Справа № 750/3208/15-ц
Провадження № 2/750/1505/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2015 року м.Чернігів

Деснянський районний суд міста Чернігова в складі:

головуючого - судді Супруна О.П.

при секретарі - Носенко М.Ю.

з участю позивача, представника відповідача - Воронцової М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання кредитного договору недійсним,

в с т а н о в и в :

02 квітня 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просив визнати недійсним договір № 958/2-62 від 20.04.2006, укладений між ним та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк».

В обґрунтування поданого позову позивач посилався на те, що 20 квітня 2006 року він уклав з Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» договір кредиту № 958/2-62, згідно з умовами якого Банк надав позивачу 33070 доларів США. Вказаний договір позивач вважає укладеним з порушенням вимог чинного законодавства, а отже таким, що підлягає визнанню недійсними, оскільки останньому не була надана інформація, яка має надаватися під час укладення договору, як споживачу. Зазначає, що умови договору про надання кредиту є дискримінаційними та несправедливими, а положення договору надають значну перевагу відповідачу, позбавляючи натомість позивача значного обсягу прав, одночасно встановлюючи жорсткі обов'язки та відповідальність для позивача.

У судовому засіданні позивач позов підтримав, просив його задовольнити.

Представник відповідача позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

У судовому засіданні встановлено, що 20 квітня 2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (змінив найменування на публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк) та ОСОБА_2 був укладений Договір кредиту № 958/2-62, згідно з умовами якого Банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 33070 доларів США, що еквівалентно 167003,50 гривень зі сплатою 12,00 % річних, з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 15 квітня 2021 року (а.с. 7-9).

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 3 ст. 6 ЦК України передбачена можливість сторони в договорі відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати відносини на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 1 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до пункту 7 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, законом встановлена презумпція правомірності правочину і він може бути визнаний судом недійсним тільки з передбачених законом підстав.

Зі змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 Цього Кодексу.

Відповідно до п. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про:

1) особу та місцезнаходження кредитодавця;

2) кредитні умови, зокрема:

а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений;

б) форми його забезпечення;

в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача;

г) тип відсоткової ставки;

ґ) суму, на яку кредит може бути виданий;

д)орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо);

е) строк, на який кредит може бути одержаний;

є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги;

ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови;

з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється;

и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію;

і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

З п.1.1 та договору кредиту вбачається, що позивач був обізнаний з порядком погашення щомісячних платежів та сукупною вартістю кредиту.

Оцінюючи матеріали справи та умови укладеного спірного договору суд вважає встановленим, що позивача, як споживача було ознайомлено з правилами та умовами надання банком кредитування, сукупну вартість кредиту та порядок погашення щомісячних платежів, що свідчить його підпис в договорі кредиту.

З огляду на викладене, суд вважає, що позивач був належним чином повідомлений про усі можливі ризики й умови кредитування, про істотні умови договору про надання відновлювальної кредитної лінії та погодився з ними, підписавши договір.

Стаття 628 ЦК України встановлює, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умова про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі інші умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди.

Встановлено, що позивач з пропозиціями про внесення змін до умов договору про надання відновлювальної кредитної лінії, зокрема, щодо збільшення розміру відповідальності банку, можливості внесення змін та доповнень до даного договору не звертався, що свідчить про його згоду з усіма умовами спірного договору.

Крім того, суд вважає, при умові того, що у договорі відсутня певна міра відповідальності сторін, але така відповідальність міститься в законі, при настанні певних обставин застосовуються саме положення закону, а тому посилання позивача, що спірний договір містить несправедливі умови по відношенню до позивача, суд вважає необґрунтованим.

Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту також передбачена можливість змінювати процентну ставку за кредитом.

Як вбачається з умов Кредитного договору, укладеного між сторонами, договір було укладено в іноземній валюті (доларах США). Діючим законодавством України не передбачений стабільний курс долару США по відношенню до національної валюти України - гривні.

Відповідно до ст. 36 Закону України «Про національний банк України», офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком України.

Згідно ч. 1 ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», валютні курси встановлюються Національним Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

Положенням «Про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів», затвердженим Постановою Правління Національного Банку України № 496 від 12.11.2003 визначається, що офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема, долару США установлюється щоденно. Для розрахунку гривні до іноземних валют використовується інформація для котирування іноземних валют станом на останню дату.

Вбачається, що укладання Кредитного договору в іноземній валюті відповідало внутрішній волі позивача, який підписавши договір, погодився щодо його істотних умов, зокрема, надання кредиту в іноземній валюті - доларах США та повернення коштів, відповідно до офіційного курсу долара по відношенню до національної валюти-гривні.

Суд вважає, що при оформленні кредитного договору позивач усвідомлював настання для нього негативних наслідків, зокрема, коливання іноземної валюти по відношенню до гривні.

Таким чином, підписавши Кредитний договір, позивач погодився з усіма його умовами, вважаючи їх розумними та справедливими.

Таким чином, при укладенні Кредитного договору в іноземній валюті (доларах США) сторони усвідомлювали, що курс національної валюти України - гривні по відношенню до долара США не є незмінним, а також, усвідомлював, що зміна вказаного курсу можливо настане, а тому позивач, беручи на себе обов'язки щодо погашення кредиту саме в доларах США, повинен був передбачити та врахувати можливі зміни, зокрема, - підвищення валютного ризику за Кредитним договором.

З огляду на викладене, суд вважає, що при укладенні договору в іноземній валюті (доларах США) позивач усвідомлював, що курс національної валюти України - гривні по відношенню до долара США не є незмінним, а також, усвідомлював, що зміна вказаного курсу можливо настане, а тому позивач, беручи на себе обов'язки щодо погашення кредиту саме в доларах США, повинен був передбачити та врахувати можливі зміни, зокрема, - підвищення валютного ризику за договором про надання відновлювальної кредитної лінії.

Крім того, дана правова позиція, узгоджується з позицією, викладеною в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2015 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», а саме п. 16 в якому зазначено, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. ст. 192, 524, 533 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно із роз'ясненнями Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеними в п. п. 11, 13 постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року, у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу , затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

У зв'язку з наведеним слід виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним.

Враховуючи, що оспорюваний договір було укладено до набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» правові підстави для визнання оспорюваного кредитного договору в іноземній валюті недійсним відсутні.

Згідно положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Разом з тим, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не надано суду будь-яких доказів на підтвердження своїх доводів.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 з підстав, зазначених ним у позові, не підлягаю задоволенню.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212 - 215, 292, 294 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання кредитного договору недійсним - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Чернігівської області.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя О.П. Супрун