Справа № 369/6675/13-ц Головуючий у І інстанції Пінкевич Н.С.
Провадження № 22-ц/780/267/15 Доповідач у 2 інстанції Даценко Л. М.
Категорія 46 23.04.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

23 квітня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Даценко Л.М.,

суддів Савченка С.І., Білоконь О.В.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення земельного сервітуту,

встановила:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, який уточнив у ході розгляду справи та обґрунтовував тим, що згідно рішення Апеляційного суду Київської області від 20 вересня 2012 року йому на праві власності належить 46% домоволодіння по АДРЕСА_1 в м. Боярка Київської області. Інша частина домоволодіння та земельна ділянка площею 0,1000 га біля нього належить ОСОБА_2

Оскільки нормальне використання позивачем будинку без установлення земельного сервітуту неможливе, а сторони не можуть добровільно укласти відповідний договір, тому позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Просив встановити для забезпечення права проходу та проїзду транспортних засобів, зокрема: велосипед, легковий автомобіль, вантажний автомобіль, електромобіль, двоколісний скутер (сегвей), інвалідний візок тощо; будівництва та обслуговування будинку і господарських споруд; виконання у будинку та господарських спорудах будівельно-ремонтних та ремонтно-реставраційних робіт земельний сервітут на платне в сумі 1 грн. на рік, строкове терміном на 100 років користування позивачем 46 відсотками належної відповідачеві земельної ділянки площею 0,10 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 жовтня 2014 року позов задоволено частково, встановлено ОСОБА_3 постійний безоплатний земельний сервітут площею 0,0460 га, що становить 46% від загальної площі земельної ділянки 0,1000 га, яка обмежена лініями розподілу: від точки «1» лінія розподілу довжиною 4,66 м проходить по АДРЕСА_1 в точку «2»; від точки «2» лінія розподілу проходить по правій межі ділянки через точки «3», «4», «5» в точку «6»; від точки «6» лінія розподілу проходить по тильній стороні ділянки через точку «7» в точку «8», яка знаходиться від будівлі «Д» на відстані 1,49 м; від точки «8» лінія розподілу довжиною 5,03 м проходить в точку «24»; від точки «24» ліня розподілу довжиною 2,94 м проходить точку «25», яка розташована на лінії розподілу будинку; з точки «25» через точки «26», «27», «28» в точку «29»; від точки «29» лінія розподілу проходить по стіні житлового будинку в точку «30»; від точки «30» лінія розподілу довжиною 4,27 м проходить в точку «19», яка розташована на лівій межі ділянки; від точки «19» лінія розподілу проходить по лівій межі ділянки через точки «20», «21», «22», «23» в точку «1». Лінія розподілу земельної ділянки зображена в додатку № 1 до висновку зеленим кольором за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, АДРЕСА_1, відповідно до варіанту №1 вказаного у висновку № 5292/14-41 від 12 вересня 2014 року - на право проходу, проїзду ОСОБА_3 та членів його сім'ї для користування частиною житлового будинку та здійснення поточного ремонту. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На зазначене рішення ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 у позові, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права. Посилається на те, що під час вирішення справи суд не застосував ч. 4 ст. 98 ЗК України, згідно якої земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Суд встановив сервітут розміром 46% від загальної площі його земельної ділянки 0,1000 га по-перше, за відсутністю будь-яких доказів та даних, що позивачу для проїзду, проходу, користування належною йому частиною будинку та для здійснення поточного ремонту необхідно встановити сервітут саме на 46% від належної йому земельної ділянки. По-друге, суд вирішив справу за відсутності будь-яких даних, що застосований судом спосіб обтяження його земельної ділянки сервітутом розміром 46% від площі земельної ділянки є найменш обтяжливим для нього. Суд при виборі варіанту встановлення сервітуту не навів жодних аргументів з точки зору вищевказаного припису ч. 4 ст. 98 ЗК України.

