АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2015року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Соколової В.В.

суддів: Нежури В.А., Шахової О.В.,

при секретарі: Троц В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06.02.2015 у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з вказаним вище позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що наказом №678-к від 10.08.2010 його було прийнято на роботу до ПАТ «АКПІБ» па посаду експерта відділу управління системою управління з впровадження нової банківської платформи Дирекції інформаційних технологій і операційної діяльності, а наказом від 14.03.2011 №265-к його було переведено на посаду експерта відділу управління системою управління з впровадження нової банківської платформи Дирекції інформаційних технологій і супроводу роздрібного бізнесу. У зв'язку з скороченням чисельності та штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України позивача було звільнено з займаної посади наказом №1185-к від 22.04.2014.

Позивач вважає, що звільнення відбулось з порушенням вимог трудового законодавства, а саме: ніяких змін в організації праці та виробництва не проводилось; позивача персонально не було попереджено про наступне вивільнення за 2 місяця згідно ст.49-1 КЗпП України: без пропонування іншої роботи та наявність відкритих вакансій: відповідач при його звільненні не врахував вимоги ст.49-2 КЗпП України щодо його переважного права на залишення на роботі.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06.02.2015 відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Справа № 761/8225/14-ц
№ апеляційного провадження:№ 22-ц-796/5794/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Осаулов А.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
Не погоджуючись з ухваленим судовим рішенням, представником позивача подана апеляційна скарга, в якій зазначається про незаконність і необґрунтованість рішення, як ухваленого з порушенням норм матеріального та процесуального права. На думку позивача, суд не звернув уваги на те, що звільнення було здійснено в порушення вимог КЗпП України, судом не

з'ясовано чи відбулися зміни в організації виробництва і праці та скорочення чисельності або штату працівників, не досліджено чи додержав роботодавець норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, також не досліджено питання щодо наявності інших вакантних посад, які б відповідно до своєї кваліфікації міг обіймати позивач, а посади, які були запропоновані позивачу не мали інформації щодо суттєвих умов праці. Вважаючи рішення суду таким, що ухвалене без повного з'ясування обставин справи, які мають значення для її вирішення, просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заявлені позовні вимоги.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній.

Представник відповідача заперечувала проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду законним і обґрунтованим, просила залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача відбулося з дотриманням відповідачем норм чинного трудового законодавства.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів та в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Судом встановлено, що наказом №678-к від 10.08.2010 його було прийнято на роботу до ПАТ «АКПІБ» па посаду експерта відділу управління системою управління з впровадження нової банківської платформи Дирекції інформаційних технологій і операційної діяльності, а наказом від 14.03.2011 №265-к його було переведено на посаду експерта відділу управління системою управління з впровадження нової банківської платформи Дирекції інформаційних технологій і супроводу роздрібного бізнесу.

У зв'язку з змінами в організації виробництва і праці наказом від 28.10.2013 за №4308-к позивача ОСОБА_1 було попереджено про наступне звільнення з роботи з 30.12.2013, про що свідчить його підпис і ознайомлення з цим наказом 30.10.2013 (а.с.53).

Також, встановлено, що правлінням ПАТ «Промінвестбанк» від 18.07.2013 за №217 «Щодо змін в організаційній структурі Головного офісу ПАТ «Промінвестбанк» було прийнято рішення про проведення змін в організації виробництва та праці, а саме виключено структурний підрозділ «Департамент інформаційних технологій» із ліквідацією структурних підрозділів Дирекції інформаційних технологій і супроводу роздрібного бізнесу, в тому числі скорочення чисельності та штату працівників (а.с.132-136).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Як вбачається з наданих представниками відповідача письмових доказів, в ПАТ «Промінвестбанк» мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, було ліквідовано цілий структурний підрозділ, у якому працював позивач, що потягло за собою скорочення штату та чисельності працівників.

Протокол №217 від 18.07.2013 засідання правління ПАТ «Промінвестбанк» і наказ від 18.07.2013 за №217 «Щодо змін в організаційній структурі Головного офісу ПАТ «Промінвестбанк» про скорочення підрозділу і, відповідно, посади, яку займав позивач, є чинними і ніким не оскаржувались.

Положеннями ст. 64 ГК України підприємству надане право самостійно визначати свою організаційну структуру, чисельність працівників і штатний розпис. Це означає, що за певних обставин власник або уповноважений ним орган може змінювати чисельність або штат працівників шляхом скорочення. І скористатись таким правом він може будь-коли, оскільки нормами законодавства не встановлено щодо цього жодних часових обмежень. Про таку необхідність та фактори, якими зумовлена потреба скорочення чисельності або штату працівників йшлося у повідомленні профспілковій організації (закінчення впровадження низки банківських ІТ проектів у ІІ півріччі 2013 року)(а.с.136).

Безумовне право роботодавця визначати чисельність та штат працівників гарантовано законом, та у постанові Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" наголошено увагу суду, що при виникненні спору між працівником та роботодавцем суд не вправі обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, лише наявність підстав для звільнення (чи мало місце скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури, що і було зроблено судом першої інстанції.

Уповноважений орган управління товариством (Правління Банку) самостійно приймає рішення про скорочення штату або чисельності працівників, яке оформлено Протоколом Правління №217 від 18.07.2013 щодо змін в організаційній структурі Головного офісу ПАТ «Промінвестбанк». На виконання рішення Правління наступним документом з основної діяльності наказом №4308-к від 28.10.2013 попереджено про наступне звільнення позивача, повідомлено про наявність відкритих вакансій в Банку, копію витягу з наказу №4308-к від 28.10.2013 та переліку вакансій позивач отримав, про це свідчить його підпис на зворотному боці наказу(а.с.99-100). Таким чином, позивач отримав і персональне попередження про наступне звільнення.

Позивач був звільнений з займаної посади Наказом № 1185-к від 22.04.2014 у зв'язку з скороченням чисельності та штату у працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.56, 121). Наведене свідчить про те, відповідач виконав і вимоги законодавства щодо попередження в двохмісячний строк працівника про його можливе звільнення, яке відбулось 30.10.2013.

Доводи позивача про те, що посади, які були запропоновані йому відповідачем не мали інформації щодо суттєвих умов праці, що в свою чергу заважало йому прийняти виважене та обдумане рішення стосовно запропонованих посад, не можуть бути підставами для скасування рішення суду.

Так, згідно ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України,одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

З матеріалів справи вбачається, що за заявою позивача від 29.01.2014 наказом №451-к від 14.02.2014 його було переведено на іншу посаду, а саме головного експерта відділу конфігурування і підтримки серверів управління інфраструктури та підтримки IT Департаменту інформаційних технологій (а.с.105,107). Згодом ОСОБА_1 не погодився із таким переведенням і відмовився від вказаної посади, посилаючись на те, що зазначений наказ порушує його трудові права, в зв'язку з чим дію наказу від 14.02.2014 наказом від 17.02.2014 було відмінено (а.с.108).

В подальшому позивачу було запропонована цілий перелік інших посад в ПАТ «Піромінвестбанк», про що було його письмово проінформовано і ним отримано вказану інформацію, про що свідчить його переписка з банком (а.с.111-118).

З заяви позивача від 24.03.2014 вбачається, що він погодився обійняти посаду начальника управління IТ департаменту (а.с.116). Вказана посада була заброньована за відповідачем та йому запропоновано прийняти участь в конкурсі на зайняття вказаної посади до 04.04.2014. У зв'язку з тим, що від позивача не надійшло будь-яких повідомлень щодо зайняття цієї посади вказана вакансія оголошена відкритою для інших осіб (а.с.119).

Твердження позивача про те, що всі запропоновані посади не мали інформації щодо суттєвих умов праці спростовуються матеріалами справи, зокрема наказ про переведення на посаду головного спеціаліста містить визначений розмір заробітної плати (а.с.112), листом від 28.03.2014 позивачу надано інформацію щодо вимог до кандидата на посаду начальника відділу управління інфраструктури та підтримки ІТ, розмір заробітної плати не вказаний з посиланням на конфіденційність (а.с.117). Проте, ст. 29 Закону України «Про оплату праці» зобов'язує роботодавця довести до відома працівника умови оплати праці при укладенні трудового договору. В даному випадку, укладенню трудового договору передує проведення конкурсу, шляхом подачі документів та проведення співбесіди. Відповідні дії були запропоновані позивачу, проте ним не були вчинені. Враховуючи, що посада начальника відділу управління інфраструктури та підтримки ІТ є вищою за посаду, що обіймав позивач, то пропозиція участі у конкурсі не суперечить вимогам КЗпП України, які, до-речі, не встановлюють спеціальних умов або пільг для переведення працівників, попереджених про майбутнє звільнення у зв'язку із скороченням.

Цілком правомірним є і висновок суду першої інстанції, щодо відсутності необхідності застосування вимог п.3 ч.2. ст. 42 КЗпП України, стосовно переважного права залишення на роботі при звільненні, оскільки Протоколом Правління №217 від 18.07.2013 року ліквідовано цілий структурний підрозділ у якому працював позивач і скорочено усіх працівників даного відділу, тобто відсутня особа, по відношенню до якої позивач мав переважне право на залишення на роботі.

Оскільки судом встановлено, що звільнення позивача відповідачем проведено без порушень закону, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку і про відсутність підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону, зібраним доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06.02.2015 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: