Ухвала

іменем україни

22 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Коротуна В.М.,

Парінової І.К., Умнової О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Зараз» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 23 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «Зараз» (далі - ТОВ «Зараз») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, обґрунтовуючи вимоги тим, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_1. Позивач є виконавцем житлово-комунальних послуг за вказаною адресою. ОСОБА_3 не сплачує за надані товариством послуги, у зв'язку з чим у неї виникла заборгованість за період з 19 січня 2012 року по 31 січня 2014 року в розмірі 13 950 грн 81 коп., яку позивач просив стягнути на його користь. Також ТОВ «Зараз» просило стягнути з ОСОБА_3 3 % річних від простроченої суми в розмірі 853 грн 10 коп. та пеню - 1058 грн 51 коп. на підставі ст. 625 ЦК України.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 23 жовтня 2014 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Зараз» 13 950 грн 81 коп. заборгованості за надані житлово-комунальні послуги. В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення про відмову в позові в повному обсязі.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що виконавцем житлово-комунальних послуг по АДРЕСА_1 визначено ТОВ «Зараз» на підставі рішення виконавчого комітету Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 27 листопада 2009 року № 484/4 (а. с. 18).

ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1, загальною площею 76,7 кв. м, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 06 квітня 2011 року та технічним паспортом від 01 квітня 2011 року (а. с.13-17).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач є власником квартири та користується житлово-комунальними послугами, які надає ТОВ «Зараз», отже, має їх оплачувати за тарифами, встановленими органом місцевого самоврядування. Відмовляючи в стягненні пені та 3 % річних, суд дійшов висновку, що ст. 625 ЦК України на спірні правовідносини не поширюється.

Такі висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вимогам закону та ґрунтуються на фактичних обставинах справи.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Виконавцем є суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору.

Згідно з п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

За змістом ст. ст. 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач житлово-комунальних послуг зобов'язаний укласти письмовий договір з виконавцем послуг на основі типового договору. Споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Обов'язку споживача житлово-комунальних послуг укласти договір з виконавцем послуг, що передбачений п. 3 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відповідає обов'язок виконавця підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій з дотриманням вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦК України повно, всебічно та об'єктивно встановили фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, й давши їм належну оцінку, правильно виходили з того, що відповідач не сплачувала кошти за надані послуги, а неукладення договору про надання житлово-комунальних послуг у письмовій формі не звільняє її від обов'язку сплачувати за надані послуги.

Згідно з вимогами ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставинами, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки доводи касаційної скарги стосуються переоцінки доказів, викладених в оскаржуваних рішеннях, що не належить до компетенції суду касаційної інстанції, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують та не дають підстав вважати, що при розгляді справи судами допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 23 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Умнова