Крім того, суд при встановленні земельного сервітуту не з'ясував такі питання: чи надано позивачем достатньо доказів того, що нормальне господарське використання земельної ділянки, яка йому належить, неможливе без обтяження сервітутом; чи сервітут, який встановлюється, є найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений; чи не призводить встановлення сервітуту до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений сервітут, права користування, володіння та розпорядження; чи притягнуті до участі у справі всі особи, які мають право користування зазначеною земельною ділянкою.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд повинен вирішити, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; які правові норми підлягають застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам не відповідає, оскільки суд належним чином не встановив характер правовідносин сторін, зміст позовних вимог та правові норми, які підлягали застосуванню до цих правовідносин.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що оскільки кожний із співвласників зобов'язаний доглядати за належною частиною житлового будинку та здійснювати поточний ремонт, через неприязні стосунки та постійні конфлікти вирішити спірне питання сторони не можуть, тому позовні вимоги за позовом в частині встановлення земельного сервітуту підлягають задоволенню відповідно до запропонованого варіанту № 1 експертного висновку. При визначенні варіанту сервітуту суд врахував фактичне користування земельною ділянкою співвласниками житлового будинку, обґрунтованих заперечень щодо такого сервітуту відповідачем не подано, не подано розрахунку для визнання плати за користування, підхід співвласників до належних їм частин будинку, господарських будівель та споруд, можливість проїзду та підходу до будинку, здійснення співвласниками ремонтних робіт тощо.

Однак, з такими висновками суду повністю погодитись неможливо, оскільки вони не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Встановлено, що згідно рішення Апеляційного суду Київської області від 20.09.2012 року визнано за позивачем право власності на 46/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 Києво-Святошинського району Київської області та виділено в натурі відповідні приміщення. Цим же рішенням визнано за ОСОБА_2 право власності на 54/100 частини зазначеного житлового будинку та виділено в натурі відповідні приміщення. (т. 1 а. с. 72-75)

Встановлено, що згідно державного акту на право власності на земельну ділянку від 15.05.2008 року ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель, яка розташована АДРЕСА_1. (т. 1 а. с. 56-57)

Як убачається з позовної заяви, позивач просить встановити земельний сервітут для забезпечення права проходу та проїзду транспортних засобів, зокрема: велосипед, легковий автомобіль, вантажний автомобіль, електромобіль, двоколісний скутер (сегвей), інвалідний візок тощо; будівництва та обслуговування будинку і господарських споруд; виконання у будинку та господарських спорудах будівельно-ремонтних та ремонтно-реставраційних робіт на платне, строкове користування позивачем 46 відсотками належної відповідачеві спірної земельної ділянки площею 0,1000 га.

Тобто, позивач просить встановити земельний сервітут площею 46% від належної відповідачу на праві власності земельної ділянки площею 0,1000 га, виходячи із належних сторонам часток в будинковолодінні за рішенням суду від 20.09.2012 року. Дану обставину позивач підтвердив в судовому засіданні.

Згідно ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

За змістом ст. 99 ЗК України, яка передбачає види права земельного сервітуту, власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів зокрема право проходу та проїзду на велосипеді; право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд.

Відповідно до ч. 1 ст. 100 ЗК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно із ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Статтею 404 ЦК України, зокрема, визначено правові підстави права користування чужою земельною ділянкою, а саме, право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки. а в разі необхідності від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Таким чином, сервітут - це право обмеженого користування чужим майном і потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом.

Отже, підставою встановлення сервітуту є відсутність у будь-якої особи, у тому числі і у власника майна, можливості задовольнити свої потреби іншим способом, як встановлення права земельного сервітуту, встановлюючи його на певний строк чи без зазначення строку суд може враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою його встановлення є неможливість задоволення такої потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.

Крім того, земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлюється.

Проте, суд задовольняючи позов та встановлюючи земельний сервітут площею 0,0460 га, що становить 46% від загальної площі належної відповідачеві на праві власності земельної ділянки 0,1000 га, у порушення вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України на вищевказані положення закону та обставини справи належної уваги не звернув, у достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та нормою права, що підлягає застосуванню.

Суд не з'ясував та не перевірив чи може позивач задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом, як встановлення права земельного сервітуту, чи не буде за таким варіантом встановлення земельного сервітуту порушено право власника земельної ділянки та чи є зазначений у позові такий вид права земельного сервітуту найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції фактично вирішив питання про розподіл належної відповідачеві на праві власності земельної ділянки, а не про встановлення земельного сервітуту способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки ОСОБА_2

Таким чином, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу і спростовують висновки суду про часткове задоволення позову, оскільки суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові з підстав, викладених у апеляційній скарзі та передбачених ст. 309 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 жовтня 2014 року скасувати і ухвалити нове.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення земельного сервітуту.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді