15 квітня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Євтушенко О.І., Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ланівецький цукровий завод» про поновлення на роботі, стягнення недоплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 12 листопада
2014 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 29 грудня 2014 року,
в с т а н о в и л а:
У серпні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ланівецький цукровий завод» (далі - ТОВ «Ланівецький цукровий завод») про поновлення на роботі, стягнення недоплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що він є інвалідом ІІ групи загального захворювання довічно і потребує відповідно облаштованого робочого місця. З 1 січня 2012 року його було прийнято на роботу до ТОВ «Ланівецький цукровий завод» на посаду обліковця допоміжної дільниці. Між ним та керівництвом товариства було досягнуто усну домовленість, що ОСОБА_4 буде виконувати свою роботу на дому, оскільки товариство не мало змоги організувати інваліду відповідне робоче місце. В 2014 році після зміни керівництва товариства між позивачем та відповідачем виникли суперечності, внаслідок чого наказом від 26 лютого 2014 року № 18-к останнього звільнено з роботи за прогули. Дане звільнення ОСОБА_4 вважає незаконним, оскільки воно було проведене без згоди останнього та не було запропоновано переведення на іншу роботу, що відповідало б висновку МСЕК від 2 вересня 2012 року, яким передбачено роботу в спеціально створених місцях. Крім того, відповідач так і не створив належних умов праці. ОСОБА_4 продовжував виконувати роботу на дому, тому вимога керівництва товариства про вихід на роботу, яка могла б завдати йому шкоди, є неправомірною. Також, відповідачем було порушено право на оплату праці, оскільки позивачеві при звільненні не було виплачено різницю між мінімальною заробітною платою та коштами, що він отримував в розмірі 30 % від мінімальної заробітної плати. Посилаючись на викладене,
ОСОБА_4 просив стягнути з відповідача недоплачену заробітну плату за період з 1 січня 2012 року по 26 лютого 2014 року в розмірі 23 400 грн, середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 8 800 грн та завдану внаслідок порушення трудового законодавства моральну шкоду, яку позивач оцінює в розмірі 11 000 грн.
Рішенням Лановецького районного суду Тернопільської області від

12 листопада 2014 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до

ТОВ «Ланівецький цукровий завод» про поновлення на роботі, стягнення недоплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 29 грудня

2014 року рішення Ланівецького районного суду Тернопільської області від 12 листопада 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 12 листопада

2014 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 29 грудня 2014 року, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що права позивача не порушено, оскільки звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України відповідачем проведено з додержанням вимог трудового законодавства, а оплата праці проводилась відповідно до умов які сторони узгодили при прийнятті на роботу. Крім того заявлені позовні вимоги в частині поновлення на роботі, заявлені з порушенням строку позовної давності встановленої

ст. 233 КЗпП України.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно розʼяснень викладених в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», із змінами та доповненнями, при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Невихід працівника на роботу в зв'язку з незаконним переведенням не можна вважати прогулом без поважних причин. Працівник, який відмовився від переведення на більш легку роботу, якої він відповідно до медичного висновку потребував за станом здоров'я, не може бути звільнений за п. 3 чи п. 4 ст. 40 КЗпП України. Власник або уповноважений ним орган можуть у зв'язку з цим розірвати трудовий договір за п. 2 ст. 40 КЗпП України, якщо наявні передбачені ним умови.

Крім того, ч. 1 ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» встановлено, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), встановив, що позивач не звертався до відповідача чи державної служби зайнятості з заявою про те, що він буде працювати вдома, а тому дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки дії відповідача відповідають вимогам норм чинного законодавства яке регулює відносини у сфері трудової діяльності.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов до висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від

12 листопада 2014 року та ухвали апеляційного суду Тернопільської області від 29 грудня 2014 року, тому що судові рішення законні та обґрунтовані.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від

12 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 29 грудня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ланівецький цукровий завод» про поновлення на роботі, стягнення недоплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко