Ухвала

іменем україни

22 квітня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Сектор громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб Дзержинського районний відділ Криворізького міського управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, про усунення перешкод в користування квартирою; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири, визнання права власності за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2014 року,

встановила:

У вересні 2012 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, у якому просила визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування спірною квартирою, усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення останнього зі спірної квартири та зобов'язати зняти відповідача з реєстраційного обліку.

Позов мотивував тим, що їй на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 8 листопада 2004 року, укладеного між нею та ОСОБА_4 Останній зареєстрований в спірній квартирі та чиніть їй перешкоди в користуванні власністю, не допускає в квартиру, не знімається з реєстраційного обліку.

Зазначала, що в зв'язку із зміною власника квартири відповідач ОСОБА_4 втратив право користування спірною квартирою та проживання в ній.

У березні 2013 року ОСОБА_4 пред'явив зустрічний позов, у якому просив визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від

8 листопада 2004 року, укладеним між ним та ОСОБА_3, як такий, що укладений під впливом помилки.

Позов мотивував тим, що з 1997 року проживає на території України. У 2001 році ним була придбана квартира АДРЕСА_1. Вважав, що при укладенні з ОСОБА_3 спірного договору дарування належної йому квартири укладає договір довічно утримання, зазначав, що особисто текст оспорюваного договору не читав, в зв'язку з тим, що не володіє українською мовою та ніколи її не вивчав, оскільки проживав на території Російської Федерації, нотаріус переклад договору на російську мову не здійснювала, ані усно, ані письмово не пояснила, що він підписує саме договір дарування, а не договір довічного утримання.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 8 квітня 2014 року ОСОБА_3 відмовлено

у задоволенні заявленого позову.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 у

м. Кривому Розі від 8 листопада 2004 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_2 загальною корисною площею 31,93 кв.м, житловою площею 18,51 кв.м. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від

12 листопада 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 в особі правонаступника ОСОБА_5 задоволено частково.

Усунуто перешкоди ОСОБА_3 в особі правонаступника

ОСОБА_5 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_4 з указаної квартири. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 залишено без задоволення.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частково задоволенню з наступних підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову, апеляційний суд вірно виходив із того, що

ОСОБА_4 не доведено, що на момент укладення договору дарування від 8 листопада 2004 року мала місце помилка стосовно правової природи правочину та наявність обставин, які зумовлюють визнання вказаного договору дарування недійсним, оскільки укладаючи спірний договір він усвідомлював умови правочину і його правові наслідки.

Рішення суду в цій частині відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Установлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 12 квітня 2001 року ОСОБА_4 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1

Згідно договору дарування від 8 листопада 2004 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, остання отримала в дар від

ОСОБА_4 вказану квартиру.

Обґрунтовуючи зустрічний позов, ОСОБА_4 посилався на те, що вказаний правочин було вчинено ним внаслідок помилки, оскільки він мав на меті укладення договору довічного утримання, а тому договір дарування від 8 листопада 2004 року підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 229 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

З роз'яснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Встановивши, що ОСОБА_4 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, а саме, що на час укладення спірного договору дарування від 8 листопада 2004 року він мав намір укласти договір довічного утримання та докази, які б свідчили про досягнення між сторонами згоди з усіх істотних умов такого договору, апеляційний суд пришов до правильного висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову.

Однак, з рішенням апеляційного суду в частині усунення перешкод правонаступнику ОСОБА_3 - ОСОБА_5 у користуванні квартирою

АДРЕСА_1, шляхом виселення ОСОБА_4 не можна погодитися з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 37 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, зміни кредитора чи боржника в зобов'язанні, а також в інших випадках зміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, якщо правонаступництво допускається, воно може мати місце на будь-якій стадії цивільного процесу, у тому числі на стадії апеляційного оскарження судового рішення (п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку»).

Отже, процесуальне правонаступництво - це заміна сторони або третьої особи (право попередника) іншою особою (правонаступником) у зв'язку із вибуттям із процесу суб'єкта спірного або встановленого рішенням суду правовідношення, за якої до правонаступника переходять усі процесуальні права та обов'язки правопопередника і він продовжує в цивільному судочинстві участь останнього, яке можливо за умови, що відповідні правовідносини допускають правонаступництво.

Як убачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, її правонаступником є ОСОБА_5, яка в установлений законом строк звернулася з заявою про прийняття спадщини після смерті спадкодавця. Проте свідоцтво про право на спадщину за законом

ОСОБА_5 не видавалось.

Статтями 1218, 1219 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Не входять до складу спадщини права і обов'язки, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; право на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом.

Підставою процесуального правонаступництва є наступництво у матеріальних правовідносинах, внаслідок якого відбувається вибуття сторони із спірних або встановлених судом правовідносин майнового, але не особистого характеру. Заміна суб'єктів матеріальних правовідносин можлива внаслідок смерті громадянина, який був суб'єктом таких правовідносин; ліквідації юридичної особи; уступки права чи взяття на себе обов'язку іншої особи.

Предметом таких вимог є захист права на майно, яке в разі обґрунтованості позову може бути успадковано.

Переглядаючи справу, апеляційний суд у порушення вимог статей 213-214 ЦПК України на вказане уваги не звернув, неповно встановив характер спірних правовідносини, не врахував, що усунення перешкод в користуванні власністю пов'язано з певною особою, а тому спірні правовідносини правонаступництво не передбачають.

За викладених обставин рішення апеляційного суду в частині позовних вимог ОСОБА_3, правонаступником якої є ОСОБА_5, не може залишатися в силі, оскільки ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому згідно ч. 2 ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи в цій частині на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2014 року в частині позовних вимог ОСОБА_3, правонаступником якої є ОСОБА_5, про усунення перешкод в користування квартирою скасувати, справу в цій частині направити на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У іншій частині рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді:В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська