АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5294/15 Справа № 209/818/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Багбая Є. Д. Доповідач - Тамакулова В.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2015 року м. Дніпропетровськ

15 червня 2015 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого-судді: Тамакулової В.О.

суддів: Гордничої В.С., Козлова С.П.

при секретарі:Порубай М.Л.,

яка розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Акцент - Банк» на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська, Дніпропетровської області від 24 березня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 та Публічного акціонерного товариства «Акцент Банк» про захист прав споживача, -

В С Т А Н О В И Л А:

23 лютого 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 та Публічного акціонерного товариства «Акцент Банк» про захист прав споживача, посилаючись на те, що 13 грудня 2014 року у м. Дніпропетровську в приміщенні магазину з продажу метало пластикових вікон, який знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 ОСОБА_3 під впливом обману та нав'язування послуги уклала договір побутового підряду за індивідуальним номером АG -1246 L із ФОП ОСОБА_4, відповідно до якого, замовила виготовлення метало пластикових вікон на суму 17682 грн.

Одночасно ОСОБА_3 уклала договір споживчого кредиту із ПАТ «Акцент-Банк» на вказану суму, згідно якого, банк повинен був перерахувати на рахунок ОСОБА_4. суму коштів для оплати товару за договором підряду.

Вдома вже більш детально ознайомившись з умовами вказаних договорів, позивач вирішила відмовитись від замовлення товарів та послуг.

17 грудня 2014 року вона зателефонувала до ОСОБА_4 з вимогою про відмову від договору та їй було повідомлено про неможливість відмовитись від договору.

25 грудня 2014 року позивач звернулася до співвідповідача ФОП ОСОБА_4 з метою скасування замовлення, однак їй повідомили , що замовлення виконано та вона позбавлена можливості відмовитись від договору.

27 грудня 2014 року позивачу зателефонували з магазину та повідомили, що заказ готовий , 29 грудня 2014 року вона зобов'язана його прийняти.

В той же день 27 грудня 2014 року позивач направила на адресу співвідповідача ФОП ОСОБА_4 письмову заяву про відмову від договору та письмову заяву до ПАТ «Акцент-Банк» про відкликання згоди на укладання споживчого кредиту.

31 грудня 2014 року банк повідомив позивача, що для перерахунку кредитного договору необхідне письмове підтвердження від магазину про те, що товар не був доставлений.

8 січня 2014 року, 24 січня 2014 року та 26 січня 2014 року співвідповідач ОСОБА_4 повідомляв позивача про необхідність отримання замовлення та неможливість розірвати договір.

Позивач вважає незаконними відмови відповідачів про розірвання договорів та просила визнати розірваними договір № АG -1246 L від 13 грудня 2014 року укладений між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4, визнати розірваним кредитний договір №401561022 від 13 грудня 2014 року, укладений між позивачем та ПАТ «Акцент-Банк», зобов'язати ФОП ОСОБА_4 повернути ПАТ «Акцент-Банк» отримані за договором кошти в сумі 17681 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 березня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано розірваними договір № АG -1246 L від 13 грудня 2014 року та кредитний договір №401561022 від 13 грудня 2014 року

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 ПАТ «Акцент-Банк» на користь держави по 121 грн. 80 коп.

В частині вимог про зобов'язання ФОП ОСОБА_4 повернути ПАТ «Акцент-Банк» отримані за договором кошти в сумі 17681 грн. відмовлено.

В скарзі апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та їх недоведеність , просить скасувати рішення суду в частині визнання недійсним кредитного договору та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів перевірила законність, обґрунтованість рішення суду в межах заяв-лених вимог та апеляційної скарги і дійшла до висновку,що скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 13 грудня 2014 року ОСОБА_3 уклала договір побутового підряду за індивідуальним номером АG -1246 L із співвідповідачем ФОП ОСОБА_4, відповідно якого, замовила виготовлення метало пластикових вікон на суму 17682 грн.

Одночасно ОСОБА_3 уклала договір споживчого кредиту із співвідповідачем ПАТ «Акцент-Банк» на вказану суму, за яким банк повинен був перерахувати на рахунок ОСОБА_4 суму коштів для оплати товару за договором підряду.

До відносин за договором побутового підряду, не врегульованим ЦК України, застосовується законодавство про захист прав споживачів (ч. 3 ст. 865 ЦК України).

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 872 ЦК України, якщо підрядником були допущені істотні відступи від умов договору побутового підряду або інші істотні недоліки в роботі, виконаній із матеріалу замовника, він має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків.

З пунктів 3.1 та 3.3 договору від 13 грудня 2014 року вбачається, що замовник зобов'язується оплатити вартість виробів та після виконання пункту 3.1 договору виконавець зобов'язується передати у власність замовника виготовлені вироби протягом 30 робочих днів з часу укладення договору.

Згідно п.3.5 замовник сповіщається про передачу виготовлених виробів за добу.

Пунктом 3.6 договору передбачено, що виконавець має право на дострокову передачу виробів по договору.

За п.7.6 договору замовник повідомлений про неможливість розірвання договору згідно доповнення №3 до Постанови Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року №172 затвердженого переліку товарів належної якості , які не підлягають обміну та поверненню.

Згідно даного переліку , скло нарізане чи розкроєне під розмір, вказаний покупцем (замовником) поверненню не підлягає, ПВХ конструкції, виготовлені на замовлення і під розмір замовника , враховуючи ст.184 ГКУ, є річчю визначеною індивідуальними ознаками, незамінною(а.с.3).

ОСОБА_3 уклала договір споживчого кредиту із співвідповідачем ПАТ «Акцент-Банк» на вказану суму, згідно якого, банк повинен був перерахувати на рахунок ОСОБА_4 суму коштів для оплати товару за договором підряду.

За пункту 9»а» заяви Позичальника (а.с.4), оплата часткової оплати товару згідно з переліком (надалі «Товар» шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок ФЛП Живица, надалі «Продавець») НОМЕР_1, у Сумська філія ПАТ КБ «Приватбанк».

Однак ФЛП Живица, кому саме були перераховані грошові кошти, до участі у справі не залучений.

Із матеріалів справи вбачається, що 23 лютого 2015 року позивач звернулася з заявою в суд до Фізичної особи підприємця - ОСОБА_4, Публічного акціонерного товариства «Акцент - Банк» про захист прав споживачів (а.с.1-2), просила про визнання розірваними договорів № АG -1246 L від 13 грудня 2014 року та кредитного договору №401561022 від 13 грудня 2014 року, зобов'язати ФОП ОСОБА_4 повернути ПАТ «Акцент-Банк» отримані за договором кошти в сумі 17681 грн.

В описовій частині позовної заяви позивач вказувала, що 13 грудня 2014 року під впливом обману та нав'язування послуг уклала договір побутового підряду № АG -1246 L з ФОП ОСОБА_4 на виготовлення металопластикових вікон.

Одночасно було укладено договір споживчого кредиту з Публічним акціонерним товариством «Акцент Банк» на 17681 грн.(а.с.1 зворот).

Частково задовольняючи вимоги , суд у рішенні вказав, що не приймає посилання позивача на укладання договору під впливом обману, оскільки доказів вказаної підстави позивач не надав.

Однак в прохальній частині заяви позивач не просила про визнання недійсним укладений договір побутового підряду, а суд не уточнив вимоги позивача та вийшов за межі заявлених позовних вимог.

При розгляді справи суд у рішенні посилався на те, що суд погоджується з доводами позивача що її дії по розірванню договору споживчого кредиту та договору про організацію виготовлення і передачі у власність ПВХ конструкцій ґрунтуються на вимогах закону.

Повністю погодитися з висновками суду неможливо, враховуючи наступне.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності,тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

При розгляді справи суд має встановити всі обставини справи, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються, що мають значення, чи є інші фактичні дані (у тому числі пропущення строку позовної давності), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження з огляду на норми матеріального права, якими регулюються правовідносини сторін, що виникли (ст. 214 ч. 1 п. 2 ЦПК України).

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору( ст. 526 Цивільного кодексу України).

Згідно з вимогами ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За вимогами частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив зобов'язання, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (стаття 638 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором чи законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору( ч. 2 ст. 651 ЦК України).

За договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу (ст. 837 ЦК України).

Згідно ст. 865 ЦК України, за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір побутового підряду є публічним договором.

Як вбачається із матеріалів справи (а.с.1-2), ОСОБА_3 просила визнати: розірваними договір № АG -1246 L від 13 грудня 2014 року, укладений між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 та кредитний договір №401561022 від 13 грудня 2014 року, укладений між ОСОБА_3 та ПАТ «Акцент-Банк», зобов'язати ФОП ОСОБА_4повернути ПАТ «Акцент-Банк» отримані за договором кошти в сумі 17681 грн.

Але згідно вимог ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором чи законом.

За договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу (ст. 837 ЦК України).

Вказаними нормами матеріального права передбачено право суду розірвати укладені договори, а не визнати їх розірваними.

Частиною 2 ст.16 ЦК України не передбачено такого способу захисту цивільних прав, як визнання розірваним укладеного договору.

Розглянувши справу у відсутність сторін, суд у порушення вимог ч.4 ст.10 ЦПК України, не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: не роз'яснив особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, не попередив про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і не сприяв здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд не надав належної оцінки наявним у справі доказам, зокрема, не прийняв до уваги, що відповідач ФОП ОСОБА_4 заперечував проти заявленого позову (а.с.27-29), посилаючись на вимоги ст.525 ЦК України, якою передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до умов ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно вимог ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 2 ст.651 ЦК України передбачено підстави для розірвання договору в односторонньому порядку: договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Посилаючись у рішенні на Закон України «Про захист прав споживачів», суд не прийняв до уваги, що до відносин за договором побутового підряду, не врегульованим ЦК України, застосовується законодавство про захист прав споживачів (ч. 3 ст. 865 ЦК України).

Розглядаючи спір , суд у рішенні вказав, що не приймає заперечення відповідача ФОП ОСОБА_4, що укладений договір не підлягає розірванню, оскільки конструкції вже були виготовлені, так як вже зазначалося вище, згідно ч.2 ст. 867 ЦК України замовник має право у будь-який час до здачі йому роботи відмовитися від договору побутового підряду, робота як встановлено судом та не заперечувалося сторонами, здана позивачу не була.

Також суд не прийняв посилань відповідача ФОП ОСОБА_4 на вимоги Постанови КМУ №172 від 19 березня 1994 року стосовно того, що товар замовлений позивачем поверненню не підлягає, оскільки дані норми стосуються товару який був переданий замовнику, в даному випадку як вже зазначалося судом товар позивачу переданий не був, тому остання його не повертає, а відмовляється від його прийняття у встановлені законом строки та визнав вимоги позивача стосовно визнання договорів розірваними законними

Погодитися з таким висновком суду неможливо, оскільки він зроблений передчасно.

Згідно п.7.6 договору замовник повідомлений про неможливість розірвання договору згідно доповнення №3 до Постанови Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року №172 затвердженого переліку товарів належної якості , які не підлягають обміну та поверненню.

За даним переліком , скло нарізане чи розкроєне під розмір, вказаний покупцем (замовником), поверненню не підлягає, ПВХ конструкції, виготовлені на замовлення і під розмір замовника , враховуючи ст.184 ГКУ є річчю визначеною індивідуальними ознаками, незамінною(а.с.3).

Тобто, укладеним між сторонами договором (пункт 7.6), позивач була попереджена про неможливість розірвання договору.

В цій частині договір не визнаний незаконним.

Відповідно до статті 874 ЦК України у разі нез'явлення замовника за одержанням виконаної роботи або іншого ухилення замовника від її прийняття підрядник має право, письмово попередивши замовника, зі спливом двох місяців від дня такого попередження продати предмет договору побутового підряду за розумну ціну, а суму виторгу, з вирахуванням усіх належних підрядникові платежів, внести у депозит нотаріуса, нотаріальної контори на ім'я замовника. Підрядник має право у випадках, визначених частиною першою цієї статті, замість продажу предмета договору побутового підряду притримати його або вимагати відшкодування.

Тому суд першої інстанції, порушивши норми матеріального та процесуального права, не з'ясувавши фактичні обставини справи, належно не встановив правовідносини сторін, час попередження позивачкою відповідача про розірвання договору, часткове чи повне виконання відповідачем умов договору, не перевірив виклик відповідачем позивачки за отриманням товару, передчасно дійшов до висновку про часткове задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 п. 4, ч. 3 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування апеляційним судом рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Апелянт в скарзі оскаржує рішення суду лише в частині визнання недійсним кредитного договору від 13 грудня 2014 року(а.с.36-39).

Частиною 3 ст.303 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги , якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є бов'язковою підставою для скасування рішення.

Оскільки позовні вимоги позивача про визнання розірваним договору № АG -1246 L від 13 грудня 2014 року, укладеного між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 та про визнання розірваним кредитного договору №401561022 від 13 грудня 2014 року, укладений між ОСОБА_3 та ПАТ «Акцент-Банк», є взаємопов'язаними, колегія суддів вважає за необхідне вийти за межі апеляційної скарги і скасувати в цілому рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська, Дніпропетровської області від 24 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_4, ПАТ «Акцент Банк» про захист прав споживачів, як передчасно ухвалене, та відмовити у задоволенні позовних вимог позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Акцент - Банк» задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська, Дніпропетровської області від 24 березня 2015 року скасувати.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_4, Публічного акціонерного товариства «Акцент Банк» про захист прав споживача.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий: Тамакулова В.О.

С у д д і: Городнича В.С.

Козлов С.П.