У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «Країна», про стягнення майнової та моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, за касаційними скаргами ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 16 вересня 2015 року та ОСОБА_4 на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 8 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Полтавської області від 16 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 8 жовтня 2013 року на автостанції у м. Ромни Сумської області вонапридбала пасажирський квиток, який надавав їй право на отримання послуг з пасажирського перевезення рейсовим автобусом за рейсом № 105 Ромни - Голінка. У пасажирському квитку зазначена інформація щодо перевізника - ОСОБА_4, та обов'язкового страхування на суму 102 тис.грн публічним акціонерним товариством «Страхова компанія «Країна» (далі - ПАТ СК «Країна»).

У той же день, близько 16 год. 10 хв. вона на підставі вказаного квитка перебувала в якості пасажира в автобусі ПАЗ-3205110 СПГ, державний номерний знак НОМЕР_1, який належить ОСОБА_6, під керуванням водія ОСОБА_5, який перебував з останнім у трудових відносинах. Під час перевезення пасажирів водій ОСОБА_5 не впорався з керуванням, порушив вимоги пункту 12.1 Правил дорожнього руху, внаслідок чого автобус здійснив наїзд на дерево.

Вироком Роменського міськрайонного суду Сумської області від 3вересня 2014 року ОСОБА_5 визнаний винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) вона отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості у вигляді компресійного перелому тіла четвертого грудного хребця та перелому вертлюжної впадини. У період з 18 жовтня 2013 року до липня 2014 року вона перебувала у стані тимчасової непрацездатності й отримувала лікування. 4 липня 2014 року Миргородською міжрайонною медико-соціальною експертною комісією вона визнана інвалідом 2-ї групи у зв'язку з ураженням опорно-рухового апарату.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просила суд стягнути з ОСОБА_4 на її користь 8 663 грн 14 коп. на відшкодування майнової шкоди, що пов'язана з витратами на лікування, та 150 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 6 квітня 2015 року до участі в справі в якості третьої особи залучено ПАТСК «Країна».

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 8 липня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати на лікування в розмірі 8 278 грн 47 коп. та 58 464 грн на відшкодування моральної шкоди. У решті позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 16 вересня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення витрат на лікування та 5 тис. грн на відшкодування моральної шкоди скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову в цій частині відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального й процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_4просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального й процесуального права, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач є власником транспортного засобу - джерела підвищеної небезпеки, тому він повинен нести відповідальність за шкоду, завдану здоров'ю потерпілій у ДТП позивачці, у межах наданих документальних доказів. При визначенні розміру моральної шкоди суд врахував засади розумності та справедливості.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення витрат на лікування та 5 тис. грн на відшкодування моральної шкоди та відмовляючи в задоволенні цих позовних вимог, виходив із того, що відповідальність за завдану шкоду здоров'ю позивачки та моральну шкоду повинна бути покладена на страховика - публічне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС». При цьому ОСОБА_3 не позбавлена можливості для захисту своїх прав та відшкодування завданої їй шкоди звернутися до суду до належної особи, яка згідно з вимогами чинного законодавства повинна нести цивільно-правову відповідальність.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна, оскільки до них суди дійшли з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судовірішення не відповідають.

Судом установлено, що 18 жовтня 2013 року на автостанції у м. Ромни Сумської області ОСОБА_3 придбала пасажирський квиток, який надавав їй право на отримання послуг пасажирського перевезення рейсовим автобусом за рейсом № 105 Ромни - Голінка. У пасажирському квитку зазначена інформація щодо перевізника - ОСОБА_4, та обов'язковогострахування на суму 102 тис. грн ПАТ «СК«Країна».

У той же день, близько 16 год. 10 хв. вона на підставі вказаного квитка перебувала в якості пасажира в автобусі ПАЗ-3205110 СПГ, державний номерний знак НОМЕР_1, який належить ОСОБА_6, під керуванням водія ОСОБА_5, який перебував з останнім у трудових відносинах. Під час перевезення пасажирів водій ОСОБА_5 не впорався з керуванням, порушив вимоги пункту 12.1 Правил дорожнього руху, внаслідок чого автобус здійснив наїзд на дерево.

Вироком Роменського міськрайонного суду Сумської області від 3вересня 2014 року ОСОБА_5 визнаний винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Внаслідок ДТП позивач отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості у вигляді компресійного перелому тіла четвертого грудного хребця та перелому вертлюжної впадини. У період з 18 жовтня 2013 року до липня 2014 року вона перебувала у стані тимчасової непрацездатності й отримувала лікування. 4 липня 2014 року Миргородською міжрайонною медико-соціальною експертною комісією вона визнана інвалідом 2-ї групи у зв'язку з ураженням опорно-рухового апарату.

ПАТ «СК «Країна» сплатило ОСОБА_3 страхове відшкодування у розмірі 76 500 грн, з яких 34 068 грн на відшкодування шкоди, пов'язаної з тимчасовою втратою працездатності, та 42 432 грн на відшкодування шкоди, пов'язаної зі стійкою втратою працездатності (2 група інвалідності).

Правовідносини, пов'язані зі страхуванням різних видів, регулюються нормами глави 67 ЦК України.

Відповідно до положень ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов᾽язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов᾽язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно зі ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані з: життям, здоров'ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Статтею 999 ЦК України передбачено, що законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Пунктом 6 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про страхування» визначено, що до видів обов'язкового страхування відноситься особисте страхування від нещасних випадків на транспорті.

Крім того, відносини між перевізниками та страховиками щодо страхування пасажирів визначаються укладеними між ними договорами страхування.

Згідно з Положенням про обов'язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 14 серпня 1996 року № 959, застрахованими вважаються пасажири з моменту оголошення посадки в морське або річкове судно, поїзд, автобус або інший транспортний засіб до моменту завершення поїздки.

Страховий платіж за обов'язковим особистим страхуванням від нещасних випадків на транспорті утримується з пасажира перевізником, який діє від імені страховика за винагороду на підставі договору доручення на лініях залізничного, морського, внутрішнього водного, автомобільного та електротранспорту на міжобласних і міжміських маршрутах у межах однієї області, Автономної Республіки Крим.

Кожному застрахованому перевізник, що виступає агентом страховика, видає страховий поліс. Він може видаватися на окремому бланку або міститися на зворотному боці квитка.

Отже, кожна особа, яка придбала квиток на проїзд у морському, залізничному, приміському або міжміському транспорті, вважається застрахованою, підтвердженням чого є квиток або страховий поліс на окремому бланку.

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Також у п. 21 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз'яснено, що при вирішенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням страховиком зобов'язань за договором страхування, суди повинні виходити з того, що правовідносини сторін за договором страхування є зобов'язальними. У випадку порушення зобов'язання моральна шкода може бути відшкодована лише тоді, коли це встановлено договором або законом (ст. 611 ЦК України). Зокрема, можливість відшкодування моральної шкоди передбачена у відносинах у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (ст. ст. 9, 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів).

При цьому з матеріалів справи вбачається, що між сторонами виникли зобов'язання перевезення, які врегульовані відповідними нормами законодавства, зокрема, ст. ст. 910, 927, 928 ЦК України, Законами України «Про транспорт» та «Про автомобільний транспорт», які не містять умов, за яких перевізником має бути відшкодовано моральну шкоду його пасажиру - користувачу послуги з перевезення автомобільним транспортом.

Отже, законодавством, яке регулює страхові відносини, особі, яка отримала травму внаслідок нещасного випадку на транспорті, виплата моральної шкоди не передбачена.

Крім того, у п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України визначено, що суд під час проведення попереднього судового засідання вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, та відповідно до ч. 1 ст. 33 ЦПК України, за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Отже, якщо з матеріалів справи вбачається, що склад осіб, які беруть участь у справі, має бути інший, а суд з урахуванням вищенаведеного повинен вчинити дії, які від нього вимагає положення ч. 4 ст. 10 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 застрахував свою цивільно-правову відповідальність перед третіми особами на підставі полісу від 12 липня 2013 року, виданого публічним акціонерним товариством «Страхова група «ТАС», за умовами якого відповідальність покладається на останніх, за виключенням різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.

У порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України суди на зазначені положення закону та обставини справи уваги не звернули, не встановили належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, не залучили до участі в справі страховика, публічне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС», та дійшли передчасного висновку про стягнення з відповідача моральної шкоди.

За таких обставин, коли фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 8 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Полтавської області від 16 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф.Хопта

В.А.Черненко

С.П.Штелик