АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/966/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19,21 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» ОСОБА_6 на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 15 вересня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, про визнання правочинів недійсними, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року ОСОБА_7 звернувся до суду із вказаним позовом.

В обгрунтування своїх позовних вимог вказував, що під час судового засідання про розірвання шлюбу йому стало відомо, що 11 липня 2007 року ОСОБА_8 був укладений договір дарування будинку, відповідно до умов якого вона подарувала, а ОСОБА_9 прийняла в дар житловий будинок садибного типу з господарсько-побутовими будівлями та спорудами за адресою: Черкаська обл., м. Золотоноша, вул. Кузнєцова, 7.

Цього ж дня, ОСОБА_8 був укладений договір дарування земельної ділянки, відповідно до умов якого вона подарувала, а ОСОБА_9 прийняла в дар земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: Черкаська обл., м. Золотоноша, вул. Кузнєцова, 7.

Предмети вказаних договорів є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому розпорядження цим майном повинно здійснюватися за згодою всіх співвласників. Оскільки позивач, як співвласник майна, своєї згоди на дарування садиби не давав, то звернувся до суду з вказаним позовом.

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 15 вересня 2014 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» ОСОБА_6, посилаючись на п. 1 ст. 292 ЦПК України та вказуючи на те, що судом не з'ясовано, що майно, яке відчужувалось оскаржуваними договорами дарування є предметом іпотеки і рішення вплине на права та обов'язки апелянта, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_7 у задоволенні позовних вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення виходячи із наступного.

Відповідно до п.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог та визнання оспорюваних договорів недійсними, районний суд зазначив, що нерухоме майно, що є предметом договорів дарування, є спільною сумісною власністю подружжя, відповідачка не визначала та не виділяла в натурі свою частку у майні та уклала договори без отримання нотаріально посвідченої згоди свого чоловіка.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Як вбачається із матеріалів справи, сторони по даній справі - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з 21 квітня 1978 року перебували у зареєстрованому шлюбі (свідоцтво про укладення шлюбу № 322532 серія І-СР).

11 липня 2007 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 було укладено договір дарування будинку у м. Золотоноша по вул. Кузнєцова, 7, посвідчений приватним нотаріусом Золотоніського міського нотаріального округу ОСОБА_10

Згідно п. 1.2 договору його предметом є будинок з надвірними спорудами у м. Золотоноша по вул. Кузнєцова, 7.

Згідно договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 13 серпня 1976 року ОСОБА_11 було надано земельну ділянку для будівництва.

Зі змісту положень ст.ст. 100, 101 ЦК Української РСР (від 01 січня 1963 року), що діяв на час придбання позивачем цього будинку, вбачається, що громадяни могли мати у власності житловий будинок. При цьому глава 10 цього кодексу не пов'язувала наявність такого права з його обов'язковою державною реєстрацією.

Як видно з акту прийому в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 14 січня 1982 руку та рішення ВК Золотоніської міської ради від 18 лютого 1982 року, вказаний об'єкт було прийнято в експлуатацію під час шлюбу сторін та у силу ст. 22 КпШС УРСР (у редакції чинній на час набуття житлового будинку у власність) є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до положень ч. ч. 1-3 ст. 65 СК України (чинний на час укладення оспорюваних договорів дарування) дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1- 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Доводи позивача про неповідомлення відповідачкою про укладення нею оспорюваного правочину та не отримання від нього нотаріально посвідченої згоди спростовуються заявою ОСОБА_7 про надання останнім згоди на дарування його дружиною (відповідачкою у справі) їхній дочці - ОСОБА_9 жилого будинку з надвірними будівлями, побудованого ними під час зареєстрованого шлюбу, що знаходиться на вул. Кузнєцова, 7 у м. Золотоноша.

Перевіряючи доводи позивача в частині визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, слід врахувати наступне.

11 липня 2007 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 було укладено договір дарування земельної ділянки, площею 0,1 га, розміщену у м. Золотоноша по вул. Кузнєцова, 7, посвідчений приватним нотаріусом Золотоніського міського нотаріального округу ОСОБА_10

Як вбачається зі змісту заяви ОСОБА_8 від 11 липня 2007 року, вищезазначена земельна ділянка набута дарувальницею у результаті реалізації нею права на безоплатну приватизацію з отриманням державного акта на право приватної власності на землю, виданого 20 лютого 2007 року серія ЯГ № 633607.

Частина 5 статті 57 СК України передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Такий режим майна подружжя надає власнику можливість особисто здійснювати право на розпоряджання майном без обов'язкової згоди другого з подружжя, в зв'язку із чим на таке майно не поширюються положення ч. 3 ст. 65 СК України.

Крім того, колегія суддів зауважує, що діючим цивільним процесуальним законодавством не передбачена можливість солідарного стягнення із відповідачів судового збору.

Враховуючи вказані обставини, колегія вважає, що позивачем не доведено своїх позовних вимог, позовні вимоги суд вважає безпідставими та необґрунтованими, судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, тому рішення суду першої інстанції підлягає до скасування із ухваленням нового рішення відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 15 вересня 2014 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 відмовити.

Стягнути із ОСОБА_7 на користь держави судовий збір у розмірі 121 грн. 80 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до суду касаційної інстанції на протязі двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :