Справа №471/1637/14-ц 08.04.2015 08.04.2015 08.04.2015
Провадження №22-ц/784/826/15
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22ц/784/826/15
Категорія 42 Головуючий у 1 -й інстанції: Марценюк С.А.
Доповідач апеляційного суду: Буренкова К.О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Буренкової К.О.,

суддів: Крамаренко Т.В., Кутової Т.З.,

при секретарі судового засідання: Харитоновій І.В.,

за участю: відповідача ОСОБА_3.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Братського районного суду від 17 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про виселення із будинку та покладення обов'язку на міграційну службу щодо зняття його із реєстрації,

В С Т А Н О В И Л А:

В грудні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про виселення із будинку та покладення обов'язку на Братський районний сектор управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області щодо зняття його із реєстрації в будинку.

Позивачка зазначала, що з травня 2004 року вона є власником будинку АДРЕСА_1. З 28 лютого 2009 року перебувала у шлюбі з відповідачем, який між ними розірвано рішенням Братського районного суду від 19 листопада 2013 року.

Із вересня 2004 року відповідач проживає у вказаному будинку, але спільне проживання не можливе, оскільки він зловживає спиртними напоями, погрожує фізичною розправою, чинить психологічний тиск. У зв'язку із неправомірною поведінкою вона неодноразово зверталась до органів міліції для вжиття до відповідача заходів запобігання порушенню правил співжиття.

Посилаючись на наведене, позивачка на підставі ст. 157, ч.1 ст. 116 ЖК просила суд виселити ОСОБА_3 із будинку АДРЕСА_1 та зобов'язати Братський районний сектор управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області зняти його із реєстрації в указаному будинку.

Рішенням Братського районного суду від 17 лютого 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Постановлено виселити ОСОБА_3 із належного на праві власності ОСОБА_4 приватного житлового будинку АДРЕСА_1.

Стягнуто із відповідача на користь позивачки 243 грн. 60 коп. витрат по сплаті судового збору.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду в частині задоволення позову ОСОБА_4 про його виселення скасувати і в цій частині ухвалити нове рішення, яким у задоволенні цих вимог відмовити, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та положенням ст. 157, ч.1 ст.116 ЖК України.

В запереченнях на апеляційну скаргу позивачка зазначає про безпідставність доводів апеляційної скарги відповідача, оскільки рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині відповідає фактичним обставинам справи та доказам, які вона надала на підтвердження вимог про виселення останнього із будинку.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення скасуванню в частині задоволення позову ОСОБА_4 із наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_4 в частині виселення відповідача із житлового будинку, суд керувався тим, що останній протягом тривалого часу систематично порушував правила співжиття, що зробило неможливим для позивачки проживання з ним в одному будинку, а заходи запобігання, застосовані судом шляхом притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 173 КпАП України, виявились безрезультатними.

Проте із таким висновком в повній мірі не можна погодитись із наступних підстав.

Як видно із матеріалів справи, ОСОБА_4 і ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано між ними рішенням Братського районного суду від 19 листопада 2013 року. Сторони мають четверо неповнолітніх дітей: ОСОБА_5, 1999 року народження; ОСОБА_6, 2002 року народження; ОСОБА_7, 2004 року народження; ОСОБА_8, 2006 року народження.

Із витягу із реєстру права власності на нерухоме майно станом на 17 вересня 2004 року ОСОБА_4 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого 11 травня 2004 року Універсальною Товарною Біржею «Ріко-Альянс» (а.с.3).

Згідно копії будинкової книги сторони із 23 вересня 2004 року зареєстровані та проживають із неповнолітніми дітьми в житловому будинку АДРЕСА_1 (а.с.6-7, 29).

Однак, ч.1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні із власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Наведене свідчить, що відповідач є колишнім членом сім'ї ОСОБА_4 і вселився в спірний будинок у встановленому законом порядку.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_4 зазначала, що проживання разом із відповідачем в указаному житловому будинку є неможливим внаслідок його неправомірної поведінки, оскільки він зловживає спиртними напоями, будучи в нетверезому стані ображає її, дітей, вчиняє сварки, бійки та погрожує їй фізичною розправою.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що після розірвання шлюбу із позивачкою вони продовжують проживати однією сім'єю, ведуть спільне господарство, утримають будинок. Відповідач не заперечував, що в сім'ї виникають конфлікти, у тому числі і з приводу виховання дітей.

Із матеріалів справи видно, що постановами Братського районного суду від 25 листопада 2013 року, 13 січня 2014 року та 03 грудня 2014 року ОСОБА_9 на підставі ч.1 ст. ст.173-2 та частини 2 ст. 173 КУпАП притягувався до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 51 грн. та громадських робіт.

Із пояснень сторін, які знаходяться в адміністративних матеріалах (№ 471/23/14-к, 3/471/649/14) Братського районного суду щодо притягнення ОСОБА_9 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 173 КУпАП, змісту зазначених постанов від 25 листопада 2013 року, від 13 січня 2014 року, від 03 грудня 2014 року видно, що між сторонами в листопаді та грудні 2013 року, в листопаді 2014 року мали місце сварки, в ході яких відповідач ображав позивачку, висловлювався на її адресу нецензурною лайкою, на зауваження не реагував (а.с. 109, 113, 114).

Дочки сторін, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, син ОСОБА_7, які допитані судом як свідки, теж пояснили, що між батьками відбуваються сварки, у тому числі із приводу їх виховання, але останнім часом поведінка батька змінилась на краще.

Характеристики на відповідача, видані 08 січня 2014 року та 01 грудня 2014 року Братською селищною радою, свідчать, що він позитивно характеризується за місцем проживання ( а.с. 111, 115).

Згідно ч.1 ст. 10 Закону України «Про попередження насильства у сім'ї» члену сім'ї, який вчинив насильство в сім'ї, виноситься офіційне попередження про неприпустимість вчинення насильства в сім'ї, за умови відсутності в його діях ознак злочину, уповноваженими підрозділами органів внутрішніх справ, про що йому повідомляється під розписку.

В матеріалах справи відсутні докази, які свідчать про винесення такого попередження відповідачу.

Відповідно до ст. 157 ЖК членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно частини першої ст. 116 ЖК, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Тобто, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Під заходами впливу мається на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Тому, для виселення за цією підставою необхідно встановити систематичність протиправних дій щодо неможливості для інших осіб проживання з ним в одній квартирі, будинку і безрезультатність застосування до правопорушника заходів попередження і громадського впливу. При цьому, неправомірна поведінка правопорушника повинна створювати об'єктивну, а не суб'єктивну неможливість спільного проживання.

Аналізуючи наведені обставини, колегія приходить до висновку про те, що попередження про недопустимість порушення правил співжиття ОСОБА_3 компетентними органами не виносилось, а встановлені судом першої інстанції обставини щодо неправомірної поведінки відповідача не свідчать про неможливість спільного проживання із позивачкою в даному житловому будинку.

Ухвалюючи рішення в частині задоволення позову ОСОБА_4, суд першої інстанції не повно з'ясував фактичні обставини справи, не дав належної правової оцінки доказам, які надали сторони, а тому прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для виселення відповідача із належного їй на праві власності житлового будинку на підставі ч.1 ст. 116, ст. 157 ЖК України. Відповідно до п.п.1, 3 ч.1 ст. 309 ЦПК України це є підставою для скасування рішення в цій частині і ухвалення в цій частині нового рішення, яким в задоволенні вимог позивачки про виселення відповідача із будинку слід відмовити.

Це ж рішення суду першої інстанції в частині відмови ОСОБА_4 в задоволенні вимог про скасування реєстрації відповідача в даному будинку не оскаржувалось.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Братського районного суду від 17 лютого 2015 року в частині виселення ОСОБА_3 скасувати і в цій частині ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про виселення із будинку без надання іншого жилого приміщення відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: