Справа № 461/4026/14 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/783/2826/15 Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді: Гірник Т.А.

суддів: Бакуса В.Я., Левика Я.А.

секретаря - Глинського О.А.

з участю позивачки ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2014 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до відповідача про поділ майна подружжя та з посиланням на ст. ст. 60, 69, 71 СК України, 372 ЦК України просила визнати за нею право власності на ? частину майна придбаного під час шлюбу, а саме: квартира АДРЕСА_1, гараж АДРЕСА_2, дачного будинку АДРЕСА_3, автобус марки «Мерседес 100», судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 16 лютого 2015 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на ? ідеальну частину квартири АДРЕСА_1 та на ? ідеальну частину автомобіля «Мерседес-100, 1992 р.в.

В решті позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник відповідача. Вважає рішення незаконним, ухваленим на неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Просить рішення суду скасувати в частині вимог про задоволення позову та в цій частині ухвалити нове, яким у задоволенні цих вимог відмовити.

Мотивує тим, що квартира АДРЕСА_1, хоча і придбана за період перебування у шлюбі з позивачем, однак відповідно до ч.3 ст. 57 СК України є особистою власністю відповідача, оскільки набуте ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто. Зазначає, що до 2003 року дана квартира належала ЗАТ «Галінстрх» і була надана в 2000 році в користування відповідачу як службова за його заявою, так як він працював на той час водієм ЗАТ СП «Галінстрах» і на час отримання цієї квартири подружні відносини між сторонами фактично були припинені, позивач в дану квартиру не поселялась.

Суд не надав жодної правової оцінки наданим суду поясненням свідків, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які ствердили той факт, що для придбання спірної квартири, брат відповідача - ОСОБА_5 надав кошти для її придбання.

Про придбання квартири ОСОБА_3 у власність за свої кошти свідчить той факт, що відповідно до ч.3 ст. 65 СК України нотаріальна згода другого подружжя на придбання квартири не надавалась.

Надані в судове засідання квитанції про сплату комунальних платежів, не можуть служити доказом про їх сплату позивачем, оскільки виписані на ім»я ОСОБА_3 і зберігались в квартирі по вул. Зерновій, 3, в якій відповідач фактично проживає. Платіжні документи, які свідчать про пересилання донькою грошових коштів в сумі 3000 Євро не містять цільового призначення, а тому не може трактуватись як частина коштів на оплату вартості квартири. Як ствердив в судовому засіданні відповідач, кошти були витрачені для придбання 26.11.2004 року автомобіля Мерседес100.

Щодо автомобіля Мерседес 100, то відповідно до ч.2 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Вимоги ст. 71 СК України щодо внесення на депозит суду відповідної грошової застави не були виконані, судом не було запропоновано вирішення питання таким чином. Окрім того, при проголошенні судом вступної та резолютивної частини рішення, суддею не було оголошено про визнання за ОСОБА_2 права власності на ? ідеальну частку автомобіля, однак в тексті рішення, такий пункт присутній.

При розгляді справи за апеляційною скаргою апелянт та його довіритель доводи апеляційної скарги підтримали.

Позивач ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу відхилити. Вирішити спір та задоволити її позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відповідно до вимог ст.ст.11, 59, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов»язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи частково позовні вимоги та визнаючи за ОСОБА_2 право власності на ? ідеальну частину квартири АДРЕСА_1 та на ? ідеальну частину автомобіля «Мерседес-100, 1992 р.в., суд першої інстанції виходи в з того, що спірна квартира та автомобіль є спільним майном подружжя, а відтак кожен з них має право на ? ідеальну частку у ньому.

Висновки суду першої інстанції ґрунтуються на нормах матеріального права та зроблені з врахуванням вимог ст. 63 СК України. Згідно вимог означеної норми - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 70 цього ж Кодексу у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Матеріалами справи встановлено, що сторони з 28.10.1989 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Галицького районного суду м. Львова від 11 березня 2013 року розірваний./а.с. 8/. Вказаним рішенням не встановлено часу припинення між сторонами подружніх відносин, тому мотиви апеляційної скарги про те, що судом не враховано обставин придбання відповідачем спірної квартири після припинення подружніх відносин з позивачкою не доведено.

Тому судом першої інстанції обґрунтовано взято до уваги, що на підставі договору купівлі-продажу №6313 від 19.12.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу - за відповідачем зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Згідно умов даного договору ЗАТ СП «Галінстрах» продало, а ОСОБА_3 купив квартиру АДРЕСА_1 за 43 742,64 грн. Покупець зобов'язувався сплатити продавцю 16 000 грн. протягом трьох днів після підписання договору, а решту суми - 27 742,64 грн. до 31.12.2008 року. Отже така квартира придбана відповідачем у період шлюбу з позивачкою.

П. 7 Договору передбачено, що право власності на квартиру, яка відчужується, виникає у Покупця з моменту повного розрахунку за договором, що засвідчується актом прийому-передачі зазначеної квартири, підписаного сторонами.

Мотиви апеляційної скарги про те , що квартира є власністю відповідача в тому числі з підстав відсутності згоди позивачки на її придбання з посиланням на ч.3 ст.65 СК України не заслуговують до уваги. У відповідності до п.1 Прикінцевих положень СК України такий набрав чинності з набранням чинності ЦК України, тобто з 01.01.2004 року. Укладення договору купівлі-продажу квартири мало місце 19.12.2003 року.

Із долучених до матеріалів справи квитанцій про сплату частини вартості квартири, ОСОБА_3 19.12.2003 року сплатив 16 000 грн., 16.02.2005 року - 5 000 грн. а 10.11.2005 року - 21 750 грн., таким чином на листопада 2005 року сплатив обумовлену у договорі купівлі-продажу усю вартість квартири. Вся вартість квартири оплачена в період шлюбу. Поетапне внесення коштів ставить під сумнів мотиви апеляційної скарги про придбання такої за кошти, отримані від родича відповідача і як обґрунтовано дійшов висновку суд першої інстанції, такі мотиви заперечень відповідача не підтверджено належними доказами.

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, зазначена квартира зареєстрована 09.10.2006 року в цілому за ОСОБА_3.

Звертаючись до суду з позовом до відповідача про визнання права на ? частину спірної квартири після розірвання шлюбу, позивач посилалась на ст. 60 СК України, яка передбачає, що майно набуте за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Отже свої вимоги про визнання права власності на половину квартири, як і на половину іншого майна, обґрунтовувала з посиланням на цю норму.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про право позивачки на половину квартири та ТЗ - Мерседес 100, придбаний відповідачем на підставі угоди 367-СФ-04 від 24.11.2004 року, отже придбаний у шлюбі, що не заперечується відповідачем та визнав за ОСОБА_2 право власності на ? в такому майні.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд дійшов правильного висновку щодо вирішення питання розподілу майна, як набутого в період шлюбу сторонами, яким є вказана вище квартира та ТЗ, визнав за позивачем право на ? ідеальну частину такого майна, як на частину сумісної власності колишнього подружжя.

Мотиви апеляційної скарги відповідача про те, що відповідно до ч.2 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними і вимоги ст. 71 СК України щодо внесення на депозит суду відповідної грошової застави не були виконані між сторонами, оскільки судом не було запропоновано вирішення питання, не спростовує правильності висновків суду першої інстанції, оскільки такого права сторони не позбавлені при вирішенні питання реального поділу цього майна.

Судова колегія не погоджується з мотивами апеляційної скарги в частині пропущення позивачкою строку позовної давності, оскільки рішенням суду шлюб розірвано 11.03.2013 року, тому вимоги про поділ майна подружжя заявлено в межах встановленого законом строку.

На підставі наведеного колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в оскаржуваній його частині слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, п.1ч.1 ст. 314, ст.315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 лютого 2015 року залишити без змін. Доповнити абзац другий резолютивної частини рішення словами « що є спільною сумісною власністю подружжя «.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді