АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/4094 Головуючий у 1 інстанції - Гончарук В.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Головачова Я.В., Побірченко Т.І.

при секретарі Бугай О.О.

розглянула в відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПрАТ «Страхова компанія «Статус»,третя особа ПАТ «Державний ощадний банк України» про визнання договору страхування частково недійсним

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А :

В травні 2014 року представник ОСОБА_1- ОСОБА_2 звернулася до суду з зазначеним позовом, який обґрунтовує тим, що 3 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Ощадний банк України» (який є правонаступником ПАТ «Державний ощадний банк України») укладено договір про іпотечний кредит для придбання будинку та земельної ділянки в с. Ясногородка Вишгородського району Київської області. Обов'язковою умовою договору про іпотечний кредит було укладення договору страхування іпотечного майна,який ОСОБА_1, на вимогу банку, уклала в цей же день з ПрАТ «Страхова компанія «Статус» та сплатила всі страхові платежі, розраховуючи, в разі настання страхового випадку на відшкодування шкоди. 28 червня 2008 року така подія сталася в результаті пожежі і будинок було повністю знищено.1 липня 2008 року вона звернулася до ПрАТ «СК «Статус» з заявою про відшкодування її шкоди, але у виплаті страхового відшкодування її було відмовлено.

Згідно постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 травня 2012 року були скасовані рішення першої та другої інстанції (за якими були частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_3про стягнення на її користь страхового відшкодування та моральної шкоди) та встановлено,що за договором страхування страховик зобов‛язався здійснити страхову виплату на користь ВАТ «Державний ощадний банк України», а ОСОБА_1 є неналежним позивачем за її позовом про стягнення страхової виплати на користь вигодонабувача. Після цього банк перерахував страховій компанії отримане раніше страхове відшкодування в сумі 32 868,78 грн.,і банк,в свою чергу, збільшив позивачці розмір кредитної заборгованості саме на цю суму.

З огляду на зазначені обставини представник позивача вважав, що частина договору добровільного комплексного страхування № КС 001942 від 3. 12.2007 р., а саме розділ 1 п. 1. 1., де вказано, що вигодонабувачем є ВАТ «Державний ощадний банк України» укладено на порушення закону,оскільки він був підписаний з помилкою або страхова компанія «Статус», навмисно ввела в оману позивачку, щоб у разі настання страхової події матеріальна компенсація сплачувалась партнеру ВАТ «Державний ощадний банк України», договір страхування майна укладено за відсутності у страхувальника або вигодонабувача інтересу у збереженні застрахованого майна і жодне положення договору не створює правових наслідків та не захищає інтереси позивачки при настанні страхової події. Окрім цього, позивачка уклала договір про страхування з причин її правової необізнаності.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду представника ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На обгрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема, що порушення судом процесуального права полягає в неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не врахування доводів про те, що основним інтересом підписання ОСОБА_1 договору страхування було намагання захистити своє майно від нещасного випадку, а у разі його настання отримати страхове відшкодування,але вказавши вигодонабувачем банк страхова компанія ввела її в оману, в той час як вона є людиною юридично необізнаною та довірилась представникам банку та страхової компанії. Окрім цього,суд вийшов за межі заявлених вимог та не звернув увагу на те, що ОСОБА_1 заявлені вимоги лише про часткове визнання договору страхування недійсним. Порушення судом матеріального права,на думку апелянта,полягає в невірному застосуванні ч.5 ст.203 ЦК,оскільки договір страхування було вчинено без намірів створити реальне настання правових наслідків,що обумовлені ним. Суд першої інстанції не врахував вимоги ст.215 ЦК та те, що договір страхування майна,укладений за відсутності у страхувальника або вигодонабувача інтересу у збережені застрахованого майна є недійсним.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримав та просив задовольнити апеляційну скаргу.

Представники відповідача та третьої особи в судове засідання не з'явилися, про розгляд справи за законом повідомлені належно, про причини неявки не повідомили.

Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК неявка сторін,або інших осіб,які беруть участь у справі,належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи в апеляційному суді.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Правочин не може суперечити цьому Кодексу,іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно зі ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Згідно із положеннями ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Відповідно до ст. 230 ЦК України,якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Згідно п. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. ст. 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

За змістом ст. 998 ЦК України договір страхування є нікчемним або визнається недійсним у випадках, встановлених цим Кодексом. Договір страхування також визнається судом недійсним, якщо його укладено після настання страхового випадку або об'єктом договору страхування є майно, яке підлягає конфіскації. Наслідки недійсності договору страхування визначаються відповідно до положень про недійсність правочинів, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 3, 4 ст. 18 Закону України "Про страхування" та ст. 983 ЦК України факт укладання договору страхування може посвідчуватися страховим свідоцтвом (полісом, сертифікатом), що є формою договору страхування. Договір страхування набирає чинності з моменту внесення страхувальником першого страхового платежу, якщо інше не встановлено договором.

З матеріалів справи убачається, що 3 грудня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний кредит №2162 для придбання житлового будинку №19 по вул. Шевченка в с.Ясногородка Вишгородського району Київської області, за яким банк передав а ОСОБА_1 отримала гроші в кредит в сумі 235 000 грн.(а.с.93-96).

В це же день, 3 грудня 2007 року між ПрАТ "СК "Статус" (страховик) та ОСОБА_1 (страхувальник) укладено Договір № 001942 добровільного комплексного страхування,згідно якого зазначене майно - будинок № 19 по вул. Шевченка в с. Ясногородка Вишгородського району Київської області та земельна ділянка застраховано на страхову суму 276 740 грн.

Згідно розділу 1 п.1 договору страхування сторони домовились про те,що вигодо набувачем за договором страхування є ВАТ «Державний ощадний банк України» (а.с.8-12).

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволені позову про визнання недійсним договору страхування в частині визначення ПАТ «Державний ощадний банк України» вигодонабувачем суд першої інстанції виходив з того,що відповідно до вимог ст. 60 ЦПК на підтвердження своїх доводів про те що під час підписання договору страхування № КС 001942 від 03.12.2007 року її умисно було введено в оману і вона помилялася щодо обставин та умов договору страхування,остання достатніх та належних доказів не надала.

Таких висновків суд першої інстанції дійшов після повного, всебічного з'ясування обставин справи, перевірки доводів і заперечень сторін, надання належної правої оцінки зібраним у справі доказів та застосування правових норми, які регулюють дані правовідносини, з огляду на що рішення суду відповідає матеріалам справи та вимогам закону, є законним та обгрунтованим і підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не прислухався до доводів та проігнорував наведені в позовній заяви обставини,що мають значення для правильного вирішення справи були предметом дослідження суду першої інстанції,який вірно виходив з того, що з моменту підписання оспорюваного договору пройшов досить тривалий час (з 2007 року), але позивачкою не вчинено жодної дії спрямованої на виправлення, допущеної на твердження позивача помилки.

Згідно коментарів постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та судової практики Верховного Суду України з зазначеної категорії справ,при вчиненні правочину під впливом обману,формування волі потерпілого відбувається не вільно, а вимушено, під впливом недобросовісних дій інших осіб,які полягають у навмисному створенні у потерпілого помилкового уявлення про обставини,які мають істотне значення: природи правочину, прав та обов'язків сторін,таких властивостей і якостей речей, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначення. Внутрішня волі потерпілого на вчинення правочину відповідає його зовнішньому волевиявленню,однак її формування відбувається не вільно, а під впливом обману з боку інших осіб. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону,щоб спонукати її до вчинення є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України.

Спонукати потерпілого до вчинення правочину повинні не будь-які треті особи,як це має бути при помилці,а саме друга сторона правочину. Друга сторона правочину може спонукати потерпілого до вчинення правочину як безпосередньо,так і через третіх осіб. Головне,щоб цей вплив чинився на потерпілого з відома або на прохання другої сторони правочину. Якщо обман здійснено третьою стороною за власною ініціативою,підстав для визначення правочину недійсним немає,крім випадків коли третя особа була представником сторони правочину при його вчиненні.

З огляду на викладене доводи про те, що банк та страхова компанія є партнерами та визначивши банк вигодонабувачем діяли в своїх інтересах,а договір страхування укладено завідомо без наміру настання правових наслідків для позивачки, не є в розумінні закону належним доказом введення позивачки в оману на час укладення договору страхування. Згідно норм діючого цивільного законодавства,не має правового значення помилка щодо розрахунку користі від вчиненого правочину, а помилка внаслідок власного недбальства,незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Посилання представника ОСОБА_1 на те, що суд першої інстанції вийшов за межі позову, в якому було заявлено вимогу лише про визнання договору страхування частково (в частині розділу 1 п.1) колегія суддів розцінює як формальне міркування апелянта і це посилання не впливає на правильність висновків суду першої інстанції, оскільки законність оспорюваного договору судом переглянуто саме в частині на яку посилається позивачка, а написання судом першої інстанції в рішенні суду назви позову як «про визнання договору страхування недійсним» без зазначення «частково» є, на думку колегії, опискою.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав вважати,що судом допущено порушення матеріального та процесуального права,які призвели або могли б призвести до неправильного вирішення спору, з огляду на що та відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303,304, 307,308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів, з моменту її проголошення.

Головуючий

Судді