Справа № 664/500/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2015 року Цюрупинський районний суд

Херсонської області

у складі: судді Никифорова Є.О.,

при секретарі Імшеницькій К.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Цюрупинську цивільну справу за позовом ОСОБА_5 та ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним,

встановив:

ОСОБА_5 та ОСОБА_1 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 у якому просять визнати недійсним заповіт, складений 15.12.2009 року їх батьком ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 - сестри ОСОБА_6 внаслідок того, що ОСОБА_7 на час посвідчення заповіту страждав психічним захворюванням внаслідок чого не розумів значення своїх дій та керувати ними.

Позивачі вказують, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер їх батько ОСОБА_6. Після його смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_1. Право власності на іншу 1/2 частину будинку визнано рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 14.01.2014 року визнано за їх матір'ю ОСОБА_8. Позивачі, як спадкоємці першої черги за законом звернулися до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину де з'ясувалося, що ОСОБА_6 розпорядився належним йому майном склавши 15.12.2009 року заповіт на ім'я відповідача ОСОБА_3 Інших спадкоємців у ОСОБА_6 немає, оскільки шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 розірвано 10.11.2005 року за рішенням суду, мати ОСОБА_6 - ОСОБА_10 з заявою про прийняття спадщини не зверталася.

Позивачі зазначають, що ОСОБА_6 протягом багатьох років зловживав спиртними напоями, з 2007 року у нього розвинувся виражений астенічний синдром та інші захворювання, що підтверджується записами лікаря у амбулаторній картці від 11-14.04.2007 року, з приводу цього ОСОБА_6 знаходився на стаціонарному лікуванні, перебував на обліку у нарколога. У 2009 році стан його здоров'я погіршився внаслідок чого ОСОБА_6 не розумів значення своїх дій, поводився неадекватно.

Позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що з 1982 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_6 Шлюб розірвано судом у 2005 році. Від шлюбу з відповідачем в них ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_5 та ІНФОРМАЦІЯ_4 дочка ОСОБА_1. Після служби у армії, де він пройшов Афганістан, у нього погіршилося здоров'я, він часто звертався до лікарів. З 2008 року у ОСОБА_6 ставалися часті запої, епілептичні припадки. Колишній чоловік поводився неадекватно, не пам'ятав недавніх подій, називав її та дітей іншими іменами, втрачав орієнтацію у просторі, проявляв агресію по відношенню до неї та дітей. Це проявлялося в тому, що він міг вийти на вулицю без взуття чи одягу, кидався із сокирою, провали у пам'яті. З цього приводу доводилося по 2-3 рази на місяць викликати швидку медичну допомогу, а також звертатися до міліції. Повторював часто, що ОСОБА_5 та ОСОБА_1 не його діти, казав, що його намагаються отруїти. Про факт складення заповіту у грудні 2009 року стало відомо після смерті ОСОБА_6 від нотаріуса. В цей час він місяць був у запої. З сестрою ОСОБА_3 він не підтримував дружніх стосунків, але остання скористалася його хворобливим станом та переконала його скласти заповіт на її користь. Після розірвання шлюбу вона з ОСОБА_6 вони продовжували проживати у одному будинку, де кожен займав окремі приміщення. ОСОБА_6 останнім часом не працював, оскільки займався домашнім господарством, вирощуванням нутрій, отримував матеріальну допомогу від матері.

Відповідач у судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що її брат ОСОБА_6 був завжди в адекватному стані, запоїв у нього не було, в т.ч. і після служби в армії. Вони часто спілкувалися з померлим, але до нього у гості вона не приходила. Припадків епілепсії у брата ніколи не було. Разом з ОСОБА_6 вона ходила до нотаріуса для складання заповіту. Після його складання він ніколи не виявляв бажання його скасувати. Хвороби брата не були психічними, а такими, що характерні для їх сім'ї (підвищений тиск, неврологічні розлади), а тому ніяк не могли впливати на його свідомість. Заповіт складено на її користь у зв'язку з тим, що сімейне життя брата не склалося. Після розірвання шлюбу він бажав жити окремо, але його колишня дружина не бажала продати будинок та розділити гроші.

Згідно з показаннями свідка ОСОБА_11, ОСОБА_6 він добре знав. Про існування заповіту він дізнався нещодавно. Іноді у ОСОБА_6 ставалися запої. У тверезому стані він поводив себе нормально, але коли вживав спиртні напої проявляв агресію до дружини та дітей, що йому відомо від сина ОСОБА_6 ОСОБА_5. Епілептичних припадків у ОСОБА_6 не бачив і про такі випадки не чув. Йому відомо, що ОСОБА_6 хотів продати будинок, але дружина не це давала згоду.

Згідно з показаннями свідка ОСОБА_12, з ОСОБА_6 він знаходився у дружніх відносинах. Про його заповіт дізнався нещодавно. ОСОБА_6 міг кілька місяців не вживати спиртного, але іноді у нього були запої на один-два тижні. Під час періоду запою він не поводив себе агресивно. В той же час відношення до дружини та дітей у нього було негативне. У ОСОБА_6 були побоювання, що близькі бажають його отруїти. ОСОБА_6 в будинку жив окремо, сам по собі. Приблизно 4 роки тому, у 2009-2010 роках, він скаржився на погіршення самопочуття, запаморочення у голові. В зв'язку з цим свідок відвозив його до обласного діагностичного центру. Про випадки епілепсії у ОСОБА_6 йому нічого невідомо.

Згідно з показаннями свідка ОСОБА_13, вона проживає по-сусідству з позивачами. Про заповіт ОСОБА_6 їй нічого невідомо. В родині позивачів були нормальні відносини, але з часом ОСОБА_6 став випивати. Жив окремо. Постійно скаржився що дружина його бажає отруїти. Не у стані алкогольного сп'яніння поводив себе нормально, скаржився на головні болі. В стані алкогольного сп'яніння поводив себе агресивно, доводилося викликати міліцію. Епілептичних припадків у ОСОБА_6 не було.

Згідно з показаннями свідка ОСОБА_14, з ОСОБА_6 він знаходився у дружніх відносинах. ОСОБА_6 одного разу поскаржився йому, що його побив син, а тому він має намір переписати будинок на сестру. Це було до складання заповіту. Пізніше ОСОБА_6 повідомив, що був у нотаріуса та склав заповіт на користь сестри. При цьому він поводив себе адекватно. З жінкою у ОСОБА_6 були погані стосунки, виникали постійні скандали, внаслідок чого дружина часто викликала міліцію. Це було пов'язано з тим, що вони продовжували проживати в одному будинку уже розлучені. Спиртні напої ОСОБА_6 іноді вживав, але запоїв у нього не було. Припадків епілепсії також не було.

Згідно з показаннями свідка ОСОБА_15, він є приватним нотаріусом, що посвідчував заповіт ОСОБА_6, але цього конкретного випадку він не пригадує. Зазвичай з заповідачем проводиться бесіда, в процесі якої встановлюється його дієздатність. За наявності сумнівів у дієздатності заповіт не міг бути посвідчений.

Згідно з показаннями свідка ОСОБА_16 вона є племінницею ОСОБА_6 та дочкою відповідача. Останній спочатку сам підходив до неї та пропонував скласти заповіт на її користь, але вона відмовила його. Тоді ОСОБА_6 сказав, що складе заповіт на її матір. Після складення заповіту він прийшов до неї та показав сам заповіт. При цьому поводив себе завжди нормально і адекватно, іноді тільки скаржився на головні болі, але слідкував за своїм здоров'ям. Часто допомагав їй по господарству. Сам займався розведенням нутрій, виконував різні роботи, чим і заробляв на життя.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, що наявні у матеріалах цивільної справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6. Після його смерті відкрилася спадщина на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_1. Право власності на іншу ? частину будинку визнано рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 14.01.2014 року визнано за ОСОБА_8, яка є колишньою дружиною спадкодавця. ОСОБА_6 та ОСОБА_8 перебували у шлюбі з 26.06.1982 року по 10.11.2005 року. Після відкриття спадщини з заявами про прийняття спадщини звернулися позивачі - діти спадкодавця, як спадкоємці першої черги за законом. Інших спадкоємців у ОСОБА_6 немає, оскільки на момент відкриття спадщини шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 розірвано, мати ОСОБА_6 - ОСОБА_10 з заявою про прийняття спадщини не зверталася. За життя ОСОБА_6 розпорядився належним йому майном склавши 15.12.2009 року заповіт на ім'я своєї сестри ОСОБА_3 - відповідача у справі. Зазначені обставини підтверджуються наступними документами: свідоцтвами про народження позивачів, рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 14.01.2014 року, заповітом від 15.12.2009 року, що посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_15 та зареєстрований у реєстрі за № 2071. У період з 22.11.2011 року по 2013 рік ОСОБА_6 перебував на обліку лікаря-нарколога, знятий з обліку у зв'язку зі смертю, що підтверджується листом № 640 від 07.04.2014 року з Цюрупинської центральної районної лікарні.

Згідно з ч. 2 ст. 1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Пленум ВСУ роз'яснив, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (п. 18 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування»).

Згідно висновку посмертної судово-психіатричної експертизи № 52 від 29.01.2015 року, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, страждав хронічним розладом психіки, внаслідок чого в момент складення та підписання заповіту від 15.12.2009 року не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Згідно з ч. 6 ст. 147 ЦПК України, висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 ЦПК України, яка передбачає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи висновок посмертної судово-психіатричної експертизи № 52 від 29.01.2015 року суд звертає увагу на наступне.

Зі змісту мотивувальної частини висновку вбачається, що експертами за відсутності об'єктивних даних у медичній документації про наявність у хворого ОСОБА_6 хронічного психічного захворювання на момент складення ним заповіту прийнято до уваги та покладено в основу висновку пояснення позивача та його представника, показання допитаних в судовому засіданні свідків позивача: ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, які зазначали про часті запої ОСОБА_6, наявність в останнього побоювань щодо можливого його отруєння колишньою дружиною, твердження про те, що він насправді не є батьком позивачів. Виключно на підставі зазначених свідчень експерти прийшли до висновку про наявність у ОСОБА_6 розладу марення (згідно висновку: «бредовое расстройство»), що відноситься до тяжкого психічного захворювання. При цьому експерти роблять припущення, що такий розлад міг бути не діагностованим при неодноразових оглядах ОСОБА_6, лікарями. Разом з тим, зазначені вище покази, самі по собі, підлягають критичній оцінці, оскільки свідки ОСОБА_14, ОСОБА_16, ОСОБА_17 не підтвердили фактів зловживання спиртними напоями ОСОБА_6 та перебування його у стані, що виключав би його здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними саме на момент складення заповіту. Крім того, жоден зі свідків за плином часу не зміг вказати конкретного періоду часу виникнення ідей отруєння, а саме чи виникли вони до чи після складення заповіту. При цьому більшості свідків про сам факт складення заповіту ОСОБА_18 у грудні 2009 року не було відомо. У висновку експертизи також звертається увага на той факт, що матеріали справи не містять об'єктивних даних, що давали б підстави ОСОБА_6 вважати, що позивачі насправді не є його дітьми, а також про те, що його намагається отруїти дружина. Разом з тим, з показів свідків вбачається, що між ОСОБА_6 з однієї сторони, та його колишньою дружиною ОСОБА_8 та дітьми склалися неприязні відносини, що могли призвести до висловлювань ОСОБА_6 щодо дітей та отруєння. При цьому неможливо встановити наскільки сам ОСОБА_6 сприймав ці твердження як реальні, чим мав реальні підстави для таких суджень. Враховуючи, що висновок експертів повністю ґрунтується на непідтверджених даних, суперечливих показаннях свідків, а тому не може бути прийнятий судом до уваги.

При вирішенні справи суд також враховує правову позицію, що викладена у Постанові ВСУ у справі № 6-9цс12 від 29.02.2012 року, згідно з якою висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину (коли особа не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними) слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Згідно з положеннями статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачами у ході судового розгляду не надано достатніх доказів на підтвердження наявності у спадкодавця на момент складення заповіту стійкого розладу здоров'я внаслідок якого він не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними. За таких обставин у задоволенні позовних вимог слід відмовити за необґрунтованістю.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, судові витрати у справі слід віднести на позивачів, оскільки у задоволенні позову відмовлено.

На підставі викладеного, керуючись статтею 1257 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_5 та ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним відмовити.

Судові витрати у справі віднести на позивачів.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Херсонської області через Цюрупинський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Є.О. Никифоров