Ухвала іменем україни
08 квітня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Леванчука А.Л., Мазур Л.М., Писаної Т.О., Юровської Г.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради, орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, про знесення самовільно побудованих об'єктів та звільнення земельної ділянки, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 29 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2009 року Одеська міська рада звернулася до суду з позовом в якому зазначала, що згідно з ордером серії ИР № 1100, виданим на підставі рішення виконавчого комітету Іллічівської народної ради народних депутатів

від 23 листопада 1983 року, ОСОБА_8 було дозволено зайняти дві кімнати по АДРЕСА_1. Відповідно до технічного паспорта від 16 серпня 1982 року загальна площа домоволодіння по АДРЕСА_1 склала 37,10 кв. м. З урахуванням наведеного ОСОБА_8 було залишено будинок загальною площею 37,10 кв. м згідно з технічним паспортом від 1982 року.

Відповідно до технічного паспорта від 1995 року за адресою:

АДРЕСА_1, загальна площа будинку значно збільшилась. Згідно з технічним паспортом від 2008 року загальна площа будинків по АДРЕСА_1 склала 157,50 кв. м, які зазначені у технічному паспорті під літ. «А» та літ. «К», а площа самовільно захопленої ділянки склала 1467,00 кв. м, Таким чином, відповідачі, здійснюючи самочинне будівництво будинків по АДРЕСА_1, порушили права Одеської міської ради як власника земельної ділянки.

Уточнивши позовні вимоги, Одеська міська рада просила суд зобов'язати відповідачів солідарно за свій рахунок привести до попереднього стану земельну ділянку площею 0,1403 га за адресою: АДРЕСА_1, відповідно до технічної документації від 16 серпня 1982 року, шляхом знесення самовільно споруджених будівель, а саме: «а1» - 12,9 кв. м, «а2» - 10,5 кв. м, «а3» -4,5 кв. м, «а4» - 18,7 кв. м, «а5» - 3,31 кв. м, літ. «К» - 60,7 кв. м, та стягнути з відповідачів в солідарному порядку судові витрати.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Малиновським районним судом м. Одеси від 05 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області

від 29 травня 2014 року, позов Одеської міської ради задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_4 за свій рахунок привести до попереднього стану житловий будинок, який у результаті перебудови та прибудови складається з трьох житлових кімнат площею 11,60 кв. м, 13,60 кв. м, 10,5 кв. м; двох кухонь площею 8,00 кв. м, 18,7 кв. м; трьох коридорів площею 12,2 кв. м, 6,8 кв. м, 4,5 кв. м; ванни площею 4,9 кв. м; санвузла площею 6,0 кв. м, загальною площею 96,80 кв. м, в тому числі житлова площа 35,70 кв. м, а також збудовані нові господарчі споруди: сарай під літ. «Б», вбиральня під літ. «В», сарай під літ. «Г», котельня під літ. «Д», навіс підліт. «Е», огорожа № 1-3, мостіння 1 та земельну ділянку площею 0,1403 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, відповідно до технічної документації від 16 серпня 1982 року, шляхом знесення самовільно споруджених будівель, а саме: під літ. «а1» - 12,9 кв. м (кухня площею 8,00 кв. м, ванна площею 4,9 кв. м), під літ. «а2» - 10,5 кв. м (житлова кімната площею10,5 кв. м), під літ. «а3» - 4,5 кв. м (коридор площею 4,5 кв. м), під літ. «а4» - 18,7 кв. м (кухня площею 18,7 кв. м) та будівлю під літ. «К», яка складається з кімнати площею 18,2 кв. м, двох коридорів площею 8,2 кв. м, 7,6 кв. м, кухні площею 20,2 кв. м, санвузла площею 6,5 кв. м, загальною площею 60,7 кв. м.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвала апеляційного суду не відповідає.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у справі, з урахуванням положень ст. 376 ЦК України, виходив із того, що оскільки на самовільно захопленій земельній ділянці ОСОБА_8 самочинно збудував житловий будинок, а пізніше, після його смерті, всі права та обов'язки щодо спірного будинку набула його дружина - ОСОБА_4, тому саме на неї повинно бути покладено обов'язок за свій рахунок привести будинок до попереднього стану.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29 травня 2014 року вказане рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Проте з такими висновками апеляційного суду не можна погодитись з наступних підстав.

Судами встановлено, що спірна земельна ділянка площею 1467 кв. м розташована в АДРЕСА_1 та належить територіальній громаді.

Із матеріалів справи вбачається, що вироком Іллічівського районного народного суду м. Одеси від 21 жовтня 1983 року, зміненим ухвалою Одеського обласного суду від 15 листопада 1983 року, ОСОБА_8 був визнаний винним у самочинному будівництві зазначеного житлового будинку по АДРЕСА_1 та у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 199 КК України, і засуджений до одного року виправних робіт з утриманням 15 % заробітної плати з конфіскацією незаконно збудованого будинку.

12 грудня 1983 року вказаний будинок судовим виконавцем за актом переданий фінвідділу Іллічівської райради (а. с. 45-52 апеляційного провадження).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України об'єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї із наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; відсутній належний дозвіл на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

Згідно з ч. 2 ст. 376 ЦК України особа яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

За змістом частин четвертої та сьомої статті 376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва особи, зазначені у цих пунктах, можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об'єкта або проведення перебудови власними силами або за її рахунок; приведення земельної ділянки в попередній стан або відшкодування витрат.

З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, покладаючи на ОСОБА_4 обов'язок за свій рахунок привести до попереднього стану житловий будинок, що був незаконно перебудований та добудований, виходив із того, що після смерті ОСОБА_8 технічна документація на домоволодіння по АДРЕСА_1 була оформлена на ОСОБА_4

Однак судом не враховано, що 12 грудня 1983 року вказаний будинок судовим виконавцем за актом переданий фінвідділу Іллічівської районної ради, тобто його було конфісковано. Встановивши вказані обставини, суд належним чином не перевірив, чи перебуває весь спірний будинок у власності територіальної громади та як саме право Одеської міської ради порушено.

Як вбачається з матеріалів справи ухвалою ВССУ, якою скасовані попередні судові рішення у справі, справу направлено на новий розгляд, звернуто увагу на необхідність встановлення судом, який саме будинок чи його частина (лише самочинна будівля і чи все домоволодіння в цілому) конфісковано за вироком суду та передано територіальній громаді. При новому розгляді справи апеляційний суд ці вимоги в порушення ч. 4 ст. 338 ЦПК України не виконав.

Крім того, якщо позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна заявлений суб'єктом владних повноважень на виконання владних управлінських функцій зі здійснення архітектурно-будівельного контролю, у зв'язку з порушенням забудовником вимог законодавства з питань будівництва (частина сьома статті 376 ЦК України), судам слід перевіряти, чи не є відносини між сторонами публічно-правовими та чи підлягає зазначений спір вирішенню в порядку цивільного судочинства. Саме така правова позиція, викладена у Постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року № 6-137цс14.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції в повному обсязі не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 29 травня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: А.О. Леванчук Л.М. Мазур Т.О. Писана Г.В. Юровська