У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2015 року м. Київ
Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Ситнік О.М., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду м. Києва від 24 березня

2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Житлово-будівельний кооператив «Обчислювач-13», про визнання права власності,

в с т а н о в и в:

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, у якому зазначала, що з 02 червня 1984 року по 12 квітня 2000 pоку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі.

ОСОБА_3 є власником кооперативної квартири АДРЕСА_1. Суму пайового внеску сплачено у повному обсязі за час перебування сторін у шлюбі, а тому зазначена квартира є спільною сумісною власністю подружжя, в якій їй належить

Ѕ частини. Оскільки відповідач у січні 2000 року добровільно залишив квартиру, нею не цікавиться і не несе витрат на її утримання, а позивачка безперервно відкрито володіє та користується належною йому частиною квартири, то вважала, що вона набула право власності на цю частину квартири за набувальною давністю.

Просила визнати за нею право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1, як на майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, та на Ѕ частини цієї квартири за набувальною давністю.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16 грудня

2014 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру № 265, житловою площею 43,37 кв. м, загальною площею 73,50 кв. м, по АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 24 березня 2015 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 грудня 2014 року скасовано, позов про визнання права власності на квартиру задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частини квартири

АДРЕСА_1. У задоволенні позову про визнання права власності на Ѕ частини квартири за набувальною давністю відмовлено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про перевагу одних доказів над іншими.

Апеляційний суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову про визнання права власності за набувальною давності відповідно до вимог ст. 344 ЦК України та п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки те, що відповідач з 2000 року не проживає у спірній квартирі, не отримав свідоцтво про право власності на квартиру не свідчить, що він відмовився від своєї частки у цій квартирі.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків суду вони не впливають та їх не спростовують.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі.

На підставі наведеного та керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_2 у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Житлово-будівельний кооператив «Обчислювач-13», про визнання права власності.

Додані до касаційної скарги матеріали повернути особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ О.М. Ситнік