Справа № 459/3418/14 Головуючий у 1 інстанції: Новосад М.Д.
Провадження № 22-ц/783/2424/15 Доповідач в 2-й інстанції: Штефаніца Ю. Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Штефаніци Ю.Г.

суддів: Бойко С.М., Берези В.І.

за участі судового секретаря: Брикайло М.В.,

представника Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" Гнатишака О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на заочне рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 30 грудня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_3 про звернення стягнення на квартиру та виселення, -

встановила:

Заочним рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 30 грудня 2014 року відмовлено у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк (далі ПАТ КБ) «ПриватБанк» до ОСОБА_3, про звернення стягнення на квартиру та виселення осіб, які там зареєстровані.

Рішення суду оскаржив позивач ПАТ КБ «Приват Банк», просить його скасувати й ухвалити нове рішення, яким задовольнити його вимоги, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Так, зокрема, апелянт зазначає, що суд прийшов до помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову з посиланням на Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки даний закон набрав чинності 07.06.2014 року, а позовна заява була подана до суду у березні 2014 року. Крім того, стверджує, що положення закону про мораторій не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки вони регулюються вимогами ст.ст. 33,40 ЗУ «Про іпотеку», ст.109 ЖК, які не скасовують та не зупиняють дію цих норм, які встановлюють підстави звернення стягнення, а застосовуються лише на стадії примусового виконання судових рішень. Вважає, що у позивача виникло право на захист свого порушеного права шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

На підставі викладених обставин, вважає рішення суду першої інстанції таким, що підлягає скасуванню та просить суд ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю (а.с. 70-74).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Гнатишака О.В. на обґрунтування апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як визначено положеннями ст.214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання : чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження , які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Однак, на думку колегії суддів, дане рішення суду в повній мірі таким вимогам не відповідає.

Згідно зі ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виник спір.

Відповідно з ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як вбачається з матеріалів справи та безспірно встановлено судом першої інстанції, 15 лютого 2007 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк" (правонаступник ПАТ КБ «Приват Банк») та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № CGR0GA00000257, згідно якого відповідач 15 лютого 2007 року отримав кредит на споживчі цілі у розмірі 7 000 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 14 лютого 2012 року, що також підтверджується ордером - розпорядженням від 15.02.2007 року (а.с.13-15,16).

Поряд з цим, на забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між цими ж сторонами було укладено договір іпотеки від 15 лютого 2007 року, згідно з яким ОСОБА_3, як іпотекодавець, надав в іпотеку КБ "ПриватБанк", як іпотекодержателю, нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1. Майно належить йому на праві власності на підставі договору міни. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна іпотеки складає 44 440 грн. 00 коп.

Судом також безспірно встановлено, що ОСОБА_3 свої зобов'язання за кредитним договором належно не виконує, у зв'язку з чим станом на 02.07.2014 року утворилась заборгованість у розмірі 22 837,29 доларів США, із яких 5 424,96 доларів США заборгованість за кредитом; 7 443,85 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 9 660,48 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.7-9).

22.05.2014 року за вих.№30.1.0./2-595 позивач надіслав відповідачеві ОСОБА_3 письмову вимогу про повернення суми кредиту в повному обсязі зі сплатою процентів, комісії та штрафних санкцій, нарахованих на день повернення кредиту, в тридцяти денний строк з дня отримання цієї вимоги з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості та виселення всіх мешканців з приміщення предмету іпотеки у випадку добровільного невиконання боржником вимоги банку (а.с.

Відмовляючи у задоволенні вказаного позову, суд першої інстанції виходив з того, що на момент розгляду справи в суді чинним був Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року, норми якого забороняють звертати стягнення на предмет іпотеки у даній справі.

Однак, повністю з таким висновком суду погодитись не можна, оскільки районний суд при вирішенні даного спору неправильно застосував норми вказаного вище Закону і не застосував норми матеріального закону, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин, що є відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставою для скасування оскаржуваного рішення з ухваленням апеляційним судом нового рішення по суті справи.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У відповідності до положень ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як визначено ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч.3 ст.33 цього Закону, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Вказаним вище іпотечним договором (п.п.16.7.1., 16.7.2, 16.9) передбачено право іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до чинного законодавства та цього договору у випадку порушення іпотекодавцем умов кредитного договору.

