Провадження № 22-ц/773/592/15 Категорія: 27 Доповідач: Матвійчук Л. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Матвійчук Л.В.,

суддів - Осіпука В.В., Русинчука М.М.,

при секретарі - Губарик К.А.,

з участю позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Смалюха Р.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Західінкомбанк" про визнання недійсною додаткової угоди до договору банківського вкладу, стягнення коштів, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду від 02 березня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 02 березня 2015 року позов задоволено частково. Ухвалено стягнути з Публічного акціонерного товариства "Західінкомбанк" в користь ОСОБА_1 суму відсотків по договору банківського вкладу в розмірі 38 227 (тридцять вісім тисяч двісті двадцять сім) грн. 16 коп. В решті вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задоволити повністю.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що 20.03.2007 року між ОСОБА_1 та ТзОВ КБ "Західінкомбанк", правонаступником якого є ПАТ "Західінкомбанк", укладений договір банківського вкладу в національній валюті № ДД-9707-03.980 (далі - договір банківського вкладу), відповідно до якого він передав банку в строкове платне користування до 21.04.2008 року належні йому грошові кошти в сумі 43924,31 грн. з процентною ставкою 14 % річних (а.с.6).

21.04.2008 року між тими ж сторонами було укладено додаткову угоду №1 до договору банківського вкладу в національній валюті № ДД-9707-03.980 (далі - додаткова угода №1), за умовами якої строк вкладу був продовжений до 20.05.2009 року із процентною ставкою 15% річних (а.с.7).

03.11.2010 року між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду №2 до договору банківського вкладу в національній валюті № ДД-9707-03.980 (далі - додаткова угода №2), відповідно до якої він передав банку в строкове платне користування до 03.12.2010 року належні йому грошові кошти в сумі 130 000 грн. з процентною ставкою 7 % річних (а.с.16).

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

Отже, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позивач, підписавши додаткову угоду №2, підтвердив своє волевиявлення щодо передачі коштів в користування банку на умовах, викладених у цьому правочині, а тому обґрунтовано відмовив в цій частині позовних вимог за безпідставністю.

Відповідно до ч.1 ст.1061 ЦК України, банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Згідно ч.2 ст.1060 ЦК України за договором банківського вкладу незалежно від його виду, банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім випадків, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Аналогічна норма передбачена п.п. 4.3.1, договору банківського вкладу, згідно якого банк зобов'язаний повернути вклад на першу вимогу вкладника у відповідності до умов договору (а.с.7 зворот).

Пунктом 4 додаткової угоди №1 передбачено, що сплата процентів здійснюється шляхом капіталізації - нарощування номіналу депозиту за рахунок процентів. Подальші нарахування і сплата процентів здійснюються на суму номіналу депозиту з врахуванням доданих процентів.

Із матеріалів справи вбачається, що 17.12.2008 року, тобто в період дії договору банківського вкладу в редакції додаткової угоди №1, позивач звернувся до відповідача із вимогою до 24.12.2008 року повернути кошти по депозитному вкладу в розмірі 172 000 грн. (а.с.8).

Судом встановлено, що відповідач вказану вимогу позивача не виконав та не повернув вказану суму коштів до 24.12.2008 року.

У зв'язку із неналежним виконанням відповідачем своїх обов'язків по договору банківського вкладу, судовим наказом Луцького міськрайонного суду від 03.02.2009 року, який набрав законної сили 03.03.2012 року, з банку стягнуто в користь позивача банківський вклад з нарахованими відсотками в розмірі 150 000 грн. (а.с.9).

В подальшому банк 19.05.2010 року фактично повернув позивачу кошти в сумі 10 000 грн., що вбачається із ощадної книжки (а.с.17).

Отже, позивач має право на отримання відсотків по договору депозитного вкладу виходячи із 15% річних в період з 25.12.2008 року (наступного дня з моменту невиконання банком вимоги про повернення коштів) до 03.11.2010 року (дня укладення додаткової угоди №2), оскільки, саме з цього дня належні позивачу кошти були переукладені на нових умовах.

На підставі наведеного судом обґрунтовано стягнуто з відповідача в користь позивача 38227,16 грн. відсотків за період з 20.05.2009 року по 02.11.2010 року.

Разом з тим, судом встановлено, що відповідно до укладеної додаткової угоди № 2 від 03.11.2010 року сторони погодили розміщення депозитних коштів у розмірі 130 000 грн. під 7% річних строком до 03.12.2010 року.

Пунктом 8 додаткової угоди №1, що є невід'ємною частиною договору, передбачено, що якщо жодна із сторін на дату закінчення договору не заявила в письмовій формі про інше, договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу з процентною ставкою згідно п.3, тобто 0,1 % річних (а.с.8).

Судом встановлено, що банком нараховувалися відсотки на депозитні кошти, внесені згідно додаткової угоди № 2, в розмірі 7% річних до 03.12.2010 року, а після цього до моменту видачі коштів у розмірі 0,1 % річних (а.с.90-92). Позивач не звертався до банку із письмовою вимогою про повернення депозитних коштів, внесених на підставі додаткової угоди № 2. В подальшому депозитний вклад разом із нарахованими відсотками на суму 139 578,21 грн. був виплачений на користь позивача 15.07.2014 року (а.с.18).

За таких обставин, суд першої інстанції, врахувавши що відповідач належним чином виконував умови додаткової угоди №2, нараховуючи до 03.12.2010 року відсотки за ставкою 7% річних, після 03.12.2010 року відсотки за ставкою 0,1 % річних, обгрунтовано відмовив в задоволенні вимог позивача в частині стягнення з банку з 03.11.2010 року по 19.02.2015 року відсотків по договору за ставкою 15% річних, а також передбачених ст. 625 ЦК України 3% річних та сум інфляційних втрат.

Щодо решти позовних вимог про стягнення з відповідача передбачених ст. 625 ЦК України 3% річних та сум інфляційних втрат за період з 25.12.2008 року по 02.11.2010 року включно, то суд прийшов до вірного висновку, що такі вимоги не підлягають до задоволення у зв'язку із пропуском строків звернення позивача до суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що додаткова угода № 2 від 03.11.2010 року є недійсною, оскільки укладена за відсутності вільного волевиявлення та внутрішньої волі ОСОБА_1, а також в силу ч.6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", як результат нечесної та агресивної підприємницької діяльності банку не заслуговують на увагу, так як позивачем не доведено, що в момент вчинення правочину сторонами не були додержані вимоги, встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Твердження апелянта щодо безпідставності висновку суду про те, що не підлягають до задоволення вимоги про збільшення вкладу шляхом капіталізації відсотків у період з 20.05.2009 року по 02.11.2010 року не ґрунтуються на вимогах закону та суперечать п.4 додаткової угоди №1, якою передбачено можливість капіталізації вкладу лише за бажанням вкладника. Проте, після поданої 17.12.2008 року заяви про дострокове повернення вкладу, ОСОБА_1 не звертався до банку про зарахування відсотків до суми самого депозиту.

Доводи апелянта про безпідставне покликання суду на норму ч.5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" про незастосування фінансових санкцій не заслуговують на увагу, оскільки хоча суд помилково покликався на ч.5 ст. 36 зазначеного закону проте таке покликання не вплинуло на правильність ухваленого рішення суду про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині, так як вимоги позивача про стягнення з відповідача передбачених ст. 625 ЦК України 3 % річних та сум інфляційних втрат за період з 25.12.2008 року по 02.11.2010 року не підлягають задоволенню у зв'язку із пропуском строків звернення позивача до суду на що суд посилався в оскаржуваному рішенні.

Твердження апелянта, що позовна давність не поширюється на вимогу про видачу вкладу, а тому не може поширюватися на інфляційні нарахування на вклад і на 3 % річних у даних правовідносинах є безпідставними виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" вклад(депозит) - це кошти в готівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Однак інфляційні нарахування за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми - це відповідальність за порушення грошового зобов'язання і не підпадають під визначення поняття "вклад", а тому суд обґрунтовано застосував строк позовної давності до цієї частини позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не містять підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, яке постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити, а рішення Луцького міськрайонного суду від 02 березня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді