АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/2466/15 Доповідач - Кукліна Н.О.
Категорія : договірні Головуючий 1 інст. - Сиротников Р.Є.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2015 року колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого Кукліної Н.О.

С у д д і в Пономаренко Ю.А.

Черкасова В.В.

За участі секретаря Лашакової Д.І.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Харківська міська рада про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності

по апеляційній скарзі Прокурора Московського району м. Харкова

на рішення Московського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2014 року

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4, третя особа: Харківська міська рада про визнання дійсним договору купівлі-продажу нежитлової будівлі за № 02-12/14 від 12.02.2014 року та визнання права власності на реконструйовану нежитлову будівлю літ. «Ц-1». В обгрунтування позовних вимог посилалася на те, що 12 лютого 2014 р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено у простій письмовій формі договір купівлі-продажу за № 02-12/14, відповідно до п. 1 якого ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_3 отримала у власність нежитлову будівлю літ. «Ц-1», загальною площею 103,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Між позивачем та відповідачем була досягнута домовленість щодо усіх істотних умов договору, що і відображено в укладеному договорі купівлі-продажу № 02-12/14 від 12 лютого 2014 року. При цьому були виконані усі умови правочину, зокрема на виконання п. 6 Договору відповідачем було передано позивачу ключі від спірної нежитлової будівлі, окрім нотаріального посвідчення договору. Після підписання договору між сторонами не підписувався акт прийому-передачі нежитлової будівлі, з боку відповідача не надавалась технічна документація на нежитлову будівлю, також з боку відповідача не передавалися договори з інженерними службами. Позивач ОСОБА_3 в 2014 році самовільно, власними силами, за власні кошти виконала реконструкцію зазначеної нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 та постійно використовувала її без будь - яких претензій з боку громадян, юридичних осіб або органів державної влади, місцевого самоврядування. Тому просила визнати на нею право власності на реконструйовану нежитлову будівлю літ. «Ц-1» загальною площею 133 кв.м за адресою АДРЕСА_1.

Позивач в судове засідання не з'явилася , подала письмову заяву про розгляд справи без її участі.

Відповідач подала письмову заяву про визнання позову та про розгляд справи без її участі.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Визнано дійсним договір купівлі-продажу № 02-12/14 від 12.02.2014 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3. Визнано за ОСОБА_3 право власності на нежитлову будівлю літ. «Ц», загальною площею - 133,0 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі Прокурора Московського району м. Харкова ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухваленні судом апеляційної інстанції нового рішення про відмову у задоволенні позову. В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, зазначаючи, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Матеріали справи не містять даних про відведення сторонам земельної ділянки під забудову нежитлової будівлі. Рішення судом першої інстанції ухвалено з порушенням інтересів держави в галузі містобудування та землекористування.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення прокурора, обговоривши наведені в скарзі доводи та перевіривши матеріали справи знаходить апеляційну скаргу підлягаючою задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи позов про визнання дійсним укладеного між сторонами 12 лютого 2014 року договору купівлі-продажу нежитлової будівлі, та визнаючи за позивачем право власності на придбану та самочинно реконструйовану нежитлову будівлю, суд першої інстанції виходив із доведеності досягнення між сторонами домовленості щодо усіх істотних yмов договору, виконання договору, ухилення продавця від його нотаріального посвідчення, та набуття покупцем згідно до ст. . 331 ЦК України на самочинно реконструйовану нежитлову будівлю права власності , яке є непорушним.

Проте з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна виходячи з наступного.

Згідно з ст.ст. 213 ,214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, котрі були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися позивачем вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин , яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Матеріали справи свідчать, що 12 лютого 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено 12 лютого 2014 року у простій письмовій формі договір купівлі-продажу № 02-12/14, відповідно до п. 1 якого, ОСОБА_4 продала, а позивач отримала у власність нежитлову будівлю літ. «Ц-1», загальною площею - 103.0 кв. м., що розташована у АДРЕСА_1. Із змісту договору не вбачається , кому і на якій правовій підставі належить нежитлова будівля літ. «Ц-1», загальною площею - 103.0 кв. м., що розташована у АДРЕСА_1, продавцем якої виступила відповідач. ( а.с.30)

Матеріали справи не містять будь-яких доказів, що відповідач ухилялася від нотаріального посвідчення та можливість нотаріального посвідчення договору втрачена. До того ж правовстановлюючих є документів, що підтверджують виникнення у продавця права власності на відчужуване спірне нерухоме майно, та реєстрацію за ним об'єкту нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відповідачем не надано. Відсутність у продавця нерухомості таких документів унеможливлює нотаріальне посвідчення договору.

На замовлення позивача ФОП ОСОБА_5 виготовлено технічний паспорт на спірну будівлю, який не містить плану земельної ділянки та її площі. Загальна площа нежитлової будівлі склала 133,0 кв. м. Нежитлова будівля (літера «Ц-1» згідно технічного паспорту) включає в себе вісім приміщень торгівельного призначення. Згідно Технічного висновку про стан будівельних конструкцій та можливість експлуатації самовільно побудованої нежитлової будівлі літ. «Ц-1», по АДРЕСА_1, виконаного TOB «НТК ЕНЕРГО-ТАЙМ» на замовлення позивача, спірна будівля зі слів забудовника ОСОБА_3 зведена в 2014 році, є самочинно побудованою. ( а.с.9-18)

Відповідно до ст. 203 ЦК України для того щоб правочин мав юридичну силу, він повинен відповідати умовам дійсності правочину, а зміст правочину не може суперечити нормам ЦК, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положеннями ст.ст. 209,210 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинено у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Договір купівлі-продажу нерухомого майна згідно до ст.657 ЦК України укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин), є згідно до ч.2 ст. 215 ЦК України недійсним.

За загальними правилами про купівлю-продаж, встановленими статтею 658 ЦК України, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару.

Згідно ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних yмов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до роз'яснень , що містяться в Постанові Пленуму Верхового Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року N 9 вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК.

Виходячи з наведеного у суду першої інстанції не було підстав для задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Харківська міська рада про визнання дійсним договору купівлі продажу № 02-12/14 від 12.02.2014 року нежитлової будівлі літ. «Ц», загальною площею - 103,0 кв. м, розташованої в АДРЕСА_1., укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у простій письмовій формі.

Згідно до ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Зазначена стаття не передбачає можливості виникнення права власності на новостворене нерухоме майно за рішенням суду.

Положеннями ст. 376 ЦК України передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Згідно до ч.3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Матеріали справи не містять даних про надання позивачці або відповідачці земельної ділянки під будівництво нежитлової будівлі літ. «Ц», загальною площею- 133,0 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно до роз'яснень, викладених у п.37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Стаття 392 ЦК України не регулює правовідносин щодо самочинно збудованого чи реконструйованого нерухомого майна.

При вирішенні справи суд першої інстанції наведені норми матеріального права не застосував , залишив поза увагою те, що позивач звернулася з позовом про визнання права власності на самочинно побудовану нежитлову будівлю до відповідача , продавця за письмовим договором купівлі-продажу, у повноваження якого не входить вчинення дій, спрямованих на прийняття в експлуатацію самочинно збудованого об'єкту нерухомого майна з наданням земельної ділянки під уже збудоване нерухоме майно.

Суд першої інстанції також не встановив, в чому саме полягало порушення прав позивача з боку відповідача та чи є належним способом захисту вимога про визнання права власності на нежитлову будівлю, самовільно побудовану на земельній ділянці, яка для цієї мети позивачеві не відводилися , та не впевнився, чи підлягали застосуванню до цих правовідносин положення статей 328, 331, 392 ЦК України, якими керувався при ухваленні рішення про задоволення позову.

Виходячи з наведеного колегія суддів, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції,визнає, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що згідно до ст.. 309 ЦПК України є підставою для його скасування та ухвалення нового про відмову у позові.

Керуючись ст.ст. 303,304,307, 309, 313, 317, 319, 323, 324 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Прокурора Московського району м. Харкова задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити в позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Харківська міська рада про визнання дійсним договору купівлі продажу № 02-12/14 від 12.02.2014 року нежитлової будівлі літ. «Ц», загальною площею - 103,0 кв. м, розташованої в АДРЕСА_1., укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, та визнання за ОСОБА_3 права власності на самочинно збудовану нежитлову будівлю літ. «Ц», загальною площею- 133,0 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді :