АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/3598/15 Головуючий 1 інст. - Оксененко В.А.
Справа № 643/832/15-ц
Категорія : договірні Доповідач - Черкасов В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі :

головуючого судді - Черкасова В.В.

суддів - Кукліної Н.О., Бобровського В.В.,

за участю секретаря - Лашаковій Д.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Московського районного суду м.Харкова від 26 березня 2015 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики.

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_2 вказувала, що 24 грудня 2009 року між нею та відповідачем укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом. 05 березня 2010 року вони уклали договір про зміни та доповнення до договору позики, за умовами якого вона надала ОСОБА_1 319 368 грн., що є еквівалентом 40 000 доларів США, зі строком повернення до 01 червня 2010 року. Зобов'язання за договором відповідач не виконав, на неодноразові звернення добровільно сплатити суму боргу не реагує. 14 вересня 2012 року приватним нотаріусом вчинено виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_1 невиплачених в строк грошових коштів у сумі 319 368 грн., що є еквівалентом 40 000 доларів США. Наразі державним виконавцем проводяться виконавчі дії щодо примусового стягнення вказаного боргу. За користування чужими коштами боржник зобов'язаний сплачувати відсотки.

Тому, ОСОБА_2, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь суму боргу станом на 24 січня 2015 року в розмірі 352 284,32 грн., з яких: 46 172,70 грн. - сума 3% річних від простроченої поверненням суми боргу за період з 01 червня 2010 року; 147 385,72 грн. - сума відсотків за користування коштами, належними до стягнення за вказаний період; 158 725,90 грн. - сума боргу з урахуванням індексу інфляції станом на 26 березня 2015 року; судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 26 березня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_2 352 284,32 грн., з яких: 147 385,72 грн. в рахунок процентів за користування позикою за період з 24 грудня 2009 року по 26 березня 2015 року; 46 172,70 грн. в рахунок 3% річних за період з 01 червня 2010 року по 26 березня 2015 року; 158 725,90 грн. в рахунок індексу інфляції за період з 01 червня 2010 року по 26 березня 2015 року та судовий збір в розмірі 3 654 грн., а всього стягнуто 355 938,32 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у зв'язку із спливом строку позовної давності.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, зазначає, що строком повернення грошових коштів за договором позики є 01 червня 2010 року, тому строк позовної давності минув.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, знаходить апеляційну скаргу не підлягаючою задоволенню.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що сума боргу за договором позики не повернута, за користування чужими коштами боржник зобов'язаний сплачувати відсотки; строк позовної давності не минув, оскільки зобов'язання не виконане.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає правильними.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 24 грудня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом (а.с.8). 05 березня 2010 року сторони уклали договір про зміну та доповнення до договору позики, за умовами якого ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_2 319 368 грн., що є еквівалентом 40 000 доларів США зі строком повернення до 01 червня 2010 року (а.с.9).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Частина 1 ст. 1048 ЦК передбачає право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За змістом ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов'язання за договором позики відповідачем не виконані.

Виконавчим написом нотаріуса від 14 вересня 2012 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 невиплачені в строк грошові кошти за договором позики у розмірі 319 368 грн. строк повернення яких настав 01 червня 2010 року (а.с.10).

На підставі виконавчого провадження постановою державного виконавця від 20 листопада 2012 року відкрито виконавче провадження (а.с.11).

Згідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, тобто суму боргу, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Проценти річних, про які йдеться у частині другій статті 625 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 названого Кодексу.

Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов'язання і одночасно способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов'язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами.

Тому, зокрема, якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (стаття 536 ЦК України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів, так і трьох процентів річних (якщо інший їх розмір не передбачено договором або Законом) - за наявності порушення боржником грошового зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Таким чином, норма щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначене договором у гривні.

З урахуванням викладеного, позивач має право на отримання трьох процентів річних від простроченої суми.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про застосування строку позовної давності спростовуються матеріалами справи та вимогами чинного законодавства, оскільки чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з видачею виконавчого напису нотаріуса про стягнення суми боргу чи відкриттям виконавчого провадження щодо його примусового виконання, а наявність самого виконавчого напису про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

З огляду на викладене та положення ст. 264 ЦК України у зв'язку з вчиненням таких дій строк позовної давності перервався, а тому суд першої інстанції правильно дійшов до висновку про відсутність підстав для застосування строку позовної давності.

Наявність виконавчого напису нотаріуса, вчиненого за невиконання договору позики, за відсутності реального виконання боржником свого зобов'язання, не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання процентів за користування кредитом і пені, передбачених договором за несвоєчасну сплату кредиту.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1ч.1ст.307, ст..ст.308,313,314,315,317,319,324 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Московського районного суду м.Харкова від 26 березня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді: