Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2015 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Гапоненко А. П. ,

при секретарі - Кричевська Н. В.,

за участю представників сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду м. Біла Церква, справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Білоцерківський міський відділ Управління ДМС у Київській області, Комунальне підприємство Білоцерківської міської ради Житлово-експлуатаційна контора №1, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням , -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася з названим позовом до суду, посилаючись на те, що вона 16 серпня 2002 року придбала квартиру в АДРЕСА_1, в якій зареєструвала свою дочку ОСОБА_3, 1976 р.н., онуку ОСОБА_4, 1996 р.н., онуку ОСОБА_5, 2001 р.н. та зятя ОСОБА_2, 1975 р.н.. З вересня 2013 року зять припинив проживання в її квартирі. Дочка ОСОБА_3 розірвала шлюб 25 грудня 2013 року з відповідачем ОСОБА_2. 20 травня 2014 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області ухвалив рішення, яким визнав відповідача особою, що втратила право користування житловим приміщенням та відповідача було знято з реєстраційного обліку. Відповідач оскаржив дане рішення суду, яке в послідуючому 08.12.2014 року було скасовано рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області і наданий час за відповідачем залишилось право на користування житловим приміщенням квартири позивача, тому позивач знову звернулась до суду з вказаним позовом, яким просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням та стягнути з відповідача на її користь судові витрати. Свої вимоги позивач мотивує тим, що на час звернення до суду з даним позовом відповідач проживає в м. Фастові, не являється членом її сім'ї та не проживає в квартирі більше року, але залишив за собою право на проживання в її квартирі оскільки попереднє судове рішення було скасовано.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3, яка являється її дочкою, повністю підтримала заявлений позов, просить суд його задовольнити та визнати відповідача особою, що втратила право користуватись належним їй та сину на праві власності житлом. При цьому пояснила, що після скасування судового рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 20 травня 2014 року відповідач не втратив право користуватись житловим приміщенням позивача, в своїх зверненнях в різні інстанції зазначає адресу місця свого проживання АДРЕСА_1 і також не позбавлений права знову зареєструватись за даною адресою.

Представник відповідача позов не визнав, вважає його безпідставним та необґрунтованим, оскільки відповідач знятий з реєстрації вказаної квартири, тому просить суд в задоволені позову відмовити.

Представники третіх осіб, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явились, заяв про відкладення розгляду справи до суду не надходило, тому зі згоди учасників судового процесу справа розглянута без їхньої участі.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, в суді встановлено, що позивач являється власником квартири АДРЕСА_1, відповідно до договору купівлі-продажу від 16 серпня 2002 року посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської державної нотаріальної контори київської області Магдич Т.І. Її право власності зареєстроване в Білоцерківському МБТІ у реєстровій книзі № 113 за реєстровим № 12868 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири та копією технічного паспорту на квартиру( а.с.6-9). В квартирі проживають її дочка та онуки, а також до вересня місяця 2013 року був зареєстрований та проживав відповідач ОСОБА_2, який переїхав проживати до м. Фастова, а шлюб з дочкою позивача було розірвано рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 25.12.2013 року ( а.с.21).

Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 20.05.2014 року відповідача було визнано особою, що втратила право користування вищезазначеним житловим приміщенням та відповідача було знято з реєстраційного обліку. Однак відповідач оскаржив дане рішення суду, яке в послідуючому 08.12.2014 року було скасовано рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області і наданий час за відповідачем залишилось право на користування житловим приміщенням квартири позивача.

Як вбачається з позовної заяви, пояснень представників сторін, відповідач ОСОБА_2 залишив сім'ю та переїхав проживати на інше місце, тобто не проживає за місцем проживання позивача понад 1 рік як бувший член її сім'ї, але не позбавлений права на користування житловою площею позивача, чим порушується її право, як власника квартири на вільне користування житлом.

Вищенаведене підтверджується письмовими матеріалами справи.

Аналізуючи викладене, суд прийшов до висновку, що відповідач на даний час не являється членом сім'ї позивача з 25.12.2013 року, без поважних причин не користується спірним житлом на протязі більше ніж 1 рік, а тому заважає позивачу здійснювати своє право на безперешкодне користування власним житловим приміщенням.

За таких обставин суд вважає, що відповідача необхідно визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням, позов задовольнити.

Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ст.72 ЖК України визнання особи втратившою право користування житловим приміщенням проводиться в судовому порядку.

У відповідності до ст.317 ЦК України право власності являє собою право на володіння, користування та розпорядження майном , причому відповідно до Конституції України та ст.387 ЦК України захист права власності забезпечується державою.

Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, тобто вимагати поновлення його порушеного права власності.

Також ст.167 ЖК України передбачено, що у разі вибуття наймача жилого приміщення, що належить громадянинові, в інше жиле приміщення, останній втрачає право користуватись жилим приміщення.

Згідно ст.107 ЖК України, член сім'ї наймача жилого приміщення втрачає право на користування жилим приміщення в разі вибуття його на постійне місце проживання до іншого жилого приміщення в даному населеному пункті або до іншого населеного пункту.

У відповідності до ст. 9 ч. 4 ЖК УРСР ніхто не може бут виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

Таким чином, враховуючи, що відповідач, який не проживає в спірному жилому приміщенні, має інше постійне місце проживання, але не втратив право користуватися житловим приміщенням квартири, яка належить позивачу, що порушує права власника, позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати за сплату судового збору в сумі 243,60 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.316,317, 319,386,391, 405 ЦК України, ст.ст. 9,72,107,167 ЖК України та ст. 10, 60, 88, 212 - 215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, 1975 року народження таким, що втратив право на користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати з оплати судового збору в розмірі 243,60 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд в 10-денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засідання під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення вигтовлений 28.04.2015 року.

Суддя А. П. Гапоненко