АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1015/15 Справа № 209/3777/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Пономарь З.М.
Категорія 5
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2015 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Пономарь З.М., суддів Черненкової Л.А., Петешенковій М.Ю., при секретареві Яловій Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпропетровськ цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинськ від 26 листопада 2014 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину квартири,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Дніпровського райсуду м.Дніпродзержинськ від 26.11.2014р. відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на ? частину квартири АДРЕСА_1. В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просила скасувати вказане судове рішення, посилаючись на його невідповідність вимогам закону.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи наступне.

За нотаріально посвідченим 20.11.2006р. договором купівлі-продажу на імя ОСОБА_3 за 75910грн. куплено квартиру АДРЕСА_1 (а.с.14). 30.11.2006р. право власності ОСОБА_3 на вказану квартиру зареєстровано у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно (а.с.18).

У червні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на ? частину квартири АДРЕСА_1, посилаючись на те, що спірна квартира придбана у період шлюбу її сина ОСОБА_4 з ОСОБА_3 на кредитні кошти за укладеним 20.11.2006р. на імя останньої кредитним договором. Шлюб сина та відповідачки розірвано 18.12.2013р. і на даний час вказана квартира є обєктом поділу у якості майна подружжя. Вважала, що вона набула права власності на ? частину квартири у звязку з тим, що протягом тривалого часу переказувала грошові кошти на платіжну картку ОСОБА_3 на погашення кредиту. На підтвердження позовних вимог надала копії чеків та квитанцій.

Згідно копій чеків ПАТ КБ ПРИВАТБАНК здійснено поповнення картки №4149********1062 на імя ОСОБА_3 наступними грошовими сумами: 22.10.2012р. 500грн., 9.11.2012р. 500грн., 17.11.2012р. 500грн., 11.12.2012р. 500грн., 8.01.2013р. 500грн., 9.02.2013р. 500грн., 7.03.2013р. -500грн., 2.04.2013р. -220грн., 22.04.2013р. 500грн., 10.05.2013р. 500грн., 21.06.2013р. 500грн., 13.07.2013р. 700грн. (а.с.6-7). За копіями квитанцій від 2.04. та 1.09.2010р. здійснено погашення кредитної заборгованості ОСОБА_3 (а.с.8). За відомостями ПАТ УкрСибанк дія укладеного 20.11.2006р. з ОСОБА_3 кредитного договору з метою придбання квартири АДРЕСА_1 припинена 2.08.2011р. у звязку з виконанням боргових зобовязань у повному обсязі (а.с.41). У судовому засіданні ОСОБА_3 підтвердила, що перерахування на її платіжну картку грошових сум не повязано з погашенням кредитних сум.

Враховуючи встановлені обставини про відсутність передбачених законом підстав для визнання за ОСОБА_2 права власності на ? частину квартири АДРЕСА_1, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні її позову.

Твердження ОСОБА_2 про неправильність судового рішення безпідставні. Відповідно до положень ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Саме за правочином - нотаріально посвідченим 20.11.2006р. договором купівлі-продажу квартира АДРЕСА_1 придбана ОСОБА_3 ОСОБА_2 не оспорювала вказаний правочин та не заперечувала того, що квартира АДРЕСА_1 дійсно є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 Доказів тому, що на час вчинення правочину 20.11.2006р. існувала домовленість подружжя з ОСОБА_2 про створення з нею спільної власності відносно цієї квартири матеріали справи не містять. У якості підстави набуття права власності на частину квартири ОСОБА_2 посилалась на перерахування у період з жовтня 2012 року по липень 2013 року грошових сум на картку ОСОБА_3 на погашення іпотечного кредиту. Однак сам по собі факт такого перерахування ОСОБА_2 згідно діючого законодавства не свідчить про набуття нею права власності на частину квартири. Крім того, за відомостями банку дія кредитного договору припинена ще 2011 році у звязку з виконанням ОСОБА_3 боргових зобовязань у повному обсязі. Тобто, перерахування грошових коштів у 2012 та 2013 роках взагалі не повязано з кредитними відносинами.

Таким чином підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст.303,307,308,315 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинськ від 26 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Судді : Пономарь З.М.

ОСОБА_5

ОСОБА_6