АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/5514/15 Головуючий: 1 інстанції
Справа: № 640/9995/15-ц ОСОБА_1
Категорія: договірні Доповідач: Швецова Л.А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2015 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Швецової Л.А.,

Суддів: Костенко Т.М., Гальянової І.Г.,

За участі секретарі: Андрійко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу

за апеляційною скаргою Державного підприємства «Український державний центр радіочастот»

на рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 червня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Український державний центр радіочастот» про стягнення заробітної плати, -

В С Т А Н О В И Л А:

03 червня 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача ДП «Український державний центр радіочастот» (далі УДРЦ) на його користь не виплачену заробітну плату за період з 18.10.2012 р. по 14.04.2014 р. в сумі 61072 грн. 56 коп., суму компенсації втрати частини заробітної плати з 18.10.2012 р. по 14.04.2014 р.,у в звязку з порушенням строків її виплати в розмірі 35131 грн. 48 коп., в рахунок відшкодування моральної шкоди 10000 грн., допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати, повернути фактично сплачений судовий збір 100 грн.

В обгрунтвання позовних вимог позивач посилався на те, що 01.06.2007 р. він був призначений на посаду заступника начальника Харківської філії УДРЦ наказом № 25/п від 01.06.2007 р.

18 жовтня 2012 року, у зв'язку зі звільненням начальника Харківської філії УДЦР ОСОБА_3, наказом УДЦР № 460 від 10.10.2012 р. на позивача було покладено виконання обов'язків начальника Харківської філії УДЦР. Проте, в супереч Закону не було визначено розмір заробітної плати, яку позивач повинен отримувати за тимчасове виконання обов'язків начальника Харківської філії.

Наказом УДЦР № 70/п від 14.04.2014 року позивача було призначено на посаду начальника Харківської філії УДЦР.

В період з 18.10.2012 р. по 14.04.2012 р. позивач виконував обов'язки і заступника начальника філії, і начальника філії. За час виконання обов'язків начальника Харківської філії УДЦР з 18.10.2012 р. по 14.04.2014 р. позивачу нараховували та виплачували заробітну плату згідно наказів УДЦР як заступнику начальника філїї, а не як начальнику філії, хоча на думку позивача, повинні були нараховувати як начальнику філі, бо він був призначений виконуючим обов'язки начальника Харківської філії згідно наказу УДЦР № 460 від 10.10.2012 р.

13 лютого 2015 року позивач був звільнений на підставі наказу УДЦР № 31/п від 09.022015 року за угодою сторін (п.1 ст.36 КЗпП України).

В обгрунтування позовних вимог посилався на п.2 листа Міністерства праці та соціальної політики України «Щодо оплати праці» №18-23 від 20.01.2005 р., відповідно до якого - тимчасове замісниціво - це виконання службових обов'язків за більш відповідальною посадою тимчасово відсутнього працівника, коли це пов'язане з виробничою необхідністю або з розпорядчими функціями, працівником, який працює на тому ж підприємстві, в установі, організації. Тимчасове замісництво за більш відповідальною посадою є одним із способів перевірки на практиці потенційних можливостей працівників для включення їх до резерву на висування. Йдеться про заміщення керівників усіх рівнів - підприємств, виробництв, цехів, відділів. Порядок оформлення та оплати тимчасового замісництва регламентується Роз'ясненням Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 29.12.65 р. № 30/39 «Про порядок оплати тимчасового заступництва», затвердженим постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 29.12.1965 №820/39. Відповідно до абз. 1 п. 2 Роз'яснення Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 29.12.65 р. №30/39 «Про порядок оплати тимчасового заступництва» - призначення працівника виконуючим обов'язки за вакантною посадою можливо лише за посадою, призначення на яку проводиться вищестоящим органом управління. Позивача було призначено виконуючим обов'язки начальника Харківської філії начальником УДЦР. Згідно з абз.4 п.2 Роз'яснення Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 29.12.65 р. № 30/39 «Про порядок оплати тимчасового заступництва» - при призначенні працівника, у тому числі штатного заступника (помічника) доплат. Відповідно до статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків к виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159.

Позивач вважав, що сума компенсації втрати частини заробітної плати за період з 18.10.2012 р. року по 14.04.2014 року, у зв'язку з порушенням термінів її виплати, яка підлягає виплаті дорівнює 35131, 48 грн.

Також позивач вважав, що діями відповідача йому завдано моральну шкоду, право на відшкодування якої він має згідно ст. 237-1 КЗпП України, оскільки не виплата заробітної плати призвело до моральних страждань, оскільки було неправильно визначено розмір зарплати, яку позивач повинен був отримувати. Позивач працював з ранку до вечора, розраховуючи на належну зарплату для забезпечення нормальних умов життя своєї сім'ї, сплати комунальних послуг за квартиру, купівлі продуктів харчування, купівлі одягу та предметів першої необхідності тощо. Не отримання позивачем належної суми заробітної плати вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя та життя сім'ї. Така несправедливість з боку роботодавця задавала позивачу моральних страждань, оскільки мова йде не про затримання виплати зарплати, а про її приховування від працівника, тому розмір належного відшкодування спричинених моральних страждань позивач оцінює в сумі 10000,00 грн.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вважав їх необґрунтованими.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18 червня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ДП «Український державний центр радіочастот» на користь ОСОБА_2 не виплачену заробітну плату за період з 18.10.2012 р. по 14.04.2014 р. в сумі 61072 грн. 56 коп., суму компенсації втрати частини заробітної плати з 18.10.2012 р. по 14.04.2014 р., у звязку з порушенням строків її виплати в розмірі 35131 грн. 48 коп., в рахунок відшкодування моральної шкоди 1000 грн., а всього стягнуто - 97204 грн. 04 коп. (девяносто сім тисяч двісті чотири грн. 04 коп.).

В іншій частині в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Стягнуто з Д.П. «Український державний центр радіочастот» на користь ОСОБА_2 сплачений ним судовий збір у розмірі 100 грн.

Стягнуто з Д.П. «Український державний центр радіочастот» судовий збір на користь держави у розмірі 872,04 грн.

В апеляційні скарзі відповідач ОСОБА_4 підприємство «Український державний центр радіочастот», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати постановлене по справі рішення суду та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В обгрунтування апеляційної скарги представник відповідача вказав , що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому факту, що наказ щодо проведення доплати за виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника не виносився, посадовою інструкцією заступника начальника Харківської філії та колективним договором не передбачено виплати різниці у заробітній платі за використання заступником обовязків начальника, крім цього, вказав, що суд першої інстанції не правильно застосував Закон України « Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв»язку з порушенням строків їх виплати».

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що зявилися, відповідно до ст. 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Як передбачено ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, районний суд виходив з того, що позивач знаходився у трудових відносинах з ОСОБА_4 підприємством «Український державний центр радіочастот», та за тимчасове виконання обов»язків начальника Харківської філії йому не виплатили різницю у заробітній платі та компенсацію втрати частини заробітної плати, які суд вважав доведеними. Також суд вважав доведеною суму спричиненої шкоди у розмірі 1000 грн.

Однак погодитися з таким висновком суду не можна, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи та судом не правильно застосовані норми матеріального права і тому суд апеляційної інстанції вважає за необхідне на підставі п.п. 3 і 4 ст. 309 ЦПК України, рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове про відмову в задоволенні позову із наступних підстав.

Частина 2 ст. 59 ЦПК України передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Ст. 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до постанови Верховної ОСОБА_5 України від 12.09.91 № 1545-XII «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР», для регулювання зазначених правовідносин застосовуються акти союзу РСР, які не суперечать Конституції України та законам України.

Порядок оформлення способів виконання працівниками додаткових обовязків, а також умови їх оплати регламентуються КЗпП, постановою ОСОБА_5 Міністрів СРСР «Про порядок та умови суміщення професій (посад)» від 04.12.1981 р. № 1145 (далі Постанова № 1145), розясненням ОСОБА_5 Міністрів СРСР з питань праці і заробітної плати «Про порядок оплати тимчасового заступництва» від 29.12.1965 р. № 30/39.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником та власником підприємства, установи, організації або уповноваженим органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов»язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 105 КЗпП визначено, що працівникам, які виконують на тому ж підприємстві, в установі, організації поряд з своєю основною роботою, обумовленою трудовим договором, додаткову роботу за іншою професією (посадою) або обов'язки тимчасово відсутнього працівника без звільнення від своєї основної роботи, провадиться доплата за суміщення професій (посад) або виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника.

У листі Мінпраці України від 19.04.2011 № 126/06/186-11 визначено, що виконання обов'язку тимчасово відсутнього працівника без звільнення працівника від своїх основних обов'язків це заміна працівника, відсутнього у зв'язку з хворобою, відпусткою, коли працівник поряд зі своєю основною роботою виконує обов'язки тимчасово відсутнього працівника.

Правовий режим виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника із звільненням від основної роботи (тимчасове заступництво) визначається розясненням Держкомпраці СРСР та ВЦРПС від 29.12.65 № 30/39 «Про порядок оплати тимчасового замісництва». Відповідно до пункту 1 зазначеного розяснення тимчасовим замісництвом вважається виконання службових обовязків за посадою тимчасово відсутнього працівника, коли це викликано виробничою необхідністю.

Згідно з листом Мінпраці України від 20.01.2005 № 18-23 тимчасове замісництво (заступництво) це виконання службових обов'язків за більш відповідальною посадою тимчасово відсутнього працівника, коли це пов'язане з виробничою необхідністю або з розпорядчими функціями, працівником, який працює на тому ж підприємстві, в установі, організації. Тимчасове замісництво за більш відповідальною посадою є одним із способів перевірки на практиці потенційних можливостей працівників для включення їх до резерву на висування. Йдеться про заміщення керівників усіх рівнів підприємств, виробництв, цехів, відділів. Як вбачається з наведеного, тимчасове замісництво застосовується лише на посадах керівників. Тимчасове замісництво оформляється наказом.

Відповідно до додатка 3 до Генеральної угоди між Кабінетом Міністрів України, всеукраїнськими об'єднаннями організацій роботодавців і підприємців та всеукраїнськими профспілками і профоб'єднаннями на 2008 2009 роки від 15.04.2008 р. за виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника встановлюється доплата в розмірі до 100 % тарифної ставки (окладу, посадового окладу) відсутнього працівника.

Слід зазначити, що обов'язковість дотримання «генеральних» положень стосується, насамперед, осіб, які брали участь у підписанні генеральної угоди особисто або через своїх представників (лист Мінпраці від 04.07.2008 р. № 435/13/84-08).

Конкретний розмір доплати визначає керівник підприємства в наказі (розпорядженні) про покладення на працівника додаткових функцій з виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника.

Слід зауважити, що п. 15 Постанови № 1145 містить перелік категорій працівників, на яких дія цієї постанови не поширюється і які, відповідно, не мають права на доплату за виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника.

До них, зокрема, належать:

керівники підприємств, установ і організацій, їх заступники та помічники;

головні спеціалісти;

керівники структурних підрозділів, відділів, цехів, служб та їх заступники.

Водночас, чинне законодавство надає підприємствам право самостійно вирішувати питання оплати праці своїх працівників. Колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством гарантії та соціальні послуги, а саме: в межах фінансових можливостей передбачати доплату за виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника і для керівних працівників підприємства.

З матеріалів справи вбачається, що 01.06.2007 р. ОСОБА_2 був призначений на посаду заступника начальника Харківської філії УДРЦ наказом № 25/п від 01.06.2007 р. Відповідно до посадової інструкції заступника начальника Харківської філії, заступник безпосередньо підпорядковується начальнику філії і виконує його обов'язки під час його відсутності. З вказаною інструкцією позивач був ознайомлений під підпис 15.09.2010 року, погодився, будь-яких зауважень не висловлював.

Згідно з положеннями колективного договору УДЦР ( КД 2010-2012 роки та КД 2013-2015 роки) доплата за виконання тимчасово обов'язків відсутнього працівника штатним заступникам начальників підрозділів не встановлюється.

10.10.2012 року ОСОБА_2 написав заяву, відповідно до якої надав згоду на тимчасове виконання обов'язків начальника Харківської філії УДЦР.

10.10.2012 року начальником УДЦР було видано наказ № 460 про передачу справ Харківської філії, відповідно до якого, у зв'язку із звільненням ОСОБА_3, начальника Харківської філії, виконання обов»язків начальника Харківскьої філії тимчасово покладено на заступника начальника філії ОСОБА_2

Вищевказані нормативні акти передбачають, що у випадку збільшення обсязу виконуваної роботи відповідні доплати проводяться лише на підставі наказу. Якщо такий наказ не видано, здійснення доплати є неможливим за відсутності вказаної підстави.

У відповідності зі ст. 1 Закону України « Про оплату праці» від 24.03.95 р. № 108/95-ВР, заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому вираженні, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Ст. 2 Закону України «Про оплату праці» зі змінами і доповненнями передбачає, що до складу заробітної плати включає наступні види оплати праці: основна заробітна плата, додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

З матеріалів справи вбачається, що наказ про покладення на позивача тимччасового виконання обов»язків начальника філії не містить посилань про проведення будь-яких доплат позивачу, крім того, позивачем вказаний наказ оспорений не був, він погодився з умовами як посадової інструкції, так і колективного договору, які не передбачають проведення доплат при тимчасовому виконанні ОСОБА_2 обов'язків начальника філії. При цьому, фінансові документи щодо виплати заробітної плати працівникам Харкіської філії підписувалися щомісячно позивачем, тому підстав, вважати що він не знав про те, що Наказ від 10.10.2012 року не містить посилань на проведення доплат за тимчасове виконання обовязків начальника філії судова колегія вважає безпідставними.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_2 щодо виплати компенсації втрати частини заробітної плати за період з 18.10.2012 р. по 14.04.2014 р., у звязку з порушенням строків її виплати в розмірі 35131 грн. 48 коп., судова колегія приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині також не підлягають задоволенню.

Постановою КМУ України від 20 грудня 1997 року за № 1427 було затверджено Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати.

Відповідно до п. 1 та п. 2 вказаного положення, дія цього Положення поширюється на підприємства, установи та організації усіх форм власності і господарювання і застосовується в усіх випадках порушеннявстановленихтермініввиплати заробітної плати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати (далі-компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на

споживчі товари і тарифів на послуги (далі - споживчі ціни) за цей

період зріс більш як на один відсоток.

Судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, стягнувши з відповідача компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати , оскільки вказана компенсація виплачується лише в тому випадку, коли заробітна плата була нарахована, але не виплачена. Данних про те, що позивачу заборгованість по заробітній платі була нарахована, матеріали справи не містять.

Також не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_2 щодо стягнення моральної шкоди.

На підставі вищевикладеного, судова колегія приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 до Державного підприємства «Український державний центр радіочастот» про стягнення заробітної плати задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 3 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 313, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, судова колегія,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Український державний центр радіочастот» задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 червня 2015 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Державного підприємства «Український державний центр радіочастот» про стягнення заробітної платипредставника ВАТ Харківського науково-дослідного та проектно-конструкторського інституту «Енергопроект» відмовити.

Рішення набуває законної сили з моменту його проголошення, та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: