У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Мартинюка В.І., Мостової Г.І., Наумчука М.І., Олійник А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «Завод «Львівсільмаш», третя особа без самостійних вимог на стороні позивача - відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Львові, про відшкодування шкоди, зобов'язання до вчинення дій, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 16 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 27 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Завод «Львівсільмаш» (далі - ПАТ «Завод «Львівсільмаш») про відшкодування шкоди, зобов'язання до вчинення дій.

На обґрунтування позову ОСОБА_6 посилався на те, що, під час роботи в ливарному цеху Заводу «Львівсільмаш», 09 вересня 1964 року з ним стався нещасний випадок, про що складено відповідний акт. Унаслідок отриманої травми йому встановлено інвалідність другої групи на один рік, а в подальшому - інвалідність третьої групи довічно, у зв'язку із цим підприємство виплачувало йому компенсаційні витрати (пенсію) за період з 1965 року по 2005 рік.

У 2005 році, у зв'язку з виходом на пенсію, позивач переоформив пенсію за інвалідністю на пенсію за віком. Після отримання трудового каліцтва він до відповідача за відшкодуванням шкоди не звертався.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача відшкодування шкоди за останні три роки, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати 1 147 грн, з урахування, що третьою групою інвалідності визначено не менше ніж 50 % втрати професійної працездатності, в загальному розмірі 81 954 грн.

Також позивач просив стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 15 000 грн, посилаючись на те, що відповідачем протягом тривалого часу не видавався оригінал акта про нещасний випадок, внаслідок чого йому заподіяно значних душевних страждань.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 16 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 27 листопада 2014 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ПАТ «Завод «Львівсільмаш» про відшкодування шкоди за попередній період (три роки) у розмірі 81 954 грн та сплати у подальшому щомісячних платежів у розмірі 2 867 грн 50 коп., відшкодування моральної шкоди у розмірі 15 000 грн відмовлено за недоведеністю таких.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 порушує питання про скасування оскаржуваних рішень суду із ухваленням нового рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 перебував у трудових правовідносинах з ПАТ «Завод «Львівсільмаш» з 01 серпня 1964 року до 22 жовтня 1970 року (а. с. 9).

Згідно з копією акта про нещасний випадок на виробництві від 09 вересня 1964 року № 82 (а. с. 5) позивач отримав травму руки.

Відповідно до копій довідок від 30 листопада 1964 року серії КП № 254908 та від 27 листопада 1965 року серії ЯЯ № 198608 ОСОБА_6 встановлено другу групу інвалідності на один рік, а в подальшому -інвалідність третьої групи довічно (а. с. 6-7).

У ПАТ «Завод «Львівсільмаш» оригінал вказаного акта про нещасний випадок не зберігся, оскільки пройшов 45-річний строк його зберігання, справа позивача про нещасний випадок не може бути сформована і передана до структурного підрозділу Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, який розглядає такі питання.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 04 вересня 2014 року у справі № 876/3779/14 зобов'язано відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Львові розглянути справу про страхові виплати на підставі поданої ОСОБА_6 заяви та доданих до неї документів та прийняти рішення відповідно до вимог статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (а. с. 40-43).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, вважав, що до виниклих правовідносин слід застосувати норми Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», та виходив з того, що позивач не надав жодних доказів звернення до відповідача з заявою про отримання щомісячних страхових виплат з 2011 року по 2014 рік, тому вважав, що позивачем не вжито достатніх заходів для забезпечення своїх законних прав, свобод та інтересів.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції також послався на те, що позивач не надав оригіналу акта № 82 про нещасний випадок та висновку МСЕК, яким встановлено процент втрати працездатності, однак не позбавлений можливості пройти процедуру оформлення розслідування нещасного випадку на виробництві, встановлення проценту втрати ним працездатності та вирішення питання про проведення виплат, пов'язаних із ушкодженням здоров'я, у встановленому законом порядку.

Проте повністю з такими висновками судів погодитися не можна.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі - Закон № 1105-ХІV) особи, право яких на отримання відшкодування шкоди раніше було встановлено згідно із законодавством СРСР або законодавством України про відшкодування шкоди, заподіяної працівникам внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання, пов'язаних з виконанням ними трудових обов'язків, мають право на забезпечення по страхуванню від нещасного випадку відповідно до цього Закону.

Згідно з абз. 4 ч. 3 Закону № 1105-ХІV передача документів, що підтверджують право працівника на страхову виплату, інші соціальні послуги внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, а також розміри цієї виплати та послуг здійснюється підприємствами Фонду соціального страхування від нещасних випадків по акту. Форма акта, перелік документів, а також строк передачі встановлюються Фондом.

