Провадження № 22-ц/779/1502/2015
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Бойчука І.В.,

суддів Проскурніцького П.І., Вакарук В.М.,

секретаря Драганчук У.М.,

з участю сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення коштів та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду від 05 червня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 05 червня 2015 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення коштів.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму неповернутої позики використаної в інтересах сімї в розмірі 13527,50 доларів США, що за курсом НБУ станом на 05.06.2015 року складає 284212 грн. 76 коп.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суму неповернутої позики використаної в інтересах сімї в розмірі 13527, 50 доларів США, що за курсом НБУ станом на 05.06.2015 року складає 284212 грн. 76 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1815, 39 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1815, 39 грн.

Відмовлено в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики від 04.04.2011 року.

Не погодившись з зазначеним рішенням, апелянтка подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що за час перебування її з ОСОБА_4 в шлюбі, ними 23.05.2008р. було оформлено банківський кредит для купівлі двохкімнатної квартиру. Банківський договір передбачав щомісячну оплату. Впродовж трьох років, а саме до 04.05.2011р. ними було повністю виплачено банківський кредит. Вартість квартири згідно до експертного висновку складає 498480грн., а моя частка мала б складати 249480грн.

На даний час, після розлучення у неї з колишнім чоловіком виник спір щодо необхідності поділу зазначеного спільного майна. Все спільне майно складається тільки з спірної квартири.

З метою недопущення отримання 1/2 належної їй частки ОСОБА_2 звернувся до Івано-Франківського міського суду з позовом, про стягнення з неї та ОСОБА_4 боргу в сумі по 284212,76грн., за нібито укладеним договором позики 04.05.2011р. між ним та сином.

Про зазначений договір їй вперше стало відомо тільки під час розгляду справи за її позовом про поділ спільного майна подружжя. За даним договором ніхто ні у кого будь-яких коштів не позичав, а сам договір є нікчемним.

Договір позики від 4 травня 2011р. укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 є недійсним в зв'язку з тим, що виходить за межі дрібного побутового та укладений без мого відома та без моєї згоди.

В договорі позики зазначено, що строк повернення позики визначений червень 2013р. Якраз тоді коли вона розлучилась з чоловіком . Однак, до її звернення з позовом до суду про поділ спільного майна подружжя Позивач, не зважаючи на закінчення строку виконання зобов'язання, в 2013р.не звертався жодного разу з вимогою до неї про повернення боргу.

У суду відсутні будь-які можливості перевірити як факт отримання коштів за договором позики так і факт повернення позики, в зв'язку з знаходженням позивача та відповідача в близьких родинних стосунках.

Отже, зазначений правочин носить фіктивний характер, а сама розписка була написана без наміру створення будь-яких правових наслідків. Про його нікчемність свідчить родинний стан учасників правочину.

Недійсність договору позики підтверджується і умовами кредитного договору, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «РайфайзенБанк Аваль», згідно до якого визначено ціль кредиту та строк кредиту, а саме: купівля житла.

В розписці є чітка сума визначена в грошовому еквіваленті, а саме 27055 дол.США. Саме таку суму її сім'єю було сплачено 04.05.2011р. за кредитним договором «РайфайзенбанкАваль» при цьому, слід зазначити що платіж було проведено в гривнях України. Однак, ОСОБА_4 як відповідач не надав доказів обміну позики отриманої в батька в доларах США на гривні України. Згідно даних НБУ станом на 04.05.2011р. курс дол. США до гривні складав 7.965300 гри. З огляду на суму платежу еквівалентну 27055 дол. США, нашою сім'єю було сплачено 27055 х 7.965300=215 501 гри. Половина зазначеної суми складає 107 705грн.

Згідно виписки з банку ПАТ «ВТБ ОСОБА_6» ОСОБА_5 зняв зі свого рахунку 538 161 грн., що вдвічі більше ніж було оплачено за нашим кредитним договором. Ні ОСОБА_4 ні ОСОБА_5 не надали будь-яких доказів обміну отриманих ОСОБА_5 гривнів 04.05.2015р. на дол. США ні обміну вже ОСОБА_4 позичених 27055 дол. США на гривні України в момент проведення платежу.

Звертаючись з позовом до суду щодо вимоги, яка випливає з договору позики Позивач не зазначив норми матеріального права па підставі, якої у нього виникло право вимоги до ОСОБА_7 та не звернув уваги на те, що відносини, які стосуються розпорядження майном, що є в спільній сумісній власності подружжя, не стосуються права одного із подружжя на укладення цивільно-правових угод щодо набуття майна, зокрема на отримання позики, оскільки договір позики с угодою про отримання у власність грошових коштів і не створює обов'язків для другого із подружжя, а лише для сторони договору (cт. 1046 ЦК України). З такого договору не випливає будь-яких зобов 'язань для третіх осіб.

З доказів наданих ОСОБА_4 вбачається, що спільна квартира була придбана на підставі кредитного договору укладеного ще в 2008р. В матеріалах справи відсутня роздруківка платежів за банківським кредиту, з якого можна було б встановити , що були проблеми за кредитом, та відсутні докази щодо дати закриття кредитного договору.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати недійсним договір позики укладений 04.05.2011р. між ОСОБА_8 та ОСОБА_4. Відмовити ОСОБА_2 у стягненні з ОСОБА_7 боргу в розмірі 284 212,76 грн.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 04.05.2011 року ОСОБА_5 позичив ОСОБА_4 (батько-синові) 27055 доларів США, з метою оплати кредиту, взятого в "Райфайзенбанк Аваль" на купівлю квартири в с. Вовчинець Івано-Франківської міської ради, пров. Ключний 7/12, які зобов'язувався повернути до 01.06.2013 року, про що складено розписку (а.с.59).

За вимогами ст.1046 ЦК України за договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Факт підписання відповідачем розписки свідчить про отримання позичальником всієї грошової суми.

Боргова розписка є підтвердженням факту укладення сторонами договору позики.

Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договорів позики й розписки свідчать про їх укладення відповідно до вимог ст..1046 ЦК України.

Згідно ст. 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

ОСОБА_5 надав суду оригінал боргової розписки та вказав, що зобовязання по ній відповідачі не виконали, боргу не повернуто.

На день постановлення рішення - 05.06.2015 року курс валют НБУ встановлений 21.013713 грн. за 1 долар США, а тому з врахуванням неповерненої суми - 27055 доларів США сума боргу становить - 284212.76 грн. з кожного відповідача і підлягає стягненню на користь позивача.

Вирішуючи позовні вимоги щодо виникнення обов'язку з повернення позики для двох відповідачів, а також визнання недійсним договору позики через відсутність письмової згоди на це ОСОБА_3, як іншого з подружжя та його формальність, то судом першої інстанції дані вимоги вирішено з додержанням норм матеріального та процесуального права і з такими доводами погоджується і суд апеляційної інстанції.

Зокрема, судом встановлено, що за час перебування боржників ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у шлюбі з 08.09.2007 року по 03.07.2013 року, ОСОБА_4 14.05.2008 р. уклав попередній договір купівлі-продажу двохкімнатної квартири по вул. Бугая в с. Вовчинець Івано-Франківської міської ради в сумі 126 284.34 грн., які покупець мав оплатити певними платежами, зі змінами від 15.10.2008р., та було укладено договір на виконання робіт від 14.05.2008р. зі змінами (а.с.63-68). Покупцем отримано дану квартиру з коморою, згідно Акту приймання-передачі у продавця 01.06.2011 року (а.с.73), що не заперечується сторонами.

22.05.2008 року ОСОБА_4 отримав кредит у ВАТ «ОСОБА_6 Аваль» в сумі 35000 дол США за кредитним договором №014/0031/74/87682, в забезпечення зобов'язань за яким було укладено між кредитором та іпотекодавцем ОСОБА_5 (батьком позичальника) іпотечний договір від 23.05.2008р. (а.с.24-26) та фінансовим поручителем за кредитними зобов'язаннями виступила дружина ОСОБА_3 Кредитні кошти отримувались для купівлі саме цього житла.

Так як кредитні кошти отримані у валюті, а нестабільність курсу валют впливала на розмір заборгованості, яка весь час зростала, то ОСОБА_4 звернувся до банку з проханням переглянути умови кредитного договору, перевести його в гривневий еквівалент чи зменшити відсоткову ставку, однак отримав відмову. Зазначені обставини спонукали його достроково повернути банку кредитні кошти, а тому звернувся за допомогою до батька ОСОБА_5 і між ними було укладено договір позики з метою саме дострокового погашення кредитних зобов'язань.

Для підтвердження дострокового виконання зобов'язань перед кредитором та передачі коштів зазначених у розписці, ОСОБА_4 надав довідку, згідно якої ним внесено готівку в АТ «ОСОБА_6 Аваль» 04.05.2011 року на погашення кредиту в сумі 27 055 доларів США (а.с.69, 13). Суду також надано заяву ОСОБА_5 на видачу йому депозитних коштів за угодою з ПАТ «ВТБ ОСОБА_6» від 04.05.2011р., тобто в той самий день, в сумі 538 161.3 грн., частину з яких, за поясненням ОСОБА_5, він за договором позики надав синові ОСОБА_4І (близько 213 тисяч грн..) для погашення достроково зобовязань по кредиту (а.с.70).

В суді ОСОБА_3 вказала, що їй не було відоме походження даних коштів на повне і дострокове погашення заборгованості за кредитним договором перед АТ «ОСОБА_6 Аваль».

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції керувався як нормами цивільного (ст..203,215), так і сімейного законодавства, а також встановив обставини щодо факту укладення договору позики за згодою другого з подружжя, та факту використання майна (коштів) в інтересах сім'ї.

Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Суд прийшов до правильного висновку, що у даних правовідносинах кредит в банку на купівлю квартири та проведення ремонтних робіт в ній, отримано тільки одним із подружжя ОСОБА_4 в період шлюбу. Про укладення кредитного договору ОСОБА_3 знала, про що ствердила суду. Квартира в подальшому набута у власність подружжям, під час проживання сім'єю, кредит достроково погашено із запозичених за договором позики коштів. Після розірвання шлюбу, ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення компенсації за ? частину даної квартири (а.с.72,116-117). Отже, виникнення кредитних зобов'язань щодо набутого у спільну власність майна, покладало обов'язки на подружжя щодо погашення цих кредитних зобов'язань.

Кредитні зобов'язання були погашені достроково в зв'язку з позикою одного з подружжя ОСОБА_4, і кредитні кошти використовувалися в інтересах сімї, як і кошти за договором позики.

Суд першої інстанції обґрунтовано у рішенні зазначив, що оскільки за договором позики позикодавець передає позичальникові грошові кошти у власність, а останні, згідно з вимогами ст..60 СК України, стають об'єктом спільної сумісної власності, то настає солідарна відповідальність у цих правовідносинах. Відповідно до ст..541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках встановлених договором або законом.

На підставі зібраних доказів та норм чинного законодавства суд першої інстанції відхилив зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3, яка вказувала, що згідно ст..65 СК України для укладення договорів, що потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, необхідна письмова згода другого подружжя, тому даний договір позики, на укладення якого згода позивача не надавалась, необхідно визнати недійсним, а також, що кошти були витрачені повністю чи частково не на потреби сім'ї (в даних відносинах кредитні зобов'язання сімї за придбане у спільну власність нерухоме майно), яке має намір поділити подружжя.

Згідно ст.. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Майном - є і гроші.

Судом встановлено, що даний спірний договір позики не підлягав ні нотаріальному посвідченню, ні державній реєстрації, а тому не потрібно було письмової згода ОСОБА_3 на укладення договору позики і її згода була усною.

Доводи ОСОБА_3 про фіктивність договору позики не знайшли свого підтвердження в суді, оскільки суд встановив, що нею не враховано що відбулася передача майна за даним договором позики - коштів, а тому правочин не є фіктивним, оскільки наступили наслідки його виконання.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що відсутність формальної письмової (простої) згоди одного з подружжя на отримання позики, з метою погашення спільних зобов'язань по придбаній у спільну власність квартири, не є правовою підставою для визнання договору позики не дійсним. З даним твердженням погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

Судом в даних правовідносинах враховано і правові позиції ВСУ від 20.02.2013р. у справі 3163цс12 та від 31.03.2010р. №6-21170св08.

Колегія суддів вважає, що рішення судом першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його законності і обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 307,308,313-315,317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 05 червня 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: І.В. Бойчук

ОСОБА_9

ОСОБА_10