Аналогічне за змістом положення міститься й у кредитному договорі (п.2.3.7), яке надає банку право у разі невиконання умов цього договору достроково стягнути заборгованість в повному розмірі за рахунок заставного майна, яке передане в якості забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору.

У відповідності до п.27 договору Іпотеки звернення стягнення на Предмет іпотеки за вибором Іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом:переходу до Іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки або продажу Предмета іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст..38 Закону України «Про іпотеку».

Статтею 38 Закону України «Про іпотеку» визначено, що дії щодо продажу предмета іпотеки та укладення договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Згідно з цією статтею, ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Враховуючи викладені вище норми матеріального закону, умови укладених між сторонами договорів й встановлені обставини справи, а саме: те, що відповідач ОСОБА_3 не виконав свого обов'язку щодо повернення кредиту відповідно до умов кредитного договору і не виконав у добровільному порядку письмової вимоги банку про дострокове повернення суми кредиту в повному обсязі, - є усі необхідні правові підстави для задоволення вимог позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором із застосуванням процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

У відповідності до ч.1 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК України, звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх його мешканців.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки - на квартиру АДРЕСА_1 Враховуючи дотриманням позивачем вимог ст.40 Закону України «Про іпотеку» щодо попередження відповідача про необхідність звільнення квартири, - задоволенню підлягає також вимога позивача про виселення з цієї квартири відповідача ОСОБА_3, який згідно з довідкою комунального підприємства «Комінтех» від 11.09.2014 року одноособово зареєстрований у вказаній квартирі, яка має загальну площу 31,1 кв.м.(а.с.32).

В той же час, колегія суддів зазначає, що на момент розгляду справи в апеляційному суді продовжує бути чинним Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Згідно вимог пункту 1 цього Закону, не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст.4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі ст.5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами-резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно, і загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Пунктом 4 Закону передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27.05.2015 року (справа №6-57цс/15), який є обов'язковим для суду відповідно до вимог ст.360-7 ЦПК України і в даній справі, рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій…» не підлягає виконанню.

Верховний Суд України виходив з того, що оскільки Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Апеляційним судом встановлено, що кредит був наданий відповідачеві ОСОБА_3 в іноземній валюті на споживчі цілі, що підтверджується самим кредитним договором і визнається стороною позивача, спірне жиле приміщення квартири (предмет іпотеки) є єдиним нерухомим житловим майном, яке боржник має у власності, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.48-49), та єдиним місцем його постійного проживання (а.с.27, 32), загальна площа квартири становить 31,1 кв.м., що не перевищує 140 кв.метрів, відповідач не є суб'єктом Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції», а отже, у даному випадку є всі визначені Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» підстави для заборони примусового звернення стягнення на предмет іпотеки відносно даного боржника-іпотекодавця.

Таким чином, з урахуванням наведеної вище правової позиції Верховного Суду України, рішення апеляційного суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з нього відповідача на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, ст.309, ч.2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк"задовольнити.

Заочне рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 30 грудня 2014 рокускасувати та ухвалити нове рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" задовольнити.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №СGR0 GA00000257 від 15.02.2007 р. у розмірі 22837,29 доларів США звернути стягнення на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 31,10 кв. м. житловою площею 18,70 кв.м., шляхом продажу вказаного предмету іпотеки Публічним акціонерним товариством комерційний банк "ПриватБанк" з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах та організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ"ПриватБанк" всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки з початковою ціною продажу на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Виселити з квартири за адресою: АДРЕСА_2, ОСОБА_3.

Вказане рішення не підлягає примусовому виконанню на період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304-VII від 3 червня 2014 року.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскарженим у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цим рішенням законної сили.

Головуючий: Штефаніца Ю.Г.

Судді: Бойко С.М.

Береза В.І.