РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2015 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Галущенко Ю.А., при секретарі Вертелецькому М.О., розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,третя особа відділ по Комунарському району служби(управління)у справах дітей Запорізької міської ради,про позбавлення батьківських прав, -

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2015 р.ОСОБА_1звернулася до суду з позовом, в якому зазначає, що в період з 2001 р.до 2007 р.вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_1.у них народилась спільна дитина ОСОБА_3,батьком якої у свідоцтві про народження вказаний відповідач.

Після припинення шлюбних відносин на початку 2007 р.,вони з дитиною проживають окремо від відповідача,який донькою не цікавиться,участі у її вихованні не приймає,матеріальної допомоги не надає,хоча є працездатним та фізично здоровим.

На теперішній час дитина вважає своїм батьком чоловіка позивачки,відповідача дитина не пам*ятає.

Посилаючись на те,що відповідач систематично ухиляється від виконання своїх батьківських обов*язків щодо виховання малолітньої дитини,не проявляє до неї ніякого інтересу,позивач просить суд позбавити ОСОБА_2батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_1

У судовому засіданні позивач та її представник адвокат Павленко А.Г.позов підтримали з наведених у ньому підстав.

ОСОБА_1пояснила,що відповідач є батьком їх спільної дитини ОСОБА_3,проте з 2007 р.з часу припинення їх шлюбних відносин дитиною не цікавився,участі у її вихованні не брав,ніякої матеріальної допомоги не надавав,не маючи для цього жодних перешкод. Батьки відповідача як бабуся та дідусь ОСОБА_3 також її не навідували,дитина не пам*ятає відповідача і вважає батьком чоловіка позивача ОСОБА_5На теперішній час останній має бажання усиновити ОСОБА_3,через що виникла потреба позбавити біологічного батька ОСОБА_2батьківських прав.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з*явився з невідомих причин,викликався шляхом направлення судових повісток за адресою реєстрації проживання.

Про зміну свого місця проживання(перебування)під час судового провадження ,причини неявки у судове засідання відповідач суд не повідомив.

Відповідно до ст.74,76,77 ЦПК України відповідач,який не з*явився за отриманням судової повістки за останнім відомим місцем реєстрації проживання,вважається таким,що повідомлений належним чином та не з*явився в судове засідання без поважних причин.

Відповідно до ст.224,225 ЦПК України суд на згодою позивача та його представника ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Представник третьої особи відділу по Комунарському району служби(управління)у справах дітей Запорізької міської ради в судове засідання не з*явився,подав письмову заяву про розгляд справи без його участі.Висновку про доцільність позбавлення відповідача ОСОБА_2батьківських прав не надав.

Прокурор прокуратури Шевченківського району м.Запоріжжя Верещага А.Л.,яка вступила у справу в порядку ст.45 ЦПК України ,позов не підтримала та вважає ,що з урахуванням досліджених доказів позивача та за відсутності висновку органу опіки та піклування по суті питання,позбавлення відповідача батьківських прав є недоцільним.

Всебічно вивчивши обставини справи, оцінивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов не підлягає задоволенню,виходячи з наступного.

З матеріалів справи суд встановив,що ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1.,її батьками є ОСОБА_1 та ОСОБА_2,які у зареєстрованому шлюбі не перебували,про що надана копія свідоцтва про народження дитини.

З акту від 03.06.2015 р.обстеження житлово-побутових умов проживання ОСОБА_3 в родині матері вбачається,що дитина проживає окремо від відповідача в АДРЕСА_1, де їй створені усі необхідні умови. Вихованням дитини займається вітчим ОСОБА_5,якого ОСОБА_3 вважає своїм батьком.

Свої вимоги про позбавлення ОСОБА_2батьківських прав відносно доньки ОСОБА_3 позивачка обґрунтувала з посиланням на ст.157,164 ч.1 п.2 СК України про те,що той з батьків,хто проживає окремо від дитини,зобов*язаний брати участь у її вихованні,а ухилення від виконання цього обов*язку є підставою для позбавлення його батьківських прав.

Вирішуючи позов не на користь позивача,суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини,перелік підстав для позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Позбавлення батьківських прав є, з одного боку, засобом

захисту прав дитини, а з другого - заходом впливу на батьків, які

неналежним чином виконують свої батьківські обов'язки стосовно

дитини.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57?60 ЦПК України.

У цьому випадку позивач, яка подала позов про позбавлення батьківських прав із підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, повинна довести, що відповідач як батько ухиляється від виконання своїх обов'язків з виховання дитини.

Згідно з п. 15 постанови Верховного Суду України від 30

березня 2007 р. N 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про

позбавлення та поновлення батьківських прав",позбавлення батьківських прав(тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів,на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують,та ін. ), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання

про його застосування слід вирішувати лише після повного,

всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема

ставлення батьків до дітей.

Для встановлення таких обставин суду потрібно ретельно

перевірити докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги,зокрема,щодо поведінки відповідача відносно дитини та достатності обґрунтувань тих обставин,які визначені підставою для позбавлення її батьківських прав,можливості зміни його поведінки відносно дитини внаслідок вжиття менш суворих заходів впливу.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками.

В якості доказів ухилення відповідача від виконання свого обов*язку по вихованню дитини позивачка посилалася на покази свідків,допитаних у судовому засіданні.

Свідок ОСОБА_7показала,що ОСОБА_1.є її дочкою,а ОСОБА_3-онукою,батько якої ОСОБА_2після припинення шлюбних відносин з позивачем у 2007 р. з дитиною не спілкується,матеріально не допомагає,дитина про біологічного батька не згадує та виховується чоловіком позивачки,якого називає татом.

Свідок ОСОБА_5показав,що з 2007 р.він знайомий з позивачкою,яка на той час вже мала доньку ОСОБА_3,а у 2011 р.вони одружились і на теперішній час спільно проживають і виховують двох дітей. ОСОБА_2за цей він жодного разу не бачив,за цей час відповідач дитиною не цікавився та про неї не турбувався,матеріальної допомоги не надавав. Протягом 9 років свідок виховує ОСОБА_3 як свою рідну дитину,вона називає його татом і хоче мати по-батькові »ОСОБА_3».

ОСОБА_8як свідок у суді показала,що вона довгий час є подругою позивача,була знайома з ОСОБА_2під час його проживання з позивачкою,проте з 2007 р.лише двічі його випадково зустрічала за обставин,що не пов*язані із вихованням дитини,якою він,зі слів позивачки,не цікавився,матеріальної допомоги не надавав. Поліна вважає своїм батьком чоловіка позивачки ОСОБА_5та біологічного батька не згадує.

Враховуючи ,що вказані особи є близькими родичами позивача,їхні покази не можуть бути єдиними доказами ,які безсумнівно свідчать про ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків щодо виховання дитини.

Жодних інших доказів,з яких суд мав би можливість встановити, у чому полягає винна поведінка відповідача, свідоме нехтування ним своїми обов'язками, чи вживалися до нього заходи реагування, соціально-побутові умови життя та матеріальнео становище відповідача,позивач не надала,хоча з'ясування цих обставин має істотне значення для правильного вирішення справи.

Фактично дитина сторін проживає окремо від відповідача і за таких обставин він не може в тому ж обсязі,як і позивач,реалізувати свої права спілкуватися з дитиною та виховувати її.

Крім того,дитина з матір*ю проживають у квартирі,яка є власністю чоловіка позивача,а з наданих доказів не встановлено,що позивачка повідомила відповідача про фактичну адресу проживання дитини та згоду на спілкування дитини із батьком з урахуванням створення нею нової сім*ї.

Також позивач посилається на те,що відповідач не забезпечував дитину матеріально,проте ці обставини достовірно нічим не підтверджуються,а сама ж позивач пояснила,що з аліментними вимогами до відповідача не зверталась,оскільки її сім*я цього не потребує.

Доводи про те,що відповідач не цікавиться дитиною,позивач обґрунтувала з посиланням на те,що до неї особисто відповідач з питань,пов*язаних з дитиною не звертався,проте жодних об*єктивних відомостей з дитячих установ,лікарняних закладів про це суду не надано.

Відповідач,як то слідує з доказів позивача,за неналежне виконання батьківських обов*язків до адміністративної або кримінальної відповідальності не притягувався,до органів опіки з питань позбавлення його батьківських прав позивач не зверталась.

Згідно із ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК України).

При цьому суд може не погодитися із висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст. 19 СК України).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» органами опіки та піклування є державні адміністрації районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчі органи міських чи районних у містах, сільських, селищних рад.

Висновок органу опіки та піклування має бути оформлений на бланку державних адміністрацій районів, районів міст Києва та Севастополя, виконавчих органів міських чи районних у містах, сільських, селищних рад, підписаний головою (заступником голови) та скріплений печаткою. Також до висновку органу опіки та піклування мають бути додані документи, зазначені у ч. 3 ст. 253 ЦПК України.

Письмового висновку органу опіки по суті питання позбавлення відповідача батьківських прав,який є обов*язковим в силу ч.5 ст.19 СК України,позивач суду не надала,про залучення до участі у справі цього органу за місцем проживання батька не клопотала,через