Справа № 459/907/15 Головуючий у 1 інстанції: Новосад М.Д.
Провадження № 22-ц/783/4216/15 Доповідач в 2-й інстанції: Мусіна Т. Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - Мусіної Т.Г.

суддів - Бермеса І.В., Савуляка Р.В.

за участі секретаря - Фейір К.О.

без участі сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Львіввугілля» на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 24 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Львіввугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої професійним захворюванням та трудовим каліцтвом,-

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтував тим, що з 1967 року по 1995 рік він працював на підприємствах по видобутку вугілля, які на даний час входять до складу ДП «Львіввугілля».

03.09.1968 року з ним стався нещасний випадок, в результаті якого позивач отримав травму - розтяжку зв'язок поперечного хребта. 12.10.1971 року з позивачем вдруге стався нещасний випадок, внаслідок якого він травмував ліве око.

У зв'язку з тривалою роботою в особливо шкідливих та тяжких умовах праці у позивача значно погіршився стан здоров'я і 21.07.1994р. йому було вперше встановлено другу групу інвалідності та 70 % втрати професійної працездатності, а саме 50 % по профзахворюванню, 20 % по трудовому каліцтві. В результаті подальшого медичного огляду 09.09.1999р. позивачу було підтверджено наявність другої групи інвалідності та безтерміново встановлено 80 % втрати працездатності, з яких 50 % по трудовому каліцтву та 30 % по професійному захворюванні.

Внаслідок отримання трудового каліцтва та професійного захворювання позивачу було завдано моральної шкоди у вигляді фізичних та душевних страждань, яку просить стягнути з відповідача у розмірі 60 000 тис. грн.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 24 квітня 2015 року позов задоволено частково та стягнуто з відповідача в користь позивача 14 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, спричиненої внаслідок професійного захворювання. В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржив відповідач.

В апеляційній скарзі зазначає, що позивач не надав жодних доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральної шкоди, позивачем було пропущено строк позовної давності, встановлений ЦК УРСР 1961 року. Також вказує, що відшкодування моральної шкоди у даному випадку має відбуватись згідно з Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, затверджених постановою КМУ від 23.06.1993р. № 472, які діяли на час встановлення позивачу втрати працездатності вперше. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у позові.

Сторони в судове засідання не з'явились, хоча належним чином у відповідності до вимог ст.ст. 74-76 ЦПК України були повідомлені про день і час судового засідання, від позивача ОСОБА_2 надійшло письмове клопотання про розгляд справи за його відсутності, тому відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін не перешкоджає розглядові справи, який згідно ч.2 ст. 197 ЦПК України здійснюється без фіксування судового засідання технічними засобами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, передбачених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що з 15.08.1967р. по 19.05.1995р. позивач працював в шкідливих умовах праці на підприємствах по видобутку вугілля (шахта «Лісова»), що в даний час є структурними підрозділами ДП «Львіввугілля».

03.09.1968р. під час роботи на шахті з позивачем стався нещасний випадок, в результаті якого він травмував зв'язки поперечного хребта, що підтверджується актом про нещасний випадок на виробництві № 38 від 12.11.1985р. Актом про нещасний випадок на виробництві № 96 від 12.10.1971р. підтверджується, що 12.10.1971 року з позивачем вдруге стався нещасний випадок, внаслідок якого він травмував ліве око. За час виконання свої посадових обов'язків позивач захворів на професійне захворювання - антракосилікоз І ст., що підтверджується копіями витягів з медичних карток.

Висновком МСЕК від 21.07.1994р. позивачу вперше встановлено ІІ групу інвалідності та 70 % втрати професійної працездатності, з яких 50 % - по трудовому каліцтву та 20 % по професійному захворюванні. Висновком МСЕК від 09.09.1999р. ОСОБА_2 безтерміново встановлено ІІ групу інвалідності та 80 % втрати працездатності, з яких 50 % по трудовому каліцтву, 30 % по професійному захворюванні, рекомендовано санітарно-курортне лікування.

Згідно рішення Конституційного суду України від 07.01.2004 р. у справі №1-рп/2004р. ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

З врахуванням того, що позивач зазнав ушкодження здоров'я під час виконання трудових обов'язків у шкідливих умовах праці, суд правильно прийшов до висновку, що йому завдана моральна шкода, тому доводи апеляційної скарги відповідача про необхідність подання позивачем медичного висновку про факт заподіяння йому моральної шкоди не заслуговують на увагу, оскільки достатньо самого факту стійкої втрати професійної працездатності потерпілому на виробництві для відшкодування моральної шкоди, тобто спеціальний висновок МСЕК по цьому питанню не вимагається.

Згідно п. 38 Правил відшкодування власником підприємств, установ і організацій або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових відносин, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 492 (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) право на отримання потерпілим виплат на відшкодування моральної шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати працездатності.

Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил).

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Суд першої інстанції, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди правильно виходив з того, що треба враховувати встановлені законодавством обмеження максимального розміру відшкодування моральної шкоди які були передбачені Правилами та чинним ЦК Української РСР на день установлення потерпілому стійкої втрати професійної працездатності, при цьому врахував засади розумності, виваженості й справедливості та правильно прийшов до висновку, що розмір достатньої компенсації не повинен перевищувати 14 000 грн.

Посилання відповідача на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду про стягнення моральної шкоди є також безпідставними, оскільки відповідно до пункту 3 частини першої статті 268 ЦК України на вимогу про відшкодування збитків, завданих каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, позовна давність не поширюється. Вказане положення узгоджується із ст. 83 ЦК Української РСР про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом, та з п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди (немайнової)шкоди».

Враховуючи, що суд першої інстанції повно і правильно встановив фактичні обставини справи, застосував закон, який поширюється на зазначені правовідносини, а доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного рішення також не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для зміни або скасування рішення суду.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Львіввугілля» відхилити.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 24 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20-ти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий Т.Г. Мусіна

Судді: І.В. Бермес

Р.В. Савуляк