УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Горелкіної Н.А., Завгородньої І.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України про визнання наказу про звільнення незаконним, про зміну підстав звільнення, про зміну дати звільнення, про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 17 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, обґрунтовуючи його тим, що 27 вересня 2012 року між ним та Державним підприємством «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України був укладений безстроковий трудовий договір, за яким він обіймав посаду провідного інженера відділу з розвитку підприємства.

З 23 вересня по 27 вересня 2013 року він перебував на лікарняному, про що йому виданий листок непрацездатності.

29 вересня цього року перебуваючи на відпочинку, він змушений був звернутися за терміновою медичною допомогою, в результаті чого, йому було рекомендовано пройти стаціонарне лікування за місцем проживання, про що є довідка медичного закладу. Про ці події ним було повідомлено відділ кадрів відповідача та надані підтверджуючі документи (оригінал лікарняного листка та копію довідки про тимчасову непрацездатність надіслано на адресу відповідача 19 жовтня 2013 року).

4 жовтня 2013 року ним була подана заява про розірвання з 08 жовтня 2013 року трудового договору за власним бажанням на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку з порушенням відповідачем умов трудового договору, зокрема невиплати йому заробітної плати, що є порушенням трудового законодавства України яка 07 жовтня 2013 року вона була зареєстрована відповідачем за № 13337 та накладено резолюцію «До наказу», що свідчить про розгляд його заяви керівником підприємства та прийняття за нею відповідного рішення про звільнення.

Проте, фактично відповідачем було проігноровано положення п. 3 ст. 38 КЗпП України в частині розірвання трудового договору з його власної ініціативи в день, визначений у заяві про звільнення. Не було видано наказу про його звільнення, не проведено розрахунку та не видано трудової книжки.

Як вбачається із виписки карткового рахунку позивача, заробітна плата йому була виплачена 09 жовтня 2013 року, чим підтверджується, як вказує позивач факт порушення відповідачем умов колективного договору, діючого на підприємстві, та законодавства про працю.

Таким чином, ігнорування відповідачем його заяви є протиправним, адже причина звільнення є поважною, тому відповідач не мав права затримувати його у будь-який спосіб і повинен звільнити у той день, про який було зазначено у заяві про звільнення, тобто 08 жовтня 2013 року.

Враховуючи те, що відповідачем був проігнорований факт подачі ним заяви про звільнення, незаконно видано наказ про звільнення, а також внесено неправильний запис до трудової книжки на підставі зазначеного наказу, у нього була відсутня можливість влаштуватися на роботу протягом всього цього строку до моменту подачі заяви до суду і фактично не буде такої можливості до внесення змін до трудової книжки на підставі рішення суду у випадку задоволення позову. У зв'язку з цим, позивачем в позовній заяві поставлено питання про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 08 жовтня 2013 року по дату винесення рішення судом у разі задоволення позову.

Також позивач в позовній заяві звертає увагу на те, що він не є матеріально відповідальною особою та не має жодних матеріальних або фінансових зобов'язань перед відповідачем, тому, будь-які законні підстави для затримки розгляду та задоволення його заяви з боку відповідача були відсутні. Вважає трудовий договір, укладений з відповідачем на невизначений строк, фактично розірваним з 08 жовтня 2013 року з підстав, передбачених п. 3 ст. 38 КЗпП України.

Трудову книжку та наказ, як було зазначено вище, він отримав 14 січня 2014 року, а тому строки для звернення до суду із заявою позивач вважає не є пропущеними.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 17 листопада 2014 року, позов ОСОБА_4 залишено без задоволення.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 серпня 2014 року та ухвали апеляційного суду Київської області від 17 листопада 2014 року, оскільки вони законні та обґрунтовані.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 04 жовтня 2013 року ОСОБА_4 подав заяву про розірвання з 08 жовтня 2013 року трудового договору за власним бажанням на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку з порушенням відповідачем умов трудового договору, зокрема невиплати йому заробітної плати.

05 грудня 2013 року ОСОБА_4 наказом № 317-К про припинення трудового договору був звільнений на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул.

06 грудня 2013 року позивачу направлений лист № 01-21/4922 з проханням з'явитися до підприємства для отримання трудової книжки відповідно до п. 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників.

ОСОБА_4 надіслав відповідачу лист, датований 16 грудня 2013 року (від 24 грудня 2013 року вх. № 17674), у якому просив надіслати трудову книжку та копію наказу про звільнення з роботи за адресою: АДРЕСА_1.

24 грудня 2013 року відповідачем відправлено позивачу рекомендоване відправлення.

З рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення вбачається, що зазначене рекомендоване відправлення вручене 27 грудня 2013 року особисто позивачу. Належних доказів про отримання іншою особою - братом позивача вказаного рекомендованого відправлення судам не надано.

Позивач підтверджує наявність у рекомендованому відправленні його трудової книжки та копії наказів про звільнення з роботи.

07 лютого 2014 року позивачем пред'явлений позов до Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України про визнання наказу про звільнення незаконним, про зміну підстав звільнення, про зміну дати звільнення, про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, позовна заява подана з пропуском встановленого ст. 233 КЗпП України строку для звернення до суду.

Доказів про поважність причин пропуску строку звернення до суду позивачем не надано.

Доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення норм процесуального та матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 17 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко Н.А. Горелкіна І.М. Завгородня