АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/3230/13 Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/87/К/15 суддя Сільченко В.Є.
Категорія - 27 ( І ) Суддя-доповідач - Зубакова В.П.
УХВАЛА

Іменем України

21 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Зубакової В.П.

суддів: Бондар Я.М., Соколан Н.О.

при секретарі: Петренко К.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на заочне рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 13 січня 2014 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Особи, які беруть участь у розгляді справи:

представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представник позивача Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - Подолінний Роман Георгійович, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (надалі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 14.11.2006 року із ОСОБА_2 було укладено кредитний договір на споживчі цілі, за яким йому надано кошти у розмірі 1 969,00 грн. зі сплатою 12,00 % річних. Позичальник зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконував, унаслідок чого виникла заборгованість, яка за розрахунком банку, станом на 25.03.2013 року склала 28 481 грн. 74 коп., у тому числі: заборгованість за відсотками в сумі 7 705,60 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом в сумі 736,44 грн., пеня в сумі 18 207,24 грн., штраф (фіксована частина) в сумі 500 грн., штраф (процентна складова) в сумі 1 332,46 грн.

У зв'язку з цим позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь вказану суму кредитної заборгованості, а також понесені ним судові витрати.

Заочним рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 13 січня 2014 року позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором від 14.11.2006 року в сумі 28 481,74 грн. та судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 284,82 грн.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про зменшення розміру заборгованості по процентам за користування кредитом та стягнутої пені за несвоєчасне виконання зобов'язань до розміру основного зобов'язання, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Так, судом не було належним чином повідомлено відповідача про час та місце розгляду справи у зв'язку з чим нез'ясованою залишилась та обставина, що сторони між собою домовились про те, що ОСОБА_2 сплачує суму рівну тілу кредиту, а Банк припиняє зобов'язання відповідача по кредитному договору. 22.10.2010 року ОСОБА_2 сплатив позивачу 1969,00 грн., після чого позивач до нього жодного разу не звертався із претензіями.

Крім того, судом не було враховано, що розмір нарахованих процентів є необґрунтований, а пеня за прострочку виконання грошового зобов'язання взагалі спочатку нараховувалась на загальну суму заборгованості (включаючи відсотки за користування кредитом), а потім ще й окремо на суму заборгованості зі сплати відсотків, що не узгоджується із ст. 61 Конституції України та у зв'язку з чим в судовому засіданні апеляційної інстанції буде заявлено клопотання про проведення судової бухгалтерської експертизи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, представника позивача ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» - Подолінного Р.Г., який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив її відхилити, залишивши рішення суду без змін, як законне та обґрунтоване, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 625 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Ст. 627 ЦК України зазначає, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно положень ст.ст.526,527,530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Судом встановлено, що 14 листопада 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір споживчого кредиту № KRKWRX09620133, відповідно до якого банком відповідачу надано грошові кошти у розмірі 1 969,00 грн. на строк до 13.05.2008 року включно зі сплатою 1,0% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 43,32 грн. та одноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 179,00 грн., а ОСОБА_2 зобов'язався повернути кредит, сплатити відсотки, винагороди, комісії зазначені в Заяві та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (СТАНДАРТ) строки.

При цьому, сторони між собою погодились, що Заява позичальника разом із Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (СТАНДАРТ), Тарифами складає кредитно-заставний договір між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_2

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором станом на 25.03.2013 року утворилася заборгованість за кредитним договором в розмірі 28 481,784 грн., з яких: 7 705,60 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 736,44 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом, 18 207,24 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 1 332,46 грн. - штраф (процентна складова).

Вимоги банку щодо стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором та штрафних санкцій не суперечать умовам договору, які визначені сторонами і погоджені ними.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач не виконував умови договору в повному обсязі і суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про стягнення на користь позивача з відповідача ОСОБА_2 суми заборгованості за кредитом, розмір яких останнім не спростовано.

При цьому, колегією суддів перевірено висновки суду першої інстанції в частині визначення розміру заборгованості за кредитним договором та з'ясовано, що він визначений у відповідності із умовами кредитного договору № KRKWRX09620133 від 14.11.2006 року, який підписано сторонами та чинність якого не оскаржується.

Зокрема, відсотки за користування кредитом нараховані за поточною відсотковою ставкою у розмірі 12% річних та за поточною ставкою за прострочену заборгованість у розмірі 121,18% річних, що відповідає умовам Заяви позичальника та у загальному розмірі становить 7 705,60 грн.

Заборгованість по комісії у розмірі 736, 44 грн. визначено згідно з умовами Заяви позичальника, за якою щомісячна винагорода (комісія) за надання фінансового інструменту становить 43,32 грн. ( 17 місяців ( з грудня 2006 року по квітень 2008 року включно) х 43,32 грн. = 736, 44 грн.

Пеня на прострочену заборгованість по кредиту у розмірі 18 207, 24 грн. нарахована виходячи із ставки 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочення платежу, що передбачено п. 3.2.3. Умов.

Штрафи у розмірі 500 грн. (фіксована складова) та 1 332,46 грн. (процентна складова) визначено у відповідності з п. 5.3. Умов, згідно яких у разі порушення позичальником строків платежів по будь-якому із грошових зобов'язань, передбачених договором більше ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. та 5% від суми заборгованості.

Частина 3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України покладає на кожну із сторін обов'язок з доведення тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦК України.

Відповідно до ч.4 ст. 10 ЦПК України суд має сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, сприяти здійсненню особами, які беруть участь у справі, в реалізації їх прав. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).

З врахуванням викладеного, судом апеляційної інстанції було призначено по справі судово-економічну експертизу фінансово-кредитних операцій з метою визначення заборгованості за кредитним договором № KRKWRX09620133 від 14.11.2006 року незалежним судовим експертом.

Згідно ч. 1 ст. 146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто з цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Ухвалою суду від 24 грудня 2014 року (а.с. 156-157) оплату за проведення експертизи було покладено на відповідача ОСОБА_2 із роз'ясненням йому положень ст. 146 ЦПК України про наслідки ухилення від участі в експертизі, однак експертиза не була проведена саме через ухилення відповідача від її оплати.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем не спростовано наданий позивачем ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» розрахунок заборгованості за кредитним договором № KRKWRX09620133 від 14.11.2006 року і суд першої інстанції правомірно стягнув з нього заборгованість у сумі 28 481,74 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що сторони між собою домовились про те, що ОСОБА_2 сплачує суму рівну тілу кредиту, а Банк припиняє зобов'язання відповідача по кредитному договору, у зв'язку з чим 22.10.2010 року ОСОБА_2 сплатив позивачу 1969,00 грн. заборгованості по тілу кредиту, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу у розумінні ст. ст. 57-59 ЦПК України щодо наявності такої домовленості, а оплата ним 22.10.2010 року на користь ПАТ Б «ПРИВАТБАНК» 1969,00 грн. свідчить лише про визнання ним свого обов'язку перед Банком по погашенню заборгованості за кредитним договором № KRKWRX09620133 від 14.11.2006 року.

Доводи апеляційної скарги щодо неправомірного стягнення судом пені поза межами річного строку позовної давності, який є спеціальним та повинен застосовуватись судом незалежно від наявності заяви сторони, колегією суддів відхиляються з огляду на наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України.

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова "лише" (аналог "тільки", "виключно"), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується.

Тобто цією нормою встановлені суб'єктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі.

Таким чином, позовна давність, як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні.

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України "Строки та терміни. Позовна давність" у їх сукупності, норми частини третьої статті 267 ЦК України поширюються як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові №6-25цс15 від 18 березня 2015 року, яка згідно ч. 2 ст. 214 ЦПК України повинна бути врахована судом при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність, а ОСОБА_2 не заявляв у суді першої інстанції про застосування позовної давності до вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення пені.

Заява відповідача ОСОБА_2 щодо застосування позовної давності до позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зроблена у суді апеляційної інстанції задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Як зазначалося вище, з огляду на положення статей 256, 257, частин 3, 4 статті 267 ЦК України ля застосування судом позовної давності судом відповідач має зробити про це заяву не пізніше ніж до ухвалення судом рішення.

Оскільки рішення по суті ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду (стаття 303 ЦПК України), заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції. Апеляційним судом на стадії апеляційного провадження може застосовуватись позовна давність за заявою, зробленою у порі під час розгляду справи в суді першої інстанції, до ухвалення рішення по суті спору.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові №6-246цс14 від 11 лютого 2015 року, яка згідно ч. 2 ст. 214 ЦПК України повинна бути врахована судом при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

Із матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції в зв'язку з неявкою відповідача в судове засідання ухвалив заочне рішення та заява про застосування позовної давності до суду першої інстанції відповідачем ОСОБА_2 не надавалась.

При цьому, відповідач належним чином повідомлявся про розгляд справи, ухвала про відкриття провадження у справі від 15 травня 2013 року, додані до неї матеріали та судові повістки надсилалися ОСОБА_2 за його зареєстрованим місцем проживання: АДРЕСА_1 (а.с. 57), проте поштові відправлення повернулися з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 142-146, 148-150, 53-50).

Таким чином, відповідач ОСОБА_2 неодноразово повідомлявся судом про час та місце розгляду справи, однак не отримував судової кореспонденції, а тому суд першої інстанції мав підстави вважати, що судовий виклик вручене йому належним чином, що узгоджується із приписами ч. 5 ст. 74 ЦПК України про те, що за відсутності осіб, які беруть участь у розгляді справи, за адресою місця проживання чи перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Отже, посилання на те, що у зв'язку із заочним розглядом справи відповідач був позбавлений можливості подати до суду першої інстанції заяву про застосування позовної давності, є безпідставними, оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що суд першої інстанції дотримався передбаченого ст. ст. 74, 75 ЦПК України порядку повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про час і місце розгляду справи, доводи апеляційної скарги про те, що оголошення у пресі відбулася з порушенням приписів ч. 9 ст. 74 ЦПК України колегією суддів відхиляються, оскільки такі заходи було вжито судом з метою найбільшого захисту інтересів відповідача та для використання всіх можливих засобів його належного повідомлення про час та місце розгляду справи, оскільки за зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_2 не отримував поштової кореспонденції.

Крім того, колегією суддів встановлено, що, при зверненні до суду із заявою про перегляд заочного рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 13 січня 2014 року, ОСОБА_2, навівши у ній посилання на докази, якими він обґрунтовує свої заперечення проти вимог позивача (що є однією із вимог ст. 229 ЦПК України щодо форми і змісту заяви про перегляд заочного рішення), не зазначив про неправомірність рішення суду в частині стягнення пені поза межами річного строку позовної давності та не просив відмовити в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до нього у зв'язку з пропуском позовної давності (а.с. 79-80), тобто не скористався своїм правом надати заяву про застосування позовної давності до суду першої інстанції.

Також, не може бути задоволене клопотання відповідача ОСОБА_2 про зменшення штрафних санкцій з огляду на наступне.

Частина 3 статті 551 ЦК України надає суду право у випадку виникнення спору з приводу розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінивши розмір заборгованості та розмір штрафних санкцій (неустойки), зменшити її розмір в тому випадку, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 надав заяву про застосування ч.3 ст. 551 ЦК України в якій зазначив, що розмір нарахованої неустойки у сумі 18 207,24 грн. значно перевищує розмір збитків, однак не зазначив інші обставини, які мають істотне значення та могли б надати суду можливість зменшити розмір пені (наприклад, відомості щодо неможливості виконання зобов'язання вчасно через тяжке матеріальне становище або з інших обставин, тощо).

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що фактично доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів по справі та незгоди з тією їх оцінкою, що надав їм суд першої інстанції. Проте відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів особами, які /беруть участь у розгляді справи, діючим законодавством не передбачена, а судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

За таких обставин підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 313 - 315, 318 ЦПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 13 січня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: