Справа № 462/8068/14 Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/783/1634/15 Доповідач в 2-й інстанції: Тропак О. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі: головуючого Тропак О.В.,

суддів: Приколоти Т.І.,Федоришина А.В.,

за участю секретаря Іванової О.О.,

з участю: представника відповідача Гриниха Х.А.,

позивача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача Департаменту містобудування Львівської міської ради на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 28 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Департаменту містобудування Львівської міської ради про визнання права власності,-

в с т а н о в и л а :

В листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом, в якому просила визнати право власності на самочинно збудоване нерухоме майно - торговельний павільйон на АДРЕСА_1, покликаючись на те, що 26 грудня 2006 року Залізничною районною адміністрацією Львівської міської ради їй було надано дозволи на розміщення павільйонів № 1 та № 2. 12 грудня 2008 року управлінням архітектури департаменту містобудування Львівської міської ради були надані висновки за № 5-13727/2110 та № 5- 13724/2401 про відповідність існуючих павільйонів на вул. Роксоляна, 24 погодженому проекту для здійснення підприємницької діяльності. Відповідно до містобудівного обґрунтування реконструкції двох існуючих спарених торгових павільйонів в один, як цілісний об'єкт архітектури з одним центральним входом на АДРЕСА_1- павільйони № 1 та № 2 були об'єднані в один. Ухвалою Львівської міської ради від 05 квітня 2012 року №1411 їй затверджено проект землеустрою щодо відведення та надання земельної ділянки на АДРЕСА_1. 01 жовтня 2012 року між Львівською міською радою та ОСОБА_3 укладено договір оренди землі строком на 5 (п'ять) років до 05 квітня 2017 року. У 2013 році ЛКП "Архітектурно-будівельний нагляд" було розроблено містобудівний розрахунок з техніко-економічними показниками розміщення та встановлення торгівельного павільйону на АДРЕСА_1, відповідно до якого земельна ділянка, на якій розташований торгівельний павільйон, замощена твердим покриттям, самочинно встановлено монолітні залізобетонні фундаменти. 20 грудня 2013 року вона звернулась до Департаменту містобудування Львівської міської ради щодо надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки на встановлення тимчасового збірно-розбірного павільйону на АДРЕСА_1, на що отримала відповідь , що оскільки нею самовільно встановлено тимчасовий збірно-розбірний павільйон на АДРЕСА_1, то департамент містобудування не має правових підстав щодо надання містобудівних умов та обмежень.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 28 листопада 2014 року позов задоволено повністю. Вирішено: визнати за ОСОБА_3 право власності на торговельний павільйон , розташований за адресою: м. Львів, АДРЕСА_1, загальною площею 73, 26 м. кв.

Рішення суду оскаржив відповідач Департамент містобудування Львівської міської ради, який посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати і ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Свої апеляційні вимоги мотивує тим, що судом прийнято рішення про права та обов'язки особи, яка не була залучена до участі у справі - Львівської міської ради, яка і є належним відповідачем у справах про визнання права власності. Суд відмовив в задоволенні клопотання представника відповідача про залучення до участі у справі Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області, хоч був зобов'язаний з власної ініціативи залучити цей державний орган до участі у справі. Апелянт вважає, що видача чи відмова у видачі містобудівних умов та обмежень не є підставою для визнання чи невизнання права власності на об'єкт нерухомого майна. Тому , відмовивши у видачі містобудівних умов та обмежень , департамент містобудування не порушив право власності позивача. Суд неправомірно застосував для визнання права власності на тимчасову споруду положення ст. 376 ЦК України. Рішення суд обгрунтовує ч. ч. 3, 5 ст. 376 ЦК України та ч. 3 ст. 1268 ЦК України, однак застосування ст. 1268 ЦК, що регулює питання прийняття спадщини не має жодного відношення до предмета спору. Також судом не взято до уваги , що земельна ділянка по АДРЕСА_1 знаходиться в межах червоних ліній з обмеженнями без права капітального будівництва. Відтак, будівництво капітальної споруди в межах червоних ліній порушує державні будівельні норми, а тому не може бути визнано право власності на такий об'єкт. Судом не застосовано до спірних відносин норму п. 4 ст. 376 ЦК України, яка в даному випадку підлягає до застосування. Позивачем не дотримано порядку погодження самочинного будівництва, встановленого рішенням виконавчого комітету від 09 вересня 2011 року № 835 "Про затвердження положення про порядок погодження самочинного будівництва у м. Львові", яке є обов'язковим до виконання.

У запереченнях на апеляційну скаргу позивач зазначила, що звернулась з позовом до суду оскільки після відмови Департаменту містобудування Львівської міської ради щодо надання містобудівних умов та обмежень, оскільки легалізувати в позасудовому порядку об"єкт, який згідно з висновком ЛКП"Архбуднагляд є об"єктом нерухомого майна, в позасудовому порядку не видавалось можливим , так як для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об"єкта, необхідно виконати ряд певних процедурних дій, насамперед отримати містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки на встановлення тимчасового збірно-розбірного павільйону на АДРЕСА_1 в м. Львові

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовільнити з наступних мотивів.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, оскаржене рішення в повній мірі не відповідає вищезазначеним нормам цивільного процесуального законодавства.

Так, згідно ухвали Львівської міської ради від 05.04.2012 року № 1411 було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0112 га у межах червоних ліній з обмеженнями без права капітального будівництва на АДРЕСА_1 в оренду терміном на 5 років для обслуговування тимчасового торговельного павільйону, перевівши із земель , що не надані у власність або користування , до земель житлової та громадської забудови, за функцією використання - землі комерції.

Отже, земельна ділянка на якій розташований спірний об"єкт, не перебуває у власності позивача , а була відведена (надана) позивачу у тимчасове строкове користування (оренду) за функцією використання -землі комерції з обмеженнями без права капітального будівництва.

У відповідності до ч.ч.1, 2, 3 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Таким чином, спірний об"єкт, який за твердженнями позивача, є об"єктом нерухомого майна, був збудований позивачем на земельній ділянці, щодо якої було встановлено обмеження капітального будівництва, тобто на земельній ділянці , що не була відведена для капітального будівництва, не було отримано позивачем і документа, який давав би право виконувати будівельні роботи, а також у позивача не було належно затвердженого проекту. За таких обставин, у відповідності до ч.1 ст. 376 ЦК України спірний об"єкт слід вважати самочинним будівництвом, і у відповідності до ч. 2 ст. 376 ЦК України позивач не могла набути права власності на цей об"єкт.

Зважаючи на те, що земельна ділянка на якій знаходиться спірний об"єкт не перебувала у власності позивача, і власником земельної ділянки (Львівською міською радою) не була надана позивачеві в оренду для капітального будівництва, то не було також підстав, встановлених ч. 3 ст. 376 ЦК України, для визнання за позивачем права власності на самочинно збудоване майно за рішенням суду.

Оскільки земельна ділянка, на якій позивачем здійснено самочинне будівництво, є об"єктом комунальної власності територіальної громади - Львівської міської ради , то позов про визнання права власності на самочинне будівництво повинен бути пред"явлений до територіальної громади. Тому колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що у задоволенні позову слід було відмовити і з підстав пред"явлення позову до неналежного відповідача - Департаменту містобудування Львівської міської ради.

У відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Так як колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що оскаржене рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права, а саме з порушенням положень ч. ч. 1, 2, 3 ЦК України, тому апеляційну скаргу належить задовольнити, оскаржене рішення скасувати і ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст.316, ст. ст. 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Департаменту містобудування Львівської міської ради задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 28 листопада 2014 року скасувати і ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Департаменту містобудування Львівської міської ради про визнання за ОСОБА_3 права власності на торговельний павільйон, розташований за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 73, 26 м. кв. - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий: _______________ Тропак О.В.

Судді: _______________ Приколота Т.І.

________________ Федоришин А.В.