Справа № 349/331/13-ц
Провадження № 22ц/779/1029/2013
Головуючий у 1 інстанції Поглод О.В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Вакарук В.М.,

суддів: Васильковського В.М., Ясеновенко Л.В.

секретаря Гавриляк Є.М.

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Верховинського районного суду від 17 квітня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Верховинського районного суду від 17 квітня 2015 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 15.03.2010 року в розмірі 50 000 дол. США, що становить за офіційним курсом гривні щодо іноземних валют Національного банку України станом на 16.04.2015 року 1 089 000 грн. та сплачений судовий збір у розмірі 3 654,00 грн.

У апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, однобічним розглядом та неповним зясуванням обставин справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, неправильною оцінкою доказів. Суд посилається, як на доказ, на розписку, виконану ним власноручно від 15.03.2010 року, яку до позовної заяви додав позивач ОСОБА_2, відкидаючи всі інші докази представлені ОСОБА_3, як відповідачем. Зокрема, що розписка виконана ним 15.03.2015 року, жодним чином не підтверджує факт отримання ним ОСОБА_3, як позичальником, грошей у позикодавця ОСОБА_2 Наголошує, що дану розписку, він надав ОСОБА_4 як гаранту, що він повністю розрахується за придбане у ОСОБА_5 житло. Тому у розписці тільки записано, що ОСОБА_3Д зобовязується повернути 50 000 дол. США, але не підтверджується факт, що йому цю суму грошей давав в борг саме ОСОБА_2, який у змові з ОСОБА_4 вчинив умисні злочинні дії проти апелянта.

Також суд не взяв до уваги представлені ним докази про те, що розписка не відповідає за формою і змістом вимогам ч. 2 ст. 1047 ЦК України. Крім того, не відповідає дійсності висновок суду про те, що він скрив факт попереднього знайомства із ОСОБА_2, коли їздили у селище Верховина дивитись обєкт нерухомого майна. Оскільки, як відповідач, він цей факт називав у поясненнях суду, однак головуючий суддя у справі постійного перебивала його та представлених ним свідків.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

В засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_6 вимоги скарги підтримали, представник ОСОБА_7 ОСОБА_8 вимоги скарги заперечив.

Заслухавши суддю-доповідача, сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.ст. 10,60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Встановлено, що 18.12.2014 року ОСОБА_2 звернувся із позовом в суд до ОСОБА_3 про стягнення грошових кошті по борговій розписці, посилаючись на те, що 15.03.2010 року між сторонами було укладено договір позики, що підтверджується борговою розпискою від 15.03.2010 року, за якою відповідач отримав в борг від позивача 50 000 дол. США. Відповідно до розписки відповідач зобов'язувався повернути грошові кошти протягом трьох років, що підтверджується оригіналом розписки, яку ОСОБА_3 власноручно написав та підписав і дана розписка знаходилася на руках у позивача (а.с.85).

Згідно ст. 202 ЦК України правочин є погоджена дія двох або більше сторін. Відповідно до положень ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Із матеріалів справи вбачається, що розписка, на яку посилається позивач, як на доказ своїх вимог, написана власноручно позичальником ОСОБА_3, про що він не заперечив в судовому засіданні, і що вона є належним та достовірним підтвердженням існування між сторонами відносин за договором позики та знаходилася у позивача.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Виходячи зі змісту ст.ст. 1047, 1049 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Про те, що відповідачем не виконано у повному обсязі та у визначений строк умови договору позики щодо повернення боргу в сумі 50 000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ України на день написання позовної заяви станом на 16.12.2014 року становила 788 500 грн., а на день розгляду справи 1089000 грн., свідчить наявність оригіналу розписки у позивача, а тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про обгрунтованість позовних вимог ОСОБА_2

Відповідачем в судове засідання не представлено будь-яких доказів, які б спростовували наведену позивачем суму заборгованості за вказаним договором позики.

Судом обґрунтовано не взято до уваги розписки, написані між ОСОБА_4 і ОСОБА_5, як доказ, що розписка яка вказується позивачем, належить ОСОБА_4, яка ним була загублена, з тих підстав, що між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладалися різні угоди, в тому числі договір купівлі-продажу частини будинку у ОСОБА_4, про що не заперечував сам ОСОБА_3

Враховуючи те, що надати можливість суду допитати ОСОБА_4, як свідка по даній справі, сторони забезпечити не можуть і ніяких клопотань з цього приводу суду не заявляли, а доказів того, що зазначені розписки мають відношення до боргу перед позивачем, відповідачем не представлено, колегія суддів приходить до переконання про те, що висновок суду щодо обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_2 відповідає зібраним по справі доказам.

Рішення суду постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а тому з наведених мотивів в апеляційній скарзі підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307,308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Верховинського районного суду від 17 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: В.М. Вакарук

ОСОБА_9

ОСОБА_10