Справа № 357/281/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2015 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Голуб А. В. ,

при секретарі - Куца В. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Білій Церкві в залі суду №4 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом та посилався на те, що 07.11.2014 року між відповідачкою ОСОБА_2 та позивачем ОСОБА_1 був укладений договір позики у формі розписки, відповідно до якого ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 71 000,00 грн. та зобов"язалась повернути ОСОБА_1 зазначену суму коштів 21.11.2014 року. Позивач вказував на те, що 21.11.2014 року сума позики не була повернута позичальникові. Позивач також вказував на те, що до даного часу ОСОБА_2 не повернула йому 71 000,00 грн. Позивач в судовому порядку просив стягнути з відповідачки ОСОБА_2 на його користь суму основного боргу 71 000,00 грн., суму пені в розмірі 898,68 грн., суму 3% річних в розмірі 192,58 грн. та судовий збір в сумі 720,91 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 надали заяву про зменшення позовних вимог позивача та просили стягнути з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача суму основного боргу за договором позики в розмірі 71 000,00 грн., 3% річних за період з 22.11.2014 року по 24.12.2014 року в розмірі 192,58 грн. та сплачений позивачем судовий збір відповідно до вказаних вимог.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 підтримали зменшені позовні вимоги позивача.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 заперечували зменшені позовні вимоги позивача.

В судовому засіданні до початку розгляду справи по суті ОСОБА_2 подала суду свій зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним, в якому ОСОБА_2 посилалася на те, що вона працювала торговим представником в Приватному підприємстві "Шостінтербуд". Через несвоєчасні платежі клієнтів виникла їх заборгованість перед підприємством. Не бажаючи займатися стягнен ням заборгованості з клієнтів керівництво підприємства почало вимагати від ОСОБА_2 сплати цього боргу. ОСОБА_1, який працює на вказаному підприємстві супервайзером і є безпосереднім начальником позивачки ОСОБА_2 неодноразово погрожував останній фізичною розправою та чинив на позивачку психологічний тиск з метою змусити позивачку визнати та сплатити цю заборгованість. 07.11.2014 року в приміщенні Київського офісу ПП "Шостінтербуд" відповідач ОСОБА_1 погрожую чи позивачці фізичною розправою та чинячи на ОСОБА_2 психологічний тиск змусив її написати розписку про те, що нібито позивачка позичила у ОСОБА_1 71 000,00 грн. та зобов"язується повернути їх 21.11.2014 року, хоча в дійності позивачка грошей не позичала. Розписка була написана позивачкою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї психологічного тиску з боку відповідача. ОСОБА_2 вказувала на те, що договір позики та розписка від 07.11.2014 року було укладено нею внаслідок психологічного тиску на неї з боку відповідача. Позивачка просила в судовому порядку визнати недійсним договір позики та розписку від 07.11.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на підставі ст. 231 ЦК України.

Ухвалою суду від 19.02.2015 року було прийнято та об"єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу вимоги ОСОБА_2 за її зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 в суді підтримали зустрічний позов ОСОБА_2

ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 заперечували зустрічний позов ОСОБА_2

Заслухавши пояснення учасників процесу, покази свідків, та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що первісний позов ОСОБА_1 підлягає до задоволення, а зустрічний позов ОСОБА_2 до задоволення не підлягає.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 працювала торговим представником в Приватному підприємстві "Шостінтербуд" з і 16.10.2014 року вона була звільнена з роботи за ст. 38 КЗпП України. Також встановлено, що ОСОБА_1 також працює в Приватному підприємстві "Шостінтербуд" на посаді супервайзера і ОСОБА_2 під час своєї роботи була підлеглою ОСОБА_1 та працювала на території м.Біла Церква. Наведене підтверджується поясненнями сторін.

Також встановлено, що за своїми посадовими обов"язками ОСОБА_2 повинна була збирати грошові кошти з клієнтів за поставлений Приватним підприємством "Шостінтербуд" товар та передавати зазначені кошти ОСОБА_1 Однак відповідачка зібрані кошти не передавала ОСОБА_1 зазначаючи, що клієнти не розраховуються за поставлений товар. В подальшому зробивши звірку, ОСОБА_1 з"ясував, що клієнти розрахувалися з ОСОБА_2 за весь поставлений товар і грошові кошти в загальній сумі 71 000,00 грн. передали ОСОБА_2 остання погодилася із вказаною заборгованістю і написала ОСОБА_1 07.11.2014 року розписку. Наведене підтверджується пояснен нями ОСОБА_1, показами свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6 ОСОБА_2 частково підтвердила у суді вищевикладене.

В судовому засіданні було встановлено, що відповідно до розписки від 07.11.2014 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 71 000,00 гривень, а також ОСОБА_2 зобов"язувалася повернути ОСОБА_1 71 000,00 гривень 21.11.2014 року. Наведене підтверджується оригіналом розписки ОСОБА_2 від 07.11.2014 року, який міститься в матеріалах справи. В судовому засіданні ОСОБА_2 підтвердила, що вищевказану розписку вона написала особисто і на розписці міститься її підпис.

При вирішенні первісного позову ОСОБА_1 суд виходить з наступного.

Згідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві та ку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення до говору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший до кумент, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або ви значеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Згідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов"язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 1053 ЦК України передбачена новація боргу у позикове зобов"язання.

Так у ст. 1053 ЦК України зазначено, що за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням. Заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержан ням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу).

Згідно до ч. 4 ст. 604 ЦК України, новація припиняє додаткові зобов"язання, пов"язані з первісним зобов"язаннням, якщо інше не встановлено договором.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що в даному випадку мала місце новація боргу, який виник у ОСОБА_2 у зв"язку з тим, що вона не передала ОСОБА_1 кошти в сумі 71 000,00 грн., у позикове зобов"язання відповідно до розписки від 07.11.2014 року.

Правовідносини щодо стягнення вищевказаних грошових коштів в сумі 71 000,00 грн., які існували між сторонами до укладення договору позики, припинили свої дію з моменту новації у формі договору позики за спільною домовленістю сторін для впорядкування боргового зобов"язання в сумі 71 000,00 грн.

Суд вважає, що в судовому засіданні було встановлено, що сторонами по справі був укладений договір позики від 07.11.2014 року.

В судовому засіданні сторони підтвердили, що ОСОБА_2 не повернула ОСОБА_1 борг відповідно до договору позики від 07.11.2014 року у строк вказаний в розписці від 07.11.2014 року, а саме - 21.11.2014 року.

З пояснень сторін вбачається, що до даного часу ОСОБА_2 не повернула позивачу ОСОБА_1 71 000,00 гривень по договору позики від 07.11.2014 року.

Враховуючи вищевикладене суд вважає, що до задоволення підлягають позовні вимоги ОСОБА_1 за його первісним позовом про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 71 000,00 грн.

Суд також вважає, що до задоволення підлягають позовні вимоги ОСОБА_1 за його первісним позовом про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 трьох процентів річних від простроченої суми, а саме - суму 192,58 грн. за період з 22.11.2014 року по 24.12.2014 року.

Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов"язання, на вимогу кредитора зобов"язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі вищевикладеного, суд вважає, що з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 слід стягнути борг в сумі 71 000,00 гривень та три проценти річних від простроченої суми в ромірі 192,58 грн. за період з 22.11.2014 року по 24.12.2014 року, при цьому судом було взято до уваги розрахунок 3% річних наведений позивачем у його позовній заяві, оскільки вказаний розрахунок є обгрунтованим та законним.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути слід 71 000,00 гривень основного боргу по договору позики, 3% річних в сумі 192,58 грн., а всього 71 192,58 грн.

Суд також вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 711,93 грн. - сплачений позивачем судовий збір при подачі позову до суду.

Суд вважає, що ОСОБА_2 слід відмовити в задоволенні її зустрічного позову до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним.

При вирішенні зустрічного позову ОСОБА_2 суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. ст. 10,60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно до вимог ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1ст.202 ЦК України).

Згідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення до говору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший до кумент, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або ви значеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальни ку.

Як вже вказано в рішенні суду, відповідно до розписки від 07.11.2014 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 71 000,00 гривень, а також ОСОБА_2 зобов"язувалася повернути ОСОБА_1 71 000,00 гривень 21.11.2014 року. Наведене підтверджується оригіналом розписки ОСОБА_2 від 07.11.2014 року, який міститься в матеріалах справи. В судовому засіданні ОСОБА_2 підтвердила, що вищевказану розписку вона написала особисто і на розписці міститься її підпис.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦПК України, правочин, вчинений особою проти її справж ньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Згідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року №9, при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

В судовому засіданні встановлено, що при написанні ОСОБА_2 розписки 07.11.2014 року були присутні свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6, які підтвердили у суді, що ОСОБА_2 писала вказану розписку особисто і при написанні розписки ОСОБА_1 не вчиняв психологічного чи будь-якого тиску на ОСОБА_2 Вказані свідки також розписувалися в розписці написаній ОСОБА_2 Суд приймає до уваги покази вказаних свідків, оскільки ці покази є послідовними, та такими, що не суперечать встановленим обставинам справи.

Суд вважає, що позивачка ОСОБА_2 відповідно до вимог ст.ст. 10,60 ЦПК України, не надала суду належні та безспірні докази на підтвердження того, що договір позики та розписка від 07.11.2014 року було укладено ОСОБА_2 внаслідок психологічного тиску на позивачку ОСОБА_2 з боку відповідача ОСОБА_1

Суд не приймає до уваги та ставиться критично до показів свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, оскільки покази вказаних свідків спростовуються вищевикладеними в рішенні суду доказами. Крім того, суд враховує і те, що вказані свідки не були присутні під час написання розписки 07.11.2014 року.

На підставі вищевикладеного та ст.ст. 1046, 1047, 1049, 1051, 1053, 604, 625, 202, 207, 231 ЦК України, керуючись ст.ст. 3,10,11,60,88,209,212-215,218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 71 192,58 грн. та 711,93 грн. судового збору.

Відмовити ОСОБА_2 в задоволенні її зустрічного позову.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня прого лошення рішення суду.

Суддя А. В. Голуб