Відповідно до п. п. 1, 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» на підставі Закону № 1105-XIV у вигляді страхових виплат відшкодовується шкода особам, які застраховані від нещасного випадку відповідно до цього Закону, та особам, право яких на отримання відшкодування шкоди, заподіяної їм унаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання, пов'язаних із виконанням ними трудових обов'язків, було встановлено раніше згідно з відповідним законодавством СРСР, Української РСР або України.

Особам, які потерпіли на виробництві до 01 квітня 2001 року, Фонд сплачує страхові виплати та надає соціальні послуги з того часу, коли відповідні підприємства передали йому в установленому порядку документи, що підтверджують право цих працівників (членів їхніх сімей) на такі виплати й послуги, або коли таке право встановлено в судовому порядку.

Уся заборгованість із відшкодування зазначеної матеріальної та моральної шкоди виплачується потерпілим на виробництві та членам їхніх сімей (утриманцям) роботодавцями, а в разі їх ліквідації без створення правонаступника - Фондом.

Суди, встановивши, що нещасний випадок на виробництві стався 09 вересня 1964 року, ПАТ «Завод «Львівсільмаш» не передало Фонду в установленому порядку документи, що підтверджують право позивача на страхові виплати, та врахувавши, що особам, які потерпіли на виробництві до 01 квітня 2001 року, Фонд сплачує страхові виплати з того часу, коли відповідне підприємство передало йому в установленому порядку документи, що підтверджують право цих працівників на такі виплати, дійшли правильного висновку про те, що відшкодування шкоди має провадитися роботодавцем.

Відповідно до ст. 30 Закону № 1105-ХІV (в редакції, чинній на день ухвалення рішення) ступінь втрати працездатності потерпілим установлюється МСЕК за участю Фонду соціального страхування від нещасних випадків і визначається у відсотках професійної працездатності, яку мав потерпілий до ушкодження здоров'я. МСЕК установлює обмеження рівня життєдіяльності потерпілого, визначає професію, з якою пов'язане ушкодження здоров'я, причину, час настання та групу інвалідності у зв'язку з ушкодженням здоров'я, а також визначає необхідні види медичної та соціальної допомоги.

Огляд потерпілого проводиться МСЕК за умови подання акта про нещасний випадок на виробництві, акта розслідування професійного захворювання за встановленими формами, висновку спеціалізованого медичного закладу (науково-дослідного інституту профпатології чи його відділення) про професійний характер захворювання, направлення лікувально-профілактичного закладу або роботодавця чи профспілкового органу підприємства, на якому потерпілий одержав травму чи професійне захворювання, або робочого органу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків, суду чи прокуратури.

Позачергова експертиза проводиться МСЕК за заявою потерпілого, інших заінтересованих осіб, суду чи прокуратури.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно зі ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Однак, посилаючись, як на підставу для відмови у задоволенні позову, на те, що позивачем не надано доказів звернення до відповідача з заявою про отримання щомісячних страхових виплат, оригіналу акта № 82 про нещасний випадок та висновку МСЕК, яким встановлено процент втрати працездатності, суди на порушення ст. ст. 213, 214 ЦПК України, ч. 1 ст. 3, ст. ст. 15, 20 ЦПК України не визначилися із правовідносинами сторін, не врахували право позивача на звернення безпосередньо до суду за захистом у разі порушення своїх прав, свобод чи інтересів та залишили поза увагою клопотання позивача про направлення до МСЕК для встановлення ступеня втрати працездатності потерпілим (а. с. 34), питання про встановлення ступеня втрати працездатності позивачем відповідно ст. 30 Закону № 1105-ХІV не вирішили.

Враховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення в частині позовних вимог ОСОБА_6 до ПАТ «Завод «Львівсільмаш», третя особа без самостійних вимог на стороні позивача - відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Львові, про відшкодування шкоди, заподіяної унаслідок травмування на виробництві, не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Разом з тим підставою для відшкодування моральної шкоди позивач вказував невиконання відповідачем вимог щодо видачі йому оригіналу акта № 82 про нещасний випадок (а. с. 2-4).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про відшкодування шкоди з тих підстав, що позивачем не наведено фактів, з якими закон поєднує підстави для відшкодування моральної шкоди, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог в цій частині.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 16 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 27 листопада 2014 року в частині позовних вимог ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «Завод «Львівсільмаш», третя особа без самостійних вимог на стороні позивача - відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Львові, про відшкодування шкоди, заподіяної унаслідок травмування на виробництві, скасувати, передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Франківського районного суду м. Львова від 16 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 27 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.О. Кузнєцов В.І. Мартинюк Г.І. Мостова М.І. Наумчук А.С. Олійник