Справа №473/1096/15-ц 08.04.2015 08.04.2015 08.04.2015
Провадження №22-ц/784/990/15
Провадження №22ц/784/990/15
Головуючий у 1-й інстанції: Лузан Л.В.
Доповідач апеляційного суду: Буренкова К.О.
УХВАЛА

Іменем України

08 квітня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючої: Буренкової К.О.,

суддів: Кутової Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання: Харитовоною І.В.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

державного виконавця відділу державної виконавчої служби Вознесенського міськрайонного управління юстиції (далі - відділ ДВС)

на ухвалу Вознесенського міськрайонного суду від 19 березня 2015 року, постановлену за поданням державного виконавця відділу ДВС про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2,

В С Т А Н О В И Л А:

В березні 2015 року державний виконавець відділу ДВС звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2

Державний виконавець вказував, що 03 грудня 2012 року було відкрито виконавче провадження за виконавчим листом №1407/4720/2012, виданим Вознесенським міськрайонним судом на виконання рішення суду від 20 листопада 2012 року щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліментів у розмірі ? частини від усіх його видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18 жовтня 2012 року і до його повноліття.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання зазначеного рішення суду, державний виконавець просив обмежити останнього у праві виїзду за межі України.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду від 19 березня 2015 року в задоволенні подання відділу ДВС відмовлено.

Не погодившись із вказаною ухвалою, державний виконавець подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та положенням матеріального і процесуального права, якими врегульовані спірні правовідносини, просить її скасувати та постановити нову ухвалу про задоволення подання.

Колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Згідно ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом від 21 січня 1994 року №3857-XII "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" (далі - Закон).

Положеннями ст.6 цього Закону встановлено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта, або громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у таких випадках:

- якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов'язання - до виконання зобов'язань або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України (п.2);

- якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань (п.5);

- якщо щодо нього подано цивільний позов до суду - до закінчення провадження у справі (п.8).

Відповідно до п.18 ч.3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Із матеріалів справи вбачається, на примусовому виконанні у відділі ДВС знаходиться виконавчий лист, виданий Вознесенським міськрайонном судом 20 листопада 2012 року, щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліментів у розмірі ? частини від усіх його видів заробітку щомісячно, але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18 жовтня 2012 року і до його повноліття (а.с. 20). Дана обставина підтверджується постановою державного виконавця відділу ДВС від 03 грудня 2012 року про відкриття виконавчого провадження за вказаним виконавчим листом (а.с.25).

Із наявної у справі довідки - розрахунку державного виконавця видно, що станом на 01 жовтня 2014 року заборгованість ОСОБА_2 за вказаним виконавчим листом становить 2510 грн. 99 коп. (а.с. 26).

Втім ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням - це будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Відповідно до положення ч.2 ст.10 ЦПК України наявність умислу та обставини, які є підставою даного подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, підлягають доведенню державним виконавцем. При цьому, задоволення такого подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання.

Відповідно до ч.2 ст.377-1 ЦПК України подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування, так як особа стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Тобто, Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання.

Із наданих до апеляційної скарги документів видно, що державний виконавець в травні 2014 року звертався до Пенсійного фонду України та Державної податкової служби України із запитами щодо сплати ним податків та обов'язкових платежів із метою встановлення місця роботи останнього, але такі відомості не виявлено. 14 березня 2014 року державним виконавцем винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Але доказів про здійснення опису та арешту такого майна боржника або щодо його відсутності, про перевірку наявності у нього рухомого та нерухомого майна, про виклики до відділу ДВС для з'ясування причин заборгованості за аліментами державний виконавець до суду не надав.

Таким чином, доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання рішення суду, не з'являється на вимогу державного виконавця або чинить перешкоди у проведенні державним виконавцем відповідних виконавчих дій останнім не надано.

За наведених обставин, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення подання державного виконавця, оскільки останній не довів належними доказами факт ухилення боржника ОСОБА_2 від обов'язку, покладеного на нього рішенням Вознесенського міськрайонного суду від 20 листопада 2012 року про сплату аліментів.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 312, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу державного виконавця відділу державної виконавчої служби Вознесенського міськрайонного управління юстиції відхилити, а ухвалу Вознесенського міськрайонного суду від 19 березня 2015 року залишити без змін.

Судді