_4 /а. с. 14-15/.

Окрім того, за вказаною адресою зареєстрований також відповідач ОСОБА_2, який перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_4 Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 30 листопада 2012 року шлюб між ними розірвано /а. с. 9/.

Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 09 вересня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 06 листопада 2013року, ОСОБА_2 був вселений у житловий будинок, що знаходиться за адресою: вул. Леніна №364 м. Глобине Полтавської області, який на той час належав на праві власності ОСОБА_4, як бувший член сімї /а. с. 18-19/.

Згідно постанови державного виконавця ВДВС Глобинського районного управління юстиції від 12 березня 2014 року виконавче провадження закінчене у звязку зі вселенням ОСОБА_2 у житловий будинок /а. с. 22/.

Також судом встановлено, що відповідач після його вселення, за вказаною адресою з 28 лютого 2014 року фактично не проживає, комунальні послуги не сплачує.

За нормами ст. ст. 317, 383 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном; власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно приписів ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку, квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням у обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку користуватись цим житловим приміщенням може виникнути та інсувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі за №6-158цс14, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Виходячи зі встановлених обставин, місцевий суд, з урахуванням вищенаведених вимог закону, дійшов вірного висновку про те, що права членів сім'ї власника будинку (квартири) на об'єкт власності є похідними від прав самого власника.

Передбачаючи право власника жилого будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири).

Встановивши, що ОСОБА_2 не є членом сім'ї ОСОБА_3, який своєї згоди на реєстрацію чи проживання відповідача у спірному будинку не надавав, а також те, що наявність зареєстрованої особи ОСОБА_2 в будинку, належному на праві власності позивачеві, створює останньому перешкоди, як власнику у користуванні, розпорядженні та володінні своїм майном, суд першої інстанції, відповідно до норм ст. 391 ЦК України, дійшов правильного висновку, що у такому разі пред'явлення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є належним способом захисту цивільних прав.

За змістом ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 1, 2, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном.

Таким чином, враховуючи цитовані вище норми, та, виходячи зі встановлених обставин справи, районний суд дійшов правомірного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3, обґрунтовано задовольнивши його позов.

З урахуванням вищенаведеного, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків місцевого суду, як і не підтверджують належними доказами їх неправомірність.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 22 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: