Єдиний унікальний номер 725/4225/14-ц
Номер провадження 2-п/725/33/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.04.2015 року.Першотравневий районний суд м.Чернівці

в складі:

головуючої судді Вольської-Тонієвич О.В.

при секретарі Бакун Л.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Орган опіки та піклування Чернівецької міської ради про усунення перешкод шляхом виселення,-

ВСТАНОВИВ:

В червні 2014 року ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом до відповідачів.

У позові посилався на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 30.10.2013 року позивачка є власником житлового будинку по АДРЕСА_1. Однак вона позбавлена можливості користуватись своєю власністю, оскільки колишні власники будинку ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 разом із членами своєї родини продовжують проживати у належному їй будинку та відмовляються його звільняти. Крім того, відповідач ОСОБА_4 зареєстрована за вказаною адресою.

Відповідачі добровільно не звільняють належне ОСОБА_1 будинковолодіння, чим порушують її право вільно володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю.

Просив усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 нерухомим майном, шляхом виселення відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 з будинковолодіння по АДРЕСА_1 без надання їм іншого житлового приміщення та виселення ОСОБА_3 з вказаного будинковолодіння в житловий будинок АДРЕСА_2.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_9 позов підтримав та підтвердив викладені у ньому обставини. Просив його задовольнити

Представник відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_10 позов не визнав, посилаючись на те, що відчуження спірного нерухомого майна відбулось з порушенням норм чинного законодавства. Крім того, житловий будинок АДРЕСА_2 є непридатним для проживання, а тому ОСОБА_3 не може бути виселений з наданням йому для проживання іншого приміщення за вказаною адресою.

Решта відповідачів в судове засідання не з'явились, хоча повідомлялись судом про час та місце розгляду справи. Про причини своєї неявки суд не повідомили.

Розгляд справи відбувався й у відсутність представника органу опіки та піклування Чернівецької міської ради, який в судове засідання не з'явився, хоча неодноразово повідомлявся судом про місце та час слухання справи. Причини неявки суду не повідомив.

Заслухавши пояснення присутніх в судовому засіданні учасників процесу, дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення, виходячи з наступних підстав.

У відповідності до вимог ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Статтею 321 ЦК України визначено непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Так, судом встановлено, що 30.10.2013 року між ОСОБА_5, ОСОБА_2, яка одночасно представляла свої інтереси, а також інтереси недієздатного ОСОБА_3, та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу будинковолодіння, відповідно до умов якого позивач набула у власність будинковолодіння по АДРЕСА_1 (а.с.3).

У відповідності до п.14 вказаного договору купівлі-продажу відповідачі зобов'язувались звільнити відчужене ними нерухоме майно протягом трьох діб та забезпечити безперешкодне користування позивачкою її будинкволодінням.

Проте в судовому засіданні встановлено, що відповідачі після укладення договору купівлі-продажу продовжують проживати у спірному будинковолодінні та відмовляються його звільняти.

Крім того, як вбачається із довідки КЖРЕП №11 від 24.10.2013 року, відповідачка ОСОБА_4 й надалі зареєстрована у належному позивачці будинковолодінні по АДРЕСА_1 (а.с.6).

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ у своїй постанові від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснив, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об'єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний суд України у постанові № 6-158цс14 від 05.11.2014 року. Зокрема, право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Крім того, основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України, відповідно до якого закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Таким чином, судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є власником будинковолодіння по АДРЕСА_1, у зв'язку з чим, наділена правом володіти, користуватись та розпоряджатись вказаним майном на власний розсуд.

При цьому судом не беруться до уваги посилання представника відповідача ОСОБА_10 на те, що позивачка неправомірна набула право власності на спірне майно, оскільки договір купівлі-продажу було укладено на вкрай невигідних умовах для його довірительки.

Так, вказане твердження спростоване рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 14.04.2014 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи нотаріус Хоменко М.О. про визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельної ділянки та будинковолодіння, скасування реєстрації права власності та ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 20.11.2014 року у справі за позовом тих самих осіб до позивача про визнання договору купівлі-продажу неукладеним та скасування реєстрації права власності. Зокрема, судами першої та апеляційної інстанції встановлено відсутність порушення норм чинного законодавства під час укладення вищевказаного договору купівлі-продажу та правомірність здійсненої на підставі вказаного договором ОСОБА_2 державної реєстрації права власності на будинковолодіння по АДРЕСА_1 (а.с.7-14, 93-95).

Однак, ОСОБА_1 не може розпоряджатися своїм майном, оскільки відповідачі продовжують проживати у будинковолодінні по АДРЕСА_1 та користуватись ним.

Згідно ч.1 ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

У відповідності до вимог ч.3 ст.116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Таким чином, з метою усунення перешкод ОСОБА_1 у користуванні належним їй будинковолодінням по АДРЕСА_1 відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 підлягають виселенню зі спірного будинку без надання їм іншого житлового приміщення.

Що ж стосується виселення зі спірного будинку відповідача ОСОБА_3, то суд вважає за необхідне зазначити наступне:

Судом встановлено, що рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 09.08.2004 року ОСОБА_3 визнано недієздатним внаслідок психічної хвороби (а.с. 56).

На підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 30.10.2013 року, ОСОБА_3, в інтересах якого діяла ОСОБА_2 придбано у власність житловий будинок АДРЕСА_2. За умовами вказаного договору сторони підтвердили, що договір відповідає дійсним намірам сторін, не є фіктивним, уявним, зловмисним, удаваним, не є наслідком помилки, насильства, обману та тяжких обставин. Окрім цього, згідно п.7 договору покупець підтвердив, що житловий будинок ним візуально оглянутий, його стан та технічні характеристики йому відомі та повністю його влаштовують (а.с.4).

Отже, твердження представника відповідачів ОСОБА_10 на те, що будинок АДРЕСА_2 є ветхим та не придатний для проживання є безпідставним та нічим необґрунтованим, оскільки договір купівлі-продажу цього будинку укладений його довірителями добровільно з узгодженням всіх істотних умов.

Крім того, на думку суду, звіт про результати обстеження житлового будинку АДРЕСА_2, який наданий представником відповідачів ОСОБА_10 на підтвердження своїх заперечень, не може вважатися належним доказом. При цьому суд виходить з наступного:

За ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч.2 ст.59, ч.ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами.

У разі коли висновок експертизи наданий стороною як додаток до позовної заяви, тобто проведений відповідною експертною установою за її клопотанням чи клопотанням її представника, то такий висновок може розцінюватися лише як письмовий доказ, який підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці. Якщо стосовно цього письмового доказу в судовому засіданні виникнуть сумніви, то, виходячи з характеру матеріально-правового спору та залежно від того, яке значення має наявність у справі такої експертизи, суд повинен роз'яснити особам, які беруть участь у справі, про їх право заявити клопотання про її призначення.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що судова експертиза має значення як доказ лише тоді, коли вона проведена в рамках даної цивільної справи і щодо обставин, які мають значення для справи.

Виходячи з наведеного, звіт про результати обстеження житлового будинку АДРЕСА_2, не є висновком експертизи у розумінні ст.ст.143,144 ЦПК України, оскільки він проведений не за ухвалою суду.

До того ж, відповідач ОСОБА_3 не відноситься до категорії осіб, які підлягають виселенню із обов'язковим наданням іншого житлового приміщення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.182,321,331,383,386,391 ЦК України, ст.ст.116, 150,155,157 ЖК України, ст.ст. 3, 10, 11, 58, 60, 64, 88, 174, 208, 209, 212-215, 218, 294 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 нерухомим майном шляхом виселення ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 з будинковолодіння по АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Усунути перешкоди в користуванні нерухомим майном шляхом виселення ОСОБА_3 з будинковолодіння по АДРЕСА_1, вселивши його в житловий будинок АДРЕСА_2.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Чернівецької області через Першотравневий районний суд м.Чернівці протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці О. В. Вольська-Тонієвич