Справа №490/1370/14-ц 14.04.2015 14.04.2015 14.04.2015
Провадження №22-ц/784/708/15
Головуючий першої інстанції: Батченко О.В.
Категорія: 27 Суддя-доповідач апеляційного суду: Коломієць В.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі

головуючого Коломієць В.В.,

суддів Довжук Т.С., Шолох З.Л.,

при секретарі Горенко Ю.В.,

за участю представника позивача Безушко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 вересня 2014 року за позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2014 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Позивач зазначав, що 19 червня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 , відповідно до умов якого Банк надав відповідачці 70 000 доларів США зі строком повернення не пізніше 19 червня 2018 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 14, 5% річних та можливістю перегляду їх розміру в порядку, передбаченому умовами договору. Погашення кредиту повинно відбуватися щомісячно, шляхом сплати ануїтентних платежів у розмірі 1110, 00 доларів США, протягом всього строку дії договору. Погашення нарахованих процентів згідно з умовами кредитного договору відбувається 19 числа кожного місяця протягом строку кредитування.

В забезпечення виконання умов кредитного договору 19 червня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки № 212190.

Як вказав позивач, внаслідок порушення ОСОБА_3 своїх зобов'язань за кредитним договором станом на 21 січня 2014 року його заборгованість складає 75 888,08 доларів США, що еквівалентно 606 573 грн. 44 коп.; з яких: заборгованість за тілом кредиту - 55 648, 23 доларів США, що еквівалентно 444 796 грн. 30 коп.; заборгованість за процентами - 17 434,03 доларів США, що еквівалентно 139 350 грн. 20 коп.; пеня за прострочення сплати процентів - 1612, 23 доларів США, що еквівалентно 12 886 грн. 57 коп.; пеня за прострочення сплати кредиту - 1193, 59 доларів США, що еквівалентно 9 540 грн. 37 коп. Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути вказану заборгованість з відповідачів у солідарному порядку.

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 вересня 2014 року позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_3, ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором № 0 від 19 червня 2008 року в сумі 606 573 грн. 44 коп., з яких: кредитна заборгованість складає 444 796 грн. 30 коп., заборгованість по процентам - 139 350 грн. 20 коп., пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 9540 грн. 37 коп., пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам - 12 886 грн. 57 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» по 1827 грн. 00 коп. судового збору з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, які мають значення для справи та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ПАТ «УкрСиббанк» у задоволенні позову.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено і таке підтверджується матеріалами справи, що 19 червня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 , відповідно до умов якого Банк надав відповідачці 70 000 доларів США зі строком повернення не пізніше 19 червня 2018 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 14, 5% річних та можливістю перегляду їх розміру в порядку, передбаченому умовами договору. Погашення кредиту повинно відбуватися щомісячно, шляхом сплати ануїтентних платежів у розмірі 1110, 00 доларів США, протягом всього строку дії договору. Погашення нарахованих процентів згідно з умовами кредитного договору відбувається 19 числа кожного місяця протягом строку кредитування (а.с.5-12).

З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань ОСОБА_3 за кредитним договором № 0 від 19 червня 2008 року в цей же день між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_4 було укладено договір поруки № 212190, за умовами якого останній як поручитель зобов'язався нести солідарну відповідальність по всім зобов'язанням ОСОБА_3, що випливають з основного договору (а.с. 13-14).

Судом встановлено, що свої обов'язки за кредитним договором ОСОБА_3 виконувала неналежним чином,, оскільки останнє погашення кредитної заборгованості вона здійснила 18 січня 2013 року, що відповідачкою в апеляційній скарзі не заперечувалось. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 21 січня 2014 року його заборгованість складає 75 888,08 доларів США, що еквівалентно 606 573 грн. 44 коп.; з яких: заборгованість за тілом кредиту - 55 648,23 доларів США, що еквівалентно 444 796 грн. 30 коп.; заборгованість за процентами - 17 434,03 доларів США, що еквівалентно 139 350 грн. 20 коп.; пеня, нарахована за період з 21.01.2013р. по. 21.01.2014р.: за прострочення сплати процентів - 1612, 23 доларів США, що еквівалентно 12 886 грн. 57 коп.; за прострочення сплати кредиту - 1193, 59 доларів США, що еквівалентно 9540грн.37коп. (а.с. 15-23).

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у встановлені договором строки.

Відповідно до ст.1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтями 553, 554 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно ч.2 ст.1050 ЦК, якщо договором установлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати належних йому процентів.

Порядок дострокового повернення кредиту за вимогою Банку передбачений Розділом 12 укладеного ОСОБА_3 і АКІБ «УкрСиббанк» кредитного договору. З матеріалів справи вбачається, що такий порядок позивачем було дотримано: вимоги про дострокове повернення кредиту були направлені відповідачам цінним листом з описом і повідомленням про вручення11 січня 2014р. (а.с. 135-142).

Вказана вимога ПАТ «УкрСиббанк» відповідачами дотепер не виконана.

Передбачений ч 4 ст. 559 ЦК України строк на пред'явлення вимог до поручителя позивачем не пропущений.

За таких обставин, відповідно до ст.ст. 526, 554, 610, 611, 1050, 1054 ЦК України суд дійшов вірного висновку про стягнення вищевказаної кредитної заборгованості з відповідачів в солідарному порядку.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта про недоведеність позивачем наявності та розміру заборгованості за кредитним договором, оскільки розмір встановленої судом заборгованості підтверджуються відповідним розрахунками Банку, в якому відображені періоди та розмір нарахованих позичальнику відповідно до умов договору платежів та розмір і дати фактичного погашення ОСОБА_3 кредитної заборгованості (а.с. 15-23). Сплачені відповідачкою кошти на погашення кредитної заборгованості зараховувались відповідно до черговості, яка була узгоджена сторонами у п. 1.6. кредитного договору. Належних доказів, які б спростовували розмір даної заборгованості, апелянтом не надано.

Посилання апелянта на порушення позивачем валютного законодавства при наданні кредиту є також необґрунтованими.

Так, згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" ) банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання ).

Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами.

Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу , затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк.

У зв'язку з наведеним, при наявності у банку вищевказаних документів надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» (п.п.10, 11).

На час укладання сторонами кредитного договору позивач мав банківську ліцензії № 75 від 24 грудня 2001 р., видану Національним банком України на здійснення операцій, визначених ч. 1 та 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» та дозвіл № 75-2 від 19 листопада 2002 р. на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» (а.с. 143-145), а тому надання та одержання кредиту за укладеним сторонами договором в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом в іноземній валюті - не суперечила діючому законодавству.

Згідно до вимог ст.11 Закону «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх з врахуванням відсотків. Тобто, у наведеному Законі чітко прописана процедура укладання договору, яка включає питання щодо надання інформації кредитодавцеві та споживачеві один про одного та щодо умов кредитування: мету, для якої споживчий кредит надається, та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний та варіанти його повернення.

Зі змісту укладеного сторонами договору вбачається, що в ньому зазначена вся інформація, визначена ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Уклавши цей договір, ОСОБА_3 своїм підписом засвідчила згоду з умовами кредитного договору, підтвердила свої права та обов'язки за ним і погодилась з ним, підтвердила свою здатність виконувати умови цього договору, та, що всі умови договору їй цілком зрозумілі і вона вважає їх справедливими по відношенню до неї, перед підписанням договору вона отримала лист з інформацією, передбаченою ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (п. 10.13 Кредитного договору). Відповідно до п.1.2.2. Кредитного договору сукупна вартість кредиту визначається «Графіком платежів, визначення сукупної вартості кредиту», що є Додатком № 1 до цього договору, і такий документ був підписаний ОСОБА_3 особисто (а.с. 152-156).

Отже, при укладанні спірного договору ОСОБА_3 були відомі усі умови договору та не існувало ніяких інших умов, які б примусили її прийняти їх на вкрай невигідних для себе умовах.

До того ж саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

За такого, доводи апелянта про невідповідність кредитного договору вимогам законодавства та його недійсність є безпідставними.

Отже, суд вирішив справу згідно з нормами матеріального права, які підлягали застосуванню за даними правовідносинами, дав належну правову оцінку доказам і дійшов правильного висновку щодо задоволення позову.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити, а заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 вересня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді