Справа № 129/1174/14-ц Провадження № 22-ц/772/1240/2015Головуючий в суді першої інстанції Бондар О. В.
Категорія 19 Доповідач Міхасішин І. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області у складі:

Головуючого: Міхасішина І.В.

Суддів: Стадника І.М., Голоти Л.О.

При секретарі: Куленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 23 лютого 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_4 про визнання недійсним договору застави автотранспорту, стягнення моральної шкоди, -

встановила:

У травні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що він є власником транспортного засобу «Renault Master», 1998 року випуску, синього кольору, фургон-С, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, № шасі (кузова) НОМЕР_2. Проте відповідач ОСОБА_4 з метою отримання кредитних коштів в ЗАТ КБ «ПриватБанк» без його волевиявлення на вчинення правочину підробила договір застави належного йому автомобіля та надала в банк документи позивача , які перебували в останньої з іншою метою. В подальшому на підставі даного договору застави до Державного реєстру обтяжень рухомого майна було внесено запис про заборону відчуження транспортного засобу, належного ОСОБА_2 Внаслідок таких дій, позивач не має можливості вільно розпоряджатися та користуватися своїм майном, зокрема, не може зняти автомобіль з реєстраційного обліку в органах ДАІ, чим порушується його право власності. Неправомірними діями відповідачів йому також заподіяно моральних страждань. Враховуючи наведене, та з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати недійсним договір застави автотранспорту №37777 від 02 липня 2008 року, укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2, стягнути солідарно з ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 20000 моральної шкоди та 2500 грн. витрат на правову допомогу, 2409 грн. витрат пов'язаних з явкою позивача та його представників до суду та 443, 60 грн. судового збору.

Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 23 лютого 2015 року задоволено частково.

В задоволенні вимог про визнання недійсним договору застави автотранспорту № 37777 від 2.07.2008 року, укладеного між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» - відмовлено через нікчемність цього правочину.

Скасовано обтяження, застосовані щодо рухомого майна: автомобіля «Renault-Master»,1998 р.в., номер НОМЕР_2, номер державної реєстрації НОМЕР_1, згідно договору застави автотранспорту № 37777 від 2.07.2008 року, укладеного між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» (кредитний договір № 236170-CRED від 2.07.2008 р.)

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в сумі 5 000 грн. 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 1338 грн. 15 коп.

В решті позовних вимог відмовлено через їх безпідставність.

В апеляційний скарзі представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що діями відповідача ОСОБА_4 заподіяно моральну шкоду позивачу, розмір якої з урахуванням вимог ст. 23 ЦК України визначив у сумі 5000 грн., при цьому відмовив у задоволенні позовних вимог до ПАТ КБ «ПриватБанк» за недоведеністю його вини у заподіянні моральної шкоди позивачу. Відмовляючи у задоволенні позову про визнання правочину недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що даний договір не було укладено, а тому він є нікчемним, і підстави для визнання його недійсним відсутні.

З таким рішенням суду першої інстанції в повній мірі погодитися неможливо.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

По справі встановлено, що ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3, виданого Гайсинським МРЕВ ДАІ ГУ УМВС України 30.01.2004 р., є власником автомобіля «Renault-Master»,1998 р.в., № шасі (кузова) НОМЕР_2, державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

Відповідно до договору застави автотранспорту №37777 від 02 липня 2008 року, укладеного між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») ОСОБА_2 передав в заставу автомобіль марки «Renault-Master»,1998 р.в., синій, Фургон-С, № шасі (кузова) НОМЕР_2, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 в забезпечення виконання ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором від 02 липня 2008 року № 236170-CRED з повернення кредиту в сумі 12000 дол. США, сплати процентів у розмірі 18% річних та інших платежів за кредитним договором (а.с. 9-11).

На підставі зазначеного договору застави до Державного реєстру обтяжень рухомого майна внесено запис про заборону відчуження транспортного засобу «Renault-Master»,1998 р.в., синій, Фургон-С, № шасі (кузова) НОМЕР_2, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, належний ОСОБА_2 .(а.с. 8).

Постановою Гайсинського районного суду Вінницької області від 26 квітня 2011 року по обвинуваченню ОСОБА_4 в скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст. 222 КК України , яка набула законної сили 03 травня 2011 року, встановлено, що 02 липня 2008 року з метою отримання кредиту у Гайсинському відділенні ПАТ КБ Вінницької філії «ПриватБанк» ОСОБА_4 надала неправдиву інформацію щодо заставного майна, а саме шляхом використання підробленого договору застави автотранспорту №37777, вказала предметом застави автомобіль «Renault-Master», 1998 р.в., державний реєстраційний номер НОМЕР_1, який належить ОСОБА_2 , а ОСОБА_2 заставодавцем , таким чином уклала кредитний договір «№ 236170-CRED», отримавши кошти в сумі 12000 дол. США.

У зв'язку з дійовим каяттям на підставі ст. 45 КК України ОСОБА_4 звільнено від кримінальної відповідальності (а.с. 13 звор.).

В силу ч.3 ст. 61 ЦПК України зазначені обставини не підлягають доказуванню.

Через встановлене обтяження ОСОБА_2 позбавлений можливості вільно розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом п.п. 2.4 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним; відновлення становища, яке існувало до порушення.

За змістом ст. 203 ЦПК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 ЦПК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами першою, другою ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках , встановлених цим Кодексом, нікчемний правочн може бути визнаний судом дійсним.

Відповідно до п. 7 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Як роз'яснено в п.п. 4,5 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

2

Згідно з п. 8 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Суд першої інстанції, дійшовши висновку, що оспорюваний правочин є неукладеним, а тому нікчемним неправильно застосував норми матеріального права, оскільки нікчемний правочин - це укладений правочин, недійсність якого встановлена законом.

При цьому, якщо спірний договір, за формою і змістом відповідає закону, але містить підпис, який не належить стороні правочину, то зазначене є підставою для визнання правочину недійсним за ст.ст. 203, 215 ЦК України, підписання договору особою, яка не має на це повноваження та відсутність волевиявлення власника, якщо власник у подальшому не схвалив такого правочину.

Оскільки в даному випадку при укладенні оспорюваного правочину було порушено вимоги ст. 203 ЦК України : відсутність волевиявлення ОСОБА_2 на укладення даного правочину і відсутність подальшого схвалення даного правочину, є пістави для визнання такого правочину недійсним.

Суд першої інстанції на дані обставини уваги не звернув, не надав їм належної оцінки та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для визнання правочину недійсним.

Згідно із ч. 1 ст. 216 ЦПК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п. 3 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Як роз'яснено в п. 5 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Суд першої інстанції дослідивши обставини справи та з урахуванням вищевказаних норм дійшов правильного висновку, що моральна шкода, завдана ОСОБА_2 неправомірними діями відповідача ОСОБА_4 та з урахуванням глибини та тривалості моральних страждань, необхідності докладання додаткових зусиль для організації життя визначив розмір такого відшкодування в сумі 5000 грн., при цьому правильно відмовив у, задоволенні позову до ПАТ КБ «ПриватБанк» за відсутності в його діях вини у заподіянні зазначеної шкоди.

Згідно з ч. 1 ст. 12 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право на правову допомогу, яка надається адвокатами або іншими фахівцями у галузі права в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, зокрема, належать витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду.

За змістом ч.1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

В матеріалах справи є договір про надання правової допомоги від 21 жовтня 2013 року, укладений між адвокатом ОСОБА_3 та ОСОБА_2, відповідно до п. 5.1 якого розмір та порядок оплати гонорару адвоката встановлюється в розмірі 2500 грн.

Згідно з копією квитанції до прибуткового касового ордера № 97 від 21 жовтня 2013 року ФОП ОСОБА_3 прийнято від ОСОБА_2 2500 грн. (а.с. 16).

Разом з тим, із змісту вищевказаного договору вбачається, що його предметом є зобов'язання адвоката ОСОБА_3 надавати необхідну правову допомогу підзахисному (ОСОБА_2.) з метою його виправдання із використанням передбачених у Кримінально-процесуальному кодексі України та в інших законодавчих актах засобів, способів і методів захисту з метою з'ясування обставин, які спростовують підозру чи обвинувачення, пом'якшують чи виключають кримінальну відповідальність підзахисного (а.с. 15).

Тобто, зазначеним договором уповноважено адвоката ОСОБА_3 на представництво інтересів та надання правової допомоги ОСОБА_2 у кримінальному провадженні, а не у даній цивільній справі за позовом ОСОБА_2 про визнання недійсним договору застави транспортного засобу.

Крім того, із зазначеним цивільним позовом ОСОБА_2 звернувся лише 08 травня 2014 року, тобто через шість місяців після укладення даного договору про надання правової допомоги.

Згідно з п.п. 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17.10.2014 року розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК.

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Розрахунок витрат адвоката на надання правової допомоги ОСОБА_2, із зазначенням виду проведених робіт, кількості витрачених годин, з урахуванням вимог Закону України № 4191-VI в матеріалах справи відсутній.

Виходячи з чого колегія суддів приходить до висновку, що сплачена ОСОБА_2 сума в розмірі 2500 грн. на користь адвоката ОСОБА_3 21 жовтня 2013 року не пов'язана із наданням правової допомоги у даній цивільній справі.

Інших документально підтверджених витрат, фактично понесених ОСОБА_2 за надання правової допомоги адвоката чи фахівця в галузі права у даній цивільній справі позивачем не надано.

За змістом ст. 85 ЦПК України витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла, несуть сторони.

Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати.

Відповідно до п. 46 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» граничні розміри компенсації витрат сторін та їх представників, понесених ними у зв'язку з переїздом до іншого населеного пункту та явкою до суду передбачені постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави».

Згідно з п. 5 Постанови КМУ від 27 квітня 2006 року № 590 граничні розміри компенсації витрат у цивільних справах, пов'язаних з переїздом до іншого населеного пункту та за наймання житла - стороні на користь якої ухвалено рішення, її представникові, а також свідкам, спеціалістам, перекладачам та експертам не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження.

Пунктом 7 Постанови Кабінету Міністрів України «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» №98 від 02.02.2011 року встановлено, що державним службовцям, а також іншим особам, які направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, що повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок коштів бюджетів, за наявності підтвердних документів відшкодовуються витрати: на проїзд (у тому числі на перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) до місця відрядження і назад, а також за місцем відрядження (у тому числі на орендованому транспорті); на оплату вартості проживання у готелях (мотелях), інших житлових приміщеннях; на побутові послуги, що включені до рахунків на оплату вартості проживання у місцях проживання (прання, чищення, лагодження та прасування одягу, взуття чи білизни), але не більш як 10 відсотків сум добових витрат для держави, до якої відряджається працівник, визначених у додатку1 до цієї постанови, за всі дні проживання; на бронювання місць у готелях (мотелях) у розмірах не більш як 50 відсотків вартості місця за добу та інше.

На підтвердження витрат на проїзд з м. Гайсин до м. Вінниця представником позивача ОСОБА_3 надано проїзний документ № 89330 від 15 липня 2014 року на суму 39,70 грн. (а.с. 186).

Інших документально підтверджених витрат, пов'язаних з явкою до суду та переїздом до іншого населеного пункту, позивачем не надано.

Посилання представника позивача на норми Податкового Кодексу України, які регулюють оподаткування доходів фізичних осіб не застосовуються до правовідносин, пов'язаних з відшкодуванням витрат, понесених сторонами при розгляді цивільних справ.

Щодо відшкодування судового збору, то відповідно до п. 36 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК України) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом №3674-VI).

Виходячи з чого, оскільки вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди задоволено частково на суму 5000 грн. а інші вимоги немайнового характеру задоволено в повному обсязі, з урахуванням вимог ст. 88 ЦПК України, позивачу підлягає до відшкодування сплачений та документально підтверджений судовий збір, пропорційно до суми задоволених вимог, а саме 50 грн. за вимогами про відшкодування моральної шкоди і 243, 60 грн. за вимогами немайнового характеру, а всього 293, 60 грн.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 1338 грн. 15 коп. судових витрат взагалі не мотивував своїх висновків, не зазначив складових частин судових витрат та не навів відповідних розрахунків.

За таких обставин, оскільки судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, неповно встановлено обставини справи, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позову про про визнання недійсним договору застави автотранспорту та в частині розподілу судових витрат у справі.

Враховуючи наведене, керуючись ст. 307, п.1.ч.1 ст. 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 23 лютого 2015 року в частині відмови у задоволенні позову про визнання недійсним договору застави автотранспорту та в частині розподілу судових витрат у справі скасувати, ухвалити нове рішення.

Визнати недійсним договір застави автотранспорту №37777 від 02 липня 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк».

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 293 грн. 60 коп. та витрати, пов'язані з явкою до суду в сумі 39 грн. 70 коп.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/ І.В. Міхасішин

Судді: /підпис/ І.М. Стадник

/підпис/ Л.О. Голота

З ориігналом вірно: