Справа № 297/1377/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

21 квітня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючогосудді КОНДОРА Р.Ю.

суддівЛЕСКА В.В., ЧУЖІ Ю.Г.

при секретаріМАРЧИШАКУ Ю.М.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом громадянина Федеративної Республіки Німеччини ОСОБА_1 (ОСОБА_1) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Свобода-Агро» про стягнення боргу за контрактами, за апеляційними скаргами ТОВ «Свобода-Агро» і громадянина ФРН ОСОБА_1, від імені та в інтересах якого діє адвокат Подільчак Антон Миколайович, на рішення Берегівського районного суду від 30 січня 2015 р., -

в с т а н о в и л а :

Громадянин ФРН ОСОБА_1 (ОСОБА_1), від імені та в інтересах якого діє адвокат Подільчак А.М., 10.06.2014 звернувся до суду із зазначеним позовом до ТОВ «Свобода-Агро» і уточнивши в подальшому предмет позову мотивував змінені вимоги таким.

Між ОСОБА_1 і ТОВ «Свобода-Агро» були укладені договори (контракти) купівлі-продажу, на підставі яких відповідач придбав у позивача та оформив відповідно до вантажних митних декларацій на митній території України на умовах поставки DAP - с. Свобода Берегівського району Закарпатської області (Правила Інкотермс 2010):

за контрактом від 16.03.2012 № 2012-02 - культиватор марки «Howard» модель Titan HKS 750 H 4, 2002 року випуску, заводський № НОМЕР_1, загальна вартість контракту 9000,00 євро, ВМД № 305090001/2012/001442;

за контрактом від 28.03.2012 № 2012-03 - трактор марки «Case IH» модель Magnum МХ 270, 2002 року випуску, заводський № НОМЕР_2, загальна вартість контракту 27500,00 євро, ВМД № 305090001/2012/001335;

за контрактом від 28.03.2012 № 2012-04 - трактор марки «New Holland» модель ТМ 190, 2006 року випуску, заводський № НОМЕР_3, загальна вартість контракту 22000,00 євро, ВМД № 30509001/2012/001451;

за контрактом від 30.03.2012 № 2012-01 - сіялку марки «Kockerling», модель Venta АТ 600, 1999 року випуску, заводський № НОМЕР_4, загальна вартість контракту 9000,00 євро, ВМД № 305090001/2012/001316.

Всього було поставлено сільськогосподарської техніки на суму 67500,00 євро, оплату якої за умовами контрактів імпортер повинен був здійснити до 31.12.2012. Своїх обов'язків з оплати імпортованої техніки відповідач не виконав. З урахуванням правил, установлених ст. 533 ч. 2 ЦК України, сума боргу в гривневому еквіваленті іноземної валюти станом на 14.01.2015 дорівнює 1254263,00 грн (67500,00 євро х 18,581675 грн).

Декретом КМ України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» передбачено, що у розрахунках між резидентами та нерезидентами в межах торговельного обороту використовується як засіб платежу іноземна валюта. Суд вправі ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Відтак, основний борг за контрактами в розмірі 67500,00 євро підлягає стягненню в іноземній валюті.

Позивач, права якого порушені невиконанням зобов'язань відповідачем, має право вимагати оплати товару, відшкодування збитків, зокрема, упущеної вигоди, а також відповідно до положень ст. 625 ч. 2 ЦК України вправі вимагати сплати боржником суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 16.12.2014 у справі № 914/4398/13 встановлено, що за користування вищезгаданою сільськогосподарською технікою ТОВ «Свобода-Агро» стягнуло з ТОВ «Терранова-Агро» 449415,67 грн, отже, отримало дохід, тоді як право позивача на одержання оплати за товар було порушене, тож розмір упущеної позивачем вигоди повинен становити не менше 449415,67 грн.

Три проценти річних від суми боргу (1254263,00 грн) за період з 01.01.2013 по 13.01.2015 (743 дні прострочення) складають 76595,95 грн.

За цей же період інфляційне збільшення суми боргу, вираженого в гривнях, становить 319700,88 грн, а борг з урахуванням індексу інфляції становить 1573963,88 грн, проте, у зв'язку зі з визначенням боргу в іноземній валюті, стягнення зазначених коштів неможливе, тому в цій частині позивач вимоги зменшив.

Посилаючись на ці обставини, на норми ЦК України щодо виконання зобов'язань, що виникають з договору купівлі-продажу, та на положення ЦПК України і Закону України «Про міжнародне приватне право» стосовно підвідомчості та підсудності справи з іноземним елементом, позивач остаточно просив стягнути на його користь з відповідача заборгованість за договорами (контрактами) від 16.03.2012 № 2012-02, від 28.03.2012 № 2012-03 і № 2012-04, від 30.03.2012 № 2012-01 в розмірі 67500,00 євро, 3% річних у розмірі 76595,95 грн і збитки у формі упущеної вигоди в розмірі 449415,67 грн. Судові витрати позивач просив покласти на відповідача.

Рішенням Берегівського районного суду від 30.01.2015 змінений позов задоволено частково: стягнуто з ТОВ «Свобода-Агро» на користь громадянина ФРН ОСОБА_1 (ОСОБА_1) заборгованість за договорами купівлі-продажу від 28.03.2012 № 2012-03 і № 2012-04 у розмірі 49500,00 євро, що згідно офіційного курсу НБУ становить 895880,65 грн, три проценти річних у розмірі 54710,08 грн та судові витрати в розмірі 3654,00 грн. У задоволенні вимог позову в частині стягнення з ТОВ «Свобода-Агро» на користь гр-на ОСОБА_1 заборгованості за договорами купівлі-продажу від 16.03.2012 № 2012-02 і від 30.03.2012 № 2012-01 у розмірі 18000,00 євро та збитків у формі упущеної вигоди в розмірі 449415,67 грн відмовлено.

ТОВ «Свобода-Агро» оскаржило рішення суду в частині задоволення вимог позову. На думку апелянта, суд дійшов помилкового висновку про те, що за контрактами від 28.03.2012 № 2012-03 і № 2012-04 продавцем є фізична особа ОСОБА_1, тоді як продавцем була фірма «ОСОБА_1», що випливає зі змісту, реквізитів чинних контрактів, умов поставок товару, з фактів відповідного митного оформлення товару та з положень Закону України «Про міжнародне приватне право». Відповідний висновок суду не ґрунтується на належних доказах та на належно встановлених і викладених правових нормах, зокрема, нормах права ФРН, та по-суті є припущенням. Отже, ТОВ «Свобода-Агро» не має зобов'язань перед громадянином ОСОБА_1, який не є продавцем за відповідними контрактами. Апелянт просить в оскарженій частині рішення суду скасувати, у позові відмовити повністю.

Гр-н ФРН ОСОБА_1, від імені та в інтересах якого діє адвокат Подільчак А.М., оскаржив рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення 18000,00 євро боргу. Так, суд не врахував, що відбулося відступлення прав вимоги за контрактами від 16.03.2012 № 2012-02 і від 30.03.2012 № 2012-01, тому позивач, який набув відповідних прав, обґрунтовано вимагав стягнення з відповідача заборгованого. Позивач вважає свої вимоги внаслідок набуття відповідних прав безспірними, просить в оскарженій частині рішення суду змінити, задовольнивши вимоги про стягнення 18000,00 євро боргу за договорами від 16.03.2012 № 2012-02 і від 30.03.2012 № 2012-01.

У письмових запереченнях на апеляцію ТОВ «Свобода-Агро» представник гр-на ОСОБА_1 адвокат Подільчак А.М. вказує на її необґрунтованість, просить скаргу відхилити. Посилається, зокрема, на преюдиційність судового рішення, яким встановлено, що позивачем у справі є саме фізична особа - громадянин ФРН ОСОБА_1. Представник сторони також стверджує, що фірми «ОСОБА_1» не існує.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників: ТОВ «Свобода-Агро» Герея О.Д., який апеляцію відповідача підтримав, скаргу позивача не визнав; гр-на ФРН ОСОБА_1 - ОСОБА_6 і ОСОБА_7, які апеляцію позивача підтримали, скаргу відповідача не визнали, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Громадянин ФРН ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом до ТОВ «Свобода-Агро» як фізична особа. Правова позиція позивача полягає в тому, що контракти від 28.03.2012 № 2012-03 і № 2012-04 з імпортером товарів в Україні ТОВ «Свобода-Агро» укладалися з боку експортера цих товарів у ФРН не фірмою «ОСОБА_1» («ОСОБА_1»), а саме громадянином ОСОБА_1 як фізичною особою. Контракти від 16.03.2012 № 2012-02 і від 30.03.2012 № 2012-01 були укладені експортерами - суб'єктами господарювання (фірмами) ФРН, проте, в подальшому права вимоги за цими контрактами були відступлені фізичній особі - громадянину ОСОБА_1. Відтак, позивач як фізична особа має право вимоги боргу за усіма чотирма контрактами і, відповідно, вимагає реалізації цього права.

Суд першої інстанції погодився з тим, що продавцем за контрактами від 28.03.2012 № 2012-03 і № 2012-04 є громадянин ФРН ОСОБА_1 як фізична особа, яка не є суб'єктом підприємницької діяльності та саме в такій якості вправі вимагати від покупця виконання зобов'язань за цими контрактами. Стосовно контрактів від 16.03.2012 № 2012-02 і від 30.03.2012 № 2012-01 суд виходив з того, що продавцями в них виступали юридичні особи (фірми) ФРН і доказів набуття громадянином ОСОБА_1 прав вимоги за зими контрактами в справі немає.

Заперечуючи як проти позову, так і проти рішення суду у відповідній частині, ТОВ «Свобода-Агро» вказувало на те, що продавцями товару за усіма чотирма зовнішньоекономічними контрактами були німецькі юридичні особи (фірми), які саме і мають право вимагати виконання контрактів покупцем, тоді як громадянин ФРН ОСОБА_1 як фізична особа не був стороною контрактів, не має права вимагати розрахунку за ними, а відтак, не мав належних підстав для звернення з цим позовом.

Спірні правовідносини регулюються нормами законодавства щодо здійснення зовнішньоекономічної діяльності та у відповідній частині нормами ЦК України, іншого законодавства щодо правочинів, зобов'язань, купівлі-продажу, розрахунків у редакції, що була чинною на час їх виникнення. У справі встановлені такі факти і обставини, що мають значення для розв'язання спору.

Спір виник з чотирьох зовнішньоекономічних договорів (контрактів):

від 16.03.2012 № 2012-02, за яким продавець фірма «Technomarkt GmbH Harz & Berger» («Техномаркт ТОВ Гарц & Бергер»), ФРН, продала, а ТОВ «Свобода-Агро» купило культиватор марки «Howard» модель Titan HKS 750 H 4, 2002 року випуску, заводський № НОМЕР_1, загальна вартість контракту 9000,00 євро (а.с. 31032 т. 3);

від 28.03.2012 № 2012-03, за яким фірма «ОСОБА_1» («ОСОБА_1»), ФРН, продала, а ТОВ «Свобода-Агро» купило трактор марки «Case IH» модель Magnum МХ 270, 2002 року випуску, заводський № НОМЕР_2, загальна вартість контракту 27500,00 євро (а.с. 33-34 т. 3);

від 28.03.2012 № 2012-04, за яким фірма «ОСОБА_1» («ОСОБА_1»), ФРН, продала, а ТОВ «Свобода-Агро» купило трактор марки «New Holland» модель ТМ 190, 2006 року випуску, заводський № НОМЕР_3, загальна вартість контракту 22000,00 євро (а.с. 35-36 т. 3);

від 30.03.2012 № 2012-01, за яким фірма «Agrartechnik Vertrieb Sachsen GmbH» («ТОВ Аґрартехнік Ферріб Захзен»), ФРН, продала, а ТОВ «Свобода-Агро» купило сіялку марки «Kockerling», модель Venta АТ 600, 1999 року випуску, заводський № НОМЕР_4, загальна вартість контракту 9000,00 євро (а.с. 37-38 т. 3).

У преамбулі кожного контракту зазначено, що відповідна німецька фірма його уклала в особі свого директора, який діє на підставі статуту, зокрема, від імені фірми «ОСОБА_1» контракти підписав директор, як зазначено в документах - «ОСОБА_1». Контракти укладені в с. Свобода Берегівського району Закарпатської області, Україна, містять необхідні реквізити сторін (адреси, розрахункові реквізити), підписані сторонами та засвідчені печатками. Контракти в однакових за нумерацією пунктах містять умови, зокрема, про те, що:

техніка постачається на умовах DAP-Свобода (п. 1.1. контрактів);

покупець оплачує 100% вартості техніки до 31.12.2012 (п. 3.1. контрактів);

оплата здійснюється на розрахунковий рахунок продавця в євро за наведеними в контракті реквізитами (п.п. 3.2., 3.3. контрактів);

передача прав та зобов'язань за контрактом третім особам може відбуватися лише за згодою сторін (п. 6.8. контрактів).

Даних про внесення змін до контрактів у справі немає, контракти не визнавалися судом недійсними, є чинними.

Закарпатська митниця ДФС України на виконання ухвали апеляційного суду від 31.03.2015 про витребування документів надала 16.04.2015 суду при листі від 09.04.2015 № 07-70-03-3-10-35/3442 копії імпортних вантажних митних декларацій, контрактів і товаросупровідних документів (товарно-транспортні накладні, рахунки, фактури тощо), на підставі яких було здійснене митне оформлення імпортованої ТОВ «Свобода-Агро» сільськогосподарської техніки. З документів убачається, що за контрактом від 16.03.2012 № 2012-02 митне оформлення було завершене і товар був випущений у вільний обіг 18.04.2012 (ВМД № 305090001/2012/001442); за контрактом від 28.03.2012 № 2012-03 товар був випущений митницею 10.04.2012 (ВМД № 305090001/2012/001335); за контрактом від 28.03.2012 № 2012-04 товар був випущений 19.04.2012 (ВМД № 30509001/2012/001451); за контрактом від 30.03.2012 № 2012-01 ВМД № 305090001/2012/001316 була оформлена в режимі імпорту 09.04.2012.

Таким чином, зовнішньоекономічні контракти разом із товаросупровідними документами були подані митному органу як підстави для переміщення товарів через митний кордон України та для митного оформлення при здійсненні імпортних операцій, контракти та похідні від них фінансові документи є підставами для здійснення розрахунків за зовнішньоекономічними операціями. З урахуванням положень ст. 12 ч. 5, ст. 204 ЦК України, добросовісність, правомірність дій сторін указаних вище договорів, правомірність і достовірність цих правочинів презюмуються.

Чинною постановою Львівського апеляційного господарського суду від 16.12.2014 встановлено, що ТОВ «Свобода-Агро» на підставі договору від 18.04.2012 передало 20.04.2012 ТОВ «Гуменець-Агро» (перейменованому в подальшому на ТОВ «Терранова-Агро») вищеперераховану сільськогосподарську техніку в оренду (а.с. 14-22 т. 2), сторонами визнано, що імпортер наразі не провів розрахунку за укладеними з експортерами чотирма контрактами, що враховується за правилами ст. 61 ч.ч. 1, 3 ЦПК України.

Та обставина, що продавцями (експортерами) за контрактами від 16.03.2012 № 2012-02 і від 30.03.2012 № 2012-01 були фірми (юридичні особи, суб'єкти господарської діяльності) ФРН ніким не заперечується. Таке заперечується позивачем щодо продавця (експортера) за контрактами від 28.03.2012 № 2012-03 і № 2012-04.

Конвенцією ООН про договори міжнародної купівлі-продажу товарів від 11.04.1980 Конвенція), до якої Україна приєдналася 23.08.1989 і яка в силу положень ст.ст. 9, 68 Конституції України, ст.ст. 6, 7 Закону України «Про правонаступництво України», ст.ст. 15, 19 Закону України «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства України та застосовується відповідно до його норм, установлено, що Конвенція застосовується до договорів купівлі-продажу товарів між сторонами, комерційні підприємства яких перебувають у різних державах (ст. 1 п. 1); ні національна належність сторін, ні їх цивільний чи торговельний статус, ні цивільний чи торговельний характер договору не беруться до уваги при визначенні застосовності цієї Конвенції (ст. 1 п. 3). За змістом цих положень та ст. 2 Конвенції, вона застосовується до відносин міжнародної купівлі-продажу товарів, що виникають саме між комерційними підприємствами (суб'єктами господарської діяльності).

Відповідно до Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» (Закон № 959-XII):

зовнішньоекономічна діяльність - діяльність суб'єктів господарської діяльності України та іноземних суб'єктів господарської діяльності, побудована на взаємовідносинах між ними, що має місце як на території України, так і за її межами (ст. 1 ч. 8);

зовнішньоекономічний договір (контракт) - матеріально оформлена угода двох або більше суб'єктів зовнішньоекономічної діяльності та їх іноземних контрагентів, спрямована на встановлення, зміну або припинення їх взаємних прав та обов'язків у зовнішньоекономічній діяльності (ст. 1 ч. 9);

імпорт (імпорт товарів) - купівля (у тому числі з оплатою в негрошовій формі) українськими суб'єктами зовнішньоекономічної діяльності в іноземних суб'єктів господарської діяльності товарів з ввезенням або без ввезення цих товарів на територію України, включаючи купівлю товарів, призначених для власного споживання установами та організаціями України, розташованими за її межами (ст. 1 ч. 10);

іноземні суб'єкти господарської діяльності - суб'єкти господарської діяльності, що мають постійне місцезнаходження або постійне місце проживання за межами України (ст. 1 ч. 13);

переказ валютних коштів за межі України - переказ грошових (валютних) коштів на користь (на рахунок) іноземного суб'єкта господарської діяльності або у банківсько-кредитну установу, що не є суб'єктом господарської діяльності України (ст. 1 ч. 30);

право на здійснення зовнішньоекономічної діяльності мають суб'єкти зовнішньоекономічної діяльності, при цьому, фізичні особи, які мають постійне місце проживання на території України, мають зазначене право, якщо вони зареєстровані як підприємці…; фізичні особи, які не мають постійного місця проживання на території України, мають зазначене право, якщо вони є суб'єктами господарської діяльності за законом держави, в якій вони мають постійне місце проживання або громадянами якої вони є; юридичні особи мають право здійснювати зовнішньоекономічну діяльність відповідно до їх статутних документів з моменту набуття ними статусу юридичної особи (ст. 5 ч.ч. 1, 2);

суб'єкти, які є сторонами зовнішньоекономічного договору (контракту), мають бути здатними до укладання договору (контракту) відповідно до цього та інших законів України та/або закону місця укладання договору (контракту); зовнішньоекономічний договір (контракт) складається відповідно до цього та інших законів України з урахуванням міжнародних договорів України; повноваження представника на укладення зовнішньоекономічного договору (контракту) може випливати з доручення, статутних документів, договорів та інших підстав, які не суперечать цьому Закону (ст. 6 ч.ч. 1, 2);

будь-які спори щодо застосування положень цього Закону та законів, прийнятих на виконання цього Закону, можуть бути предметом розгляду в суді України, якщо одна із сторін у справі - фізична особа та/або держава (ст. 39 ч. 1).

У розумінні ст.ст. 1, 2 Конвенції, ст. 1 ч. 4 Закону № 959-XII, ст. 2 ч.ч. 1, 2, ст.ст. 42, 55 ГК України, господарську діяльність (будь-яку діяльність, в тому числі підприємницьку, пов'язану з виробництвом і обміном матеріальних та нематеріальних благ, що виступають у формі товару) у сфері міжнародної купівлі-продажу товарів (зовнішньоекономічну діяльність) здійснюють суб'єкти господарської діяльності, якими є юридичні особи (зокрема, підприємства) або фізичні особи, які зареєстровані як підприємці. Відповідності цим вимогам закон імперативно вимагає і від іноземних учасників зовнішньоекономічної діяльності (контрагентів українських суб'єктів цих відносин). Лише учасники цих відносин, що відповідають встановленим законом вимогам, мають право на здійснення зовнішньоекономічної діяльності відповідно до законодавства України, саме і тільки в такій якості вони можуть набути та реалізувати відповідний комплекс прав і обов'язків, що випливає, окрім наведеного вище, з сукупності інших норм Закону № 959-XII (ст. 2 та ін.), з положень законодавства у сфері митного регулювання тощо.

28.05.2014, як зазначено в договорі № 1 про відступлення права вимоги - ТзОВ «Аґрартехнік Фертріб Захзен ГмбХ» («Agrartechnik Vertrieb Sachsen GmbH») (первісний кредитор) відступив фізичній особі, як зазначено в договорі - ОСОБА_1 (ОСОБА_1) (новому кредитору) право вимоги від ТОВ «Свобода-Агро» за умовами контракту від 30.03.2012 № 2012-01 (п. 1.1.); новий кредитор одержав право замість первісного кредитора вимагати від боржника належного виконання всіх зобов'язань за контрактом в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу (одержання) права, в т.ч., сплати боргу в розмірі 9000,00 євро (п.п. 1.2.-1.4.); новий кредитор гарантував, що в момент укладення договору повністю розумів його умови та володів необхідним для цього обсягом правосуб'єктності (п.п. 4.5., 4.6.) (а.с. 50-53 т. 2).

29.05.2014, як зазначено в договорі № 2 про відступлення права вимоги - ТзОВ «Техномаркт-ГмбХ Гарц-енд-Бергер»» («Technomarkt-GmbH Harz & Berger») (первісний кредитор) відступив фізичній особі, як зазначено в договорі - ОСОБА_1 (ОСОБА_1) (новому кредитору) право вимоги від ТОВ «Свобода-Агро» за умовами контракту від 16.03.2012 № 2012-02 (п. 1.1.); новий кредитор одержав право замість первісного кредитора вимагати від боржника належного виконання всіх зобов'язань за контрактом в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу (одержання) права, в т.ч., сплати боргу в розмірі 9000,00 євро (п.п. 1.2.-1.4.); новий кредитор гарантував, що в момент укладення договору повністю розумів його умови та володів необхідним для цього обсягом правосуб'єктності (п.п. 4.5., 4.6.) (а.с. 54-57 т. 2).

Обидва договори про відступлення прав вимоги містять пункт 3.1., відповідно до якого договір регулюється та тлумачиться відповідно до чинного законодавства України.

Пред'являючи 10.06.2014 позов, гр-н ОСОБА_1 всупереч вимогам ст. 27 ч. 3, ст. 119 ч. 2 п.п. 5, 6 ЦПК України не вказав у позовній заяві на факти відступлення до моменту звернення до суду прав вимоги за контрактами від 30.03.2012 № 2012-01 і від 16.03.2012 № 2012-02, не послався на відповідні докази. Як випливає з матеріалів справи, сторона позивача не виконала й вимог ст. 131 ч. 1 ЦПК України щодо своєчасного подання відповідних доказів. Оскільки відповідні вимоги процесуального закону не були виконані, твердження позивача в заяві про те, що відповідач придбав у нього товари за всіма контрактами не відповідають фактичним обставинам справи, а суд першої інстанції, вирішуючи справу, не давав оцінки відповідним фактам і обставинам. Зазначені договори з клопотанням і з додатковими поясненнями сторони були приєднані до матеріалів справи вже після ухвалення судом рішення (а.с. 47-49 т. 2). Поза тим, оскільки такі договори фактично були укладені, є в справі та пов'язуються з підставами, з яких був пред'явлений позов, колегія суддів постала перед необхідністю оцінки відповідних обставин у контексті пред'явлених позивачем вимог.

З огляду на викладене, не викликає сумнівів і ніким не заперечується, що спір виник у сфері здійснення зовнішньоекономічної (зовнішньоторговельної) діяльності, а сторонами визнано, що укладаючи всі чотири контракти вони обрали для регулювання відносин, що виникли, право України. Це підтверджується й змістом договорів про відступлення прав вимоги. Отже, сторони, діючи у спірних відносинах на власний розсуд (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України), реалізували свої права, що випливають зі змісту ст.ст. 5, 31-33, 43 Закону України «Про міжнародне приватне право» (Закон № 2709-IV).

Виконання зовнішньоекономічного контракту, предметом якого є імпорт в Україну товару, передбачає розрахунок з іноземним контрагентом (експортером), контракти, з яких виник спір, передбачають оплату за товар у євро на рахунки експортерів у закордонних банках. У сфері зовнішньоекономічної діяльності розрахунки суб'єктами цієї діяльності за контрактами здійснюються відповідно до Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» та прийнятих на його виконання нормативних актів, розрахунки резидентів з нерезидентами в іноземній валюті за імпортними операціями провадяться відповідно до ст.ст. 2, 3, 5 згаданого Закону, зокрема, шляхом придбання на міжбанківському валютному ринку іноземної валюти та перерахування її одержувачу в нормативно визначений строк. Розрахунок в іноземній валюті за імпортним контрактом без дотримання зазначених вимог і умов, зокрема, розрахунок за таким контрактом резидента - суб'єкта господарської діяльності з нерезидентом, який не відповідає цій умові, законом не передбачений.

Застосування нерезидентами права України для врегулювання відносин щодо відступлення права вимоги за зовнішньоекономічним контрактом, якщо сторони правочину обрали це матеріальне право, може мати місце як таке. Водночас, повинні враховуватися особливості, умови та обмеження, що встановлені у відповідних правовідносинах вищевказаним спеціальним законодавством, а також повинні враховуватися умови і обмеження, що можуть бути встановлені правочином, з якого виникло первісне зобов'язання.

Цивільні права особа здійснює, а цивільні обов'язки виконує у межах, встановлених договором або актами цивільного законодавства (ст. 13 ч. 1, ст. 14 ч. 1 ЦК України). Кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (ст. 512 ч. 1 п. 1, ч. 3 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 516 ч. 1 ЦК України).

Договори про відступлення прав вимоги від 28.05.2014 і від 29.05.2014 наразі не визнавалися недійсними. Поряд із цим, встановлені такі обставини: договори були укладені без згоди боржника, тоді як така згода для відступлення прав одним кредитором іншому є обов'язковою, відповідач не визнає законності такого переходу прав за контрактами до позивача, на що вказував в апеляційному суді його представник; первісними кредиторами за контрактами були суб'єкти господарювання ФРН, новим кредитором за контрактами стала фізична особа, яка не є суб'єктом господарювання ФРН.

Закон прямо не забороняє відступлення права вимоги за зовнішньоекономічним контрактом кредитором - суб'єктом господарської діяльності кредитору, який не є таким суб'єктом, водночас закон не передбачає права і можливості для фізичної особи, яка не є суб'єктом господарської діяльності, здійснювати зовнішньоекономічну діяльність із дотриманням при цьому вимог законодавства, що регулює цю діяльність. Тобто, за змістом відповідного законодавства у системному зв'язку, з урахуванням суті та обсягу прав і обов'язків учасників спірних правовідносин, така заміна кредитора в зобов'язанні апріорі не є легітимною, позаяк не передбачена законом, не ґрунтується на ньому, суперечить закону по суті та фактично в такий спосіб кредитор у зобов'язанні, маючи на увазі набуття прав і обов'язків первісного кредитора в повному обсязі, не може бути замінений. До такого нового кредитора не можуть перейти права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували, оскільки законом встановлено інше. Такий новий кредитор позбавлений можливості реалізувати право, щодо набуття якого вчинив правочин, зокрема, вимагати виконання зовнішньоекономічного контракту на тих умовах, що їх мав первісний кредитор, в т.ч., одержати встановленим порядком розрахунок за контрактом, між тим, саме це мав на увазі новий кредитор набуваючи право вимоги та саме такої мети бажає досягти. Відтак, законодавство внаслідок встановлення імперативних норм щодо суб'єктного складу учасників зовнішньоекономічної діяльності унеможливлює фактично набуття позивачем прав кредитора в повному обсязі за контрактами в обраний ним спосіб, окрім цього, відступлення прав вимоги було здійснене без обов'язкової для цього згоди боржника. Посилання представників позивача на проведені гр-ном ОСОБА_1 розрахунки з попередніми кредиторами внаслідок укладення договорів про відступлення прав вимоги (а.с. 110-113 т. 2) на зазначене вище не впливають та викладених висновків не спростовують.

У контексті наведеного, міркування про те, що спірна ситуація включно з питанням про відступлення прав вимоги за контрактами винила внаслідок розрахунків між громадянами ФРН, серед яких і гр-н ОСОБА_1, що мали місце і оформлялися на території ФРН за правом цієї країни, між собою у зв'язку участю в створених на території ФРН фірмах (господарських товариствах) «ХТКФ Фервалтунґс ГмбХ», «ХТКФ ГмбХ і Ко.КГ», розрахунків з фірмами, участі цих фірм, осіб у статутних фондах ТОВ «Свобода-Агро», ТОВ «Гуменець-Агро» (ТОВ «Терранова-Агро») і т.ін., не мають правового значення в справі. Відповідні обставини мали місце на території ФРН, спір, пов'язаний з участю в ТОВ «Свобода-Агро» розглядався господарськими судами України (а.с. 14-85 т. 1), однак, з огляду на статус позивача як фізичної особи, на підстави та предмет позову, зважаючи на застосування до спірних правовідносин матеріального права України, для врахування наведених обставин підстав немає, як немає й підстав та потреби у встановленні змісту матеріального права ФРН, в його застосуванні для кваліфікації особистого статусу позивача ОСОБА_1 (ст.ст. 8, 16 Закону № 2709-IV). Власне те, що ОСОБА_1 є громадянином ФРН і звернувся до суду з даним позовом суто як фізична особа, ніким не заперечується. Ухвала Апеляційного суду Закарпатської області від 25.11.2014 (а.с. 226-227 т. 1), на яку посилається сторона позивача, лише додатково підтверджує, що позивач звернувся до суду з позовом як фізична особа, ухвалою, якою скасовано судове рішення з поверненням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду, не встановлювалися і не могли встановлюватися жодні факти по суті спору, а мотиви такої ухвали не можуть вважатися висновками по суті спору, який належить вирішити суду першої інстанції.

Поза тим, за змістом положень ст.ст. 10, 14 Закону № 2709-IV, правочини та інші дії учасників приватноправових відносин, спрямовані на підпорядкування цих відносин праву іншому, ніж, у даному випадку, право України, в обхід його положень, є нікчемними, а імперативні норми права України, що регулюють відповідні відносини, застосовуються незалежно від права, яке підлягає застосуванню.

Зважаючи на чинність контрактів від 28.03.2012 № 2012-03 і № 2012-04, в яких продавцем зазначено фірму «ОСОБА_1», та на відсутність наразі офіційним порядком встановлених і/або достатніх даних про те, що митному органу як підстави для переміщення товарів через митний кордон України були надані документи, що місять неправдиві дані (контракти з неправдивими даними щодо експортера), апеляційний суд не бере до уваги неодноразові пояснення представників позивача, що містяться в справі, а також пояснення представників позивача при апеляційному розгляді про те, що продавцем товарів був громадянин ОСОБА_1, а не фірма «ОСОБА_1». Саме фірма «ОСОБА_1» як належний іноземний контрагент резидента-імпортера, суб'єкт господарювання, суб'єкт зовнішньоекономічної діяльності та сторона зовнішньоекономічних контрактів мала право відповідно до українського законодавства укласти такі контракти, експортувати товари в Україну, переміщувати їх на умовах DAP (Delivered at Place - Поставка в місці)-Свобода за правилами Інкотермс 2010, що застосовуються у сфері зовнішньоекономічної діяльності та стосовно умови DAP передбачають, зокрема, що продавець несе всі витрати та ризики, пов'язані з доставкою товару до названого місця призначення. Лише за умови дотримання вимог закону щодо статусу експортера, відображеному в контрактах, могло бути належно здійснене митне оформлення операцій імпорту з випуском товарів у вільний обіг, а також можуть бути належно проведені розрахунки за контрактами.

Особа діє у цивільних відносинах на власний ризик і повинна діяти, в т.ч., вчиняючи правочин, добросовісно, розумно, передбачаючи наслідки (ст.ст. 11-14, 202, 509 ЦК України). Встановлені апеляційним судом обставини в сукупності дають підстави для висновку, що відповідно до матеріального права України громадянин ФРН ОСОБА_1 не будучи суб'єктом господарювання та суб'єктом зовнішньоекономічної діяльності не має права вимоги виконання зовнішньоекономічних контрактів на свою користь в якості сторони цих контрактів (експортера). За всіма контрактами, з яких виник спір, продавцями (експортерами) були суб'єкти господарювання (фірми) ФРН, відступлення прав вимоги за контрактами від 30.03.2012 № 2012-01 і від 16.03.2012 № 2012-02 не призвело до правових наслідків у вигляді виникнення у фізичної особи громадянина ОСОБА_1 усього комплексу прав і обов'язків сторони зовнішньоекономічних контрактів, а за контрактами від 28.03.2012 № 2012-03 і № 2012-04 права іншому кредитору не передавалися. Протилежного в справі не доведено. За обставинами справи, твердження гр-на ОСОБА_1 про безспірність його вимог безпідставне.

Суд першої інстанції не з'ясував обставини справи з належною повнотою, не застосував норми матеріального права що регулюють питання зовнішньоекономічної діяльності та підлягали застосуванню, виходив з необхідності застосування права ФРН, при цьому, ґрунтувався на припущенні щодо змісту норм цього права, тому ухвалив рішення не з'ясувавши всю сукупність дійсних підстав, що їх належало врахувати при розв'язанні спору. З урахуванням підстав, з яких суд першої інстанції вирішив позов, відсутності на час розгляду справи в суді документів, що мають істотне значення для з'ясування обставин справи та в контексті специфіки спору і предмету доказування, апеляційний суд вважає за необхідне застосувати положення ч.ч. 2, 3 ст. 303 ЦПК України, вийти за межі доводів апеляцій, які теж враховують розгляд справи без певних істотних доказів, позаяк неправильне застосування норм матеріального права тягне обов'язкове скасування судового рішення.

Відтак, на підставі ст. 309 ч. 1 п.п. 1, 2, 4 ЦПК України апеляції слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції, що не відповідає вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК України, скасувати, у безпідставному та недоведеному позові (ст.ст. 57-61 ЦПК України) - відмовити. Ухвалою місцевого суду від 20.01.2015, з урахуванням ухвали цього ж суду від 16.02.2015 про виправлення описки в ухвалі суду від 20.01.2015, були встановлені заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно ТОВ «Свобода-Агро»: культиватор марки «Howard» модель Titan HKS 750 H 4, 2002 року випуску, заводський № НОМЕР_1, трактор марки «Case IH» модель Magnum МХ 270, 2002 року випуску, заводський № НОМЕР_2, трактор марки «New Holland» модель ТМ 190, 2006 року випуску, заводський № НОМЕР_3, сіялку марки «Kockerling», модель Venta АТ 600, 1999 року випуску, заводський № НОМЕР_4, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 32-33 т. 2). Проте, потреба у таких заходах перестала існувати, оскільки рішення апеляційного суду про відмову в позові набирає законної сили з моменту проголошення, тому на підставі ст. 154 ч. 6, ст. 319 ЦПК України ці заходи забезпечення позову слід скасувати.

Керуючись ст. 303 ч.ч. 2, 3, ст. 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1 п.п. 1, 2, 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Свобода-Агро» і громадянина ФРН ОСОБА_1, від імені та в інтересах якого діє адвокат Подільчак Антон Миколайович, задовольнити частково, рішення Берегівського районного суду від 30 січня 2015 р. скасувати, у позові громадянина Федеративної Республіки Німеччини ОСОБА_1 (ОСОБА_1) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Свобода-Агро» про стягнення боргу за контрактами - відмовити повністю.

Заходи забезпечення позову, встановлені ухвалою Берегівського районного суду від 20.01.2015, з урахуванням ухвали цього ж суду від 16.02.2015 про виправлення описки в ухвалі суду від 20.01.2015, скасувати.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді