АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 679/1912/14-ц
Провадження № 22-ц/792/521/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2015 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючої - судді П'єнти І.В.,

суддів: Корніюк А.П., Талалай О.І.,

при секретарі: Сацюк Г.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ТОВ «ЕкономКомфорт» на рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 16 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «ЕкономКомфорт», третя особа Нетішинське міське товариство захисту прав споживачів «КонтрАкт», про визнання договорів недійсними, стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «ЕкономКомфорт», третя особа Нетішинське міське товариство захисту прав споживачів «КонтрАкт», про захист прав споживача. В обґрунтування якого зазначав, що 18.03.2014 року мiж ним та ТОВ «ЕкономКомфорт» був укладений договiр №02373, предметом якого є надання вiдповiдачем послуг щодо забезпечення дбайливого оформлення договору про участь у програмi, надання інформаційних, консультативних, роз'яснювальних та довiдкових послуг з питань дiяльностi та подальшої участi замовника у програмi. Також, 18.03.2014 року мiж ним та ТОВ «ЕкономКомфорт» був укладений договiр №02373/14, предметом якого є надання вiдповiдачем послуг, спрямованих на придбання товару, визначеного в додатку №1 до угоди. У вiдповiдностi до умов договору позивачем було сплачено гарантiйний платiж в сумi 4200 грн. Також, 03.04.2014 року було перераховано авансом за три мiсяцi, «чистi внески» на загальну суму 1100 грн. Проте, як вказує відповідач, до 30.04.2014 року кредит не було надано. Позивач вважає, що спірні договори містять несправедливі умови щодо встановлення жорстких обов'язків споживача, а положенням ст. 19 Закону «Про захист прав споживачів» заборонена нечесна підприємницька практика, яка вводить споживача в оману. Крім того, відповідач не має повноважень на здійснення господарської діяльності по наданню фінансових послуг, оскільки в нього відсутня ліцензія на провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. А тому, позивач, з урахуванням збільшених підстав та позовних вимог, просив визнати недійсним договір №02373 від 18.03.2014 року, визнати недійсним договір №02373/14 від 18.03.2014 року, стягнути з ТОВ «ЕкономКомфорт» на свою користь кошти в сумі 10600 грн., стягнути з ТОВ «ЕкономКомфорт» на свою користь моральну шкоду в сумі 5000 грн., стягнути з ТОВ «ЕкономКомфорт» на свою користь витрати на правову допомогу в сумі 1500 грн. та судові витрати.

Рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 16 грудня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним договори №02373 від 18.03.2014 року, №02373/14 від 18.03.2014 року укладені між ОСОБА_1 та ТОВ «ЕкономКомфорт» про участь у програмі «ЕКОНОМКОМФОРТ» та про надання послуг з оформлення договору про участь у програмі та надання інформаційних, консультативних, роз'яснювальних та довідкових послуг. Стягнуто з ТОВ «ЕкономКомфорт» на користь ОСОБА_1 10600 грн. 12 коп., 2000 грн. у відшкодування моральної шкоди, 1500 грн. за надання юридичної допомоги, що в загальному становить 14100,12 грн. Стягнуто з ТОВ «ЕкономКомфорт» до Державного бюджету України 243,60 грн.

В апеляційній скарзі ТОВ «ЕкономКомфорт» не погоджується з рішенням суду першої інстанції, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Апелянт вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим. Вказує на помилковість висновків суду про те, що послуги, які надаються відповідачем відносяться до фінансових послуг і відповідач у зв'язку з цим зобов'язаний отримати відповідну ліцензію. Оскільки сфера дії даного Закону за суб'єктним складом обмежена і не поширюється на ТОВ «ЕкономКомфорт», яке не є фінансовою установою. Зазначає, що з боку апелянта відсутні будь-які порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів». При ухваленні судом рішення не врахована правову позицію ВСУ по справі №6-40цс13.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про день і час слухання справи повідомлені у відповідності до вимог ст. ст. 74, 76 ЦПК України.

У відповідності до ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання не здійснюється.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

У відповідності до ч.1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення або зміни рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суд повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що договори, укладені між позивачем та відповідачем передбачали не отримання позивачем кредиту, а участь у програмі, в якій за рахунок коштів групи клієнтів здійснювалась передача права одному з учасників групи права на придбання товару (отримання кредиту), що може свідчити про порушення з боку відповідача принципу добросовісності та існування дисбалансу договірних прав і обов'язків на шкоду позивача, введення його в оману, наявність ознак пірамідальної схеми і нечесної підприємницької практики. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що для здійснення відповідачем діяльності, що стала предметом договорів №02373 та №02373/14 від 18.03.2014 року, необхідно мати ліцензію, що відповідачем застосовано обман, а тому відповідач зобов'язаний відшкодувати другій стороні збитки в подвійному розмірі та моральну шкоду.

Однак, суд першої інстанції дійшов таких висновків при неповному з'ясуванні обставин справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушенні норм матеріального та процесуального права.

Встановлено, що 18 березня 2014 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ЕкономКомфорт» укладено договір №02373, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобов'язання за плату забезпечити позивачу дбайливе оформлення договору про участь у програмі з дотриманням вимог чинного законодавства та надавати інформаційні, консультаційні, роз'яснювальні і довідкові послуги з питань діяльності та подальшої участі ОСОБА_1 у програмі (а.с. 4).

Пунктом 2.1. даного договору передбачено, що сторони дійшли згоди, що оплата наданих послуг є достовірною, виражається у процентному відношенні у розмірі 7% від вартості товару та становить 4200 грн.

Також, 18.03.2014 року між сторонами було укладено договір №02373/14, за умовами якого відповідач за згодою позивача зобов'язався вчинити за плату та за рахунок останнього певні юридичні дії, спрямовані на придбання товару, визначеного в додатку № 1 до цього договору, в тому числі: а) сформувати групу учасників, забезпечити їх адміністрування; б) присвоїти та повідомити учаснику його номер групи та персональний код у групі; в) організувати та проводити розподіли свідоцтв; г) здійснити оплату товару на користь учасника та/або надати учаснику відповідну суму у позику; д) надати інші послуги та здійснювати інші правочини, погоджені сторонами, у порядку та строки, передбачені цим договором та додатками до нього (а.с. 5).

Пунктом 1.3. договору №02373/14 визначено, що ОСОБА_1 доручив ТОВ «ЕкономКомфорт» використовувати суми чистих платежів учасника для формування фонду групи та його розподілу, а також здійснювати оплату товару на користь учасників групи чи надавати відповідні суми у позику.

На виконання умов договору №02373 від 18.03.2014 року позивачем було сплачено 4200 грн., договору №02373/14 від 18.03.2014 ркоу - 1100 грн. (а.с. 10-11).

Як вбачається зі змісту договору №02373/14 та умов програми «Економкомфорт» (додаток №2 до договору), послуга, яку за умовами даного договору передбачено надати ОСОБА_1 за своєю суттю є фінансовою послугою у виді адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (ст.4 ч.1 п.11-1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»), оскільки послуги, які є предметом договору, здійснюються шляхом створення адміністратором груп учасників та формування фонду групи для придбання на користь та за рахунок учасників бажаних товарів та/або отримання відповідної суми у позику, із проведенням розподілу права на отримання товару чи позики відповідно до визначеної процедури.

Така діяльність, підпадає під визначення п.1.2 Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (затверджених розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг 09.10.2012 № 1676), згідно якого адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі - фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об'єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено обов'язковість отримання ліцензії у Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у разі здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб.

А тому, правильним є висновок суду першої інстанції в тій частині, що для здійснення відповідачем діяльності, що стала предметом договору №02373/14, необхідно мати ліцензію.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на те, що зазначена у договорі № 02373/14 послуга не має ознаки фінансової послуги. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. У цьому визначенні мета отримання прибутку не є критерієм віднесення операції з фінансовими активами до поняття фінансової послуги, а «мета отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів» стосується лише залучення фінансових активів від інших осіб.

Безпідставними є посилання в апеляційній скарзі на те, що на товариство не поширюється дія Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки до визначених у ст.2 ч.3 цього Закону установ, на діяльність яких не поширюються положення Закону, відповідач не належить.

Згідно ч. 1 ст. 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

За повідомленням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, станом на 01.12.2014 року відносно ТОВ «Економкомфорт» інформація до Державного реєстру фінансових установ не вносилась, статусу фінансової установи товариство не набувало, ліцензії на надання фінансової послуги товариство не отримувало (а.с. 63).

А тому, з урахуванням вищевказаних обставин справи та норм матеріального права, договір №02373/14 від 18.03.2014 року є недійсним, оскільки вчинений юридичною особою без відповідного дозволу (ліцензії).

Відповідно до ст.627 ч.2 ЦК України, у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідач, пропонуючи позивачу надання фінансової послуги, укладає групу договорів, при тому, що позивач, як споживач послуги, має право, і без укладення договору №02373 на отримання повної інформації про послугу та її виконавця, згідно із ст.4 ч.1 п.4 Закону України «Про захист прав споживачів».

. З урахуванням того, що відповідач не повідомив ОСОБА_1 про відсутність у ТОВ «ЕкономКомфорт» ліцензії на здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, позивач був позбавлений можливості свідомого вибору: оформляти чи не оформляти договір про участь у програмі «Економкомфорт» (дбайливе оформлення якого є предметом оспорюваного договору №02373), отримувати чи ні консультативно-довідкові послуги з питань діяльності програми. За таких умов, така підприємницька практика вводить споживача в оману і кваліфікується як нечесна (ст.19 ч.2 п.4, 5 та другий абзац ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до положень ч. 1, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

З огляду на це, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для визнання недійсним договору №02373 від 18.03.2014 року, у зв'язку з здійсненням відповідачем нечесної підприємницької практики.

Частиною 1 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За таких умов, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню кошти в сумі 5300 грн., сплачених позивачем на виконання недійсних правочинів.

Проте, судом першої інстанції застосовані особливі правові наслідки недійсних правочинів, передбачені ст. 230 ЦК України, зокрема стягнуто з відповідача як з особи, яка застосувала обман, збитки у подвійному розмірі, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. При цьому суд першої інстанції не звернув уваги на те, що грошові кошти сплачені позивачем на виконання спірних угод, не є збитками, у розумінні ст. 22 ЦК України.

Крім того, передчасним є висновок суду першої інстанції про заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди та необхідність її відшкодування відповідачем, оскільки таке відшкодування, з урахуванням положень ст. 611 ЦК України, не передбачено умовами оспорюваних договорів. Відповідно. позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 та ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, є витратами, пов'язаними з розглядом справи.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу ОСОБА_1 надавалась правова допомога адвокатом ОСОБА_2 щодо підготовки позовної заяви, підготовки заяви про забезпечення позову, підготовки заяви про збільшення позовних вимог, надання правової допомоги під час судового засідання, підготовки заперечень на апеляційну скаргу. Позивачем здійснено оплату виконаної адвокатом роботи по наданню правової допомоги у сумі 2220 грн. (1500+720 грн.) (а.с. 29-30, 43, 105-106, 109). А тому, з відповідача на користь позивача підлягають відшкодуванню витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги, в межах фактично понесених витрат та пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 1110 грн. (2220 грн. Х 50%), що відповідає граничному розміру компенсації витрат на правову допомогу, передбачених Законом України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Крім того, згідно ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, в розмірі 365 грн. 40 к. ((243,60+243,60+243,60) х 50%).

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» задовольнити частково.

Рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 16 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсними договори, укладені між товариством з обмеженою відповідальністю «Економкомфорт» та ОСОБА_1, №02373 та 02373/14 від 18 березня 2014 року.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Економкомфорт» на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 5300 грн., які сплачені за договорами №02373 та 02373/14 від 18 березня 2014 року, та 1110 грн. витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги.

В решті позову відмовити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» на користь держави 365 грн. 40 к. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду І.В. П'єнта

____________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції - Гаврищук Л.П.. Провадження № 22-ц/792/521/15

Доповідач -П'єнта І.В. Категорія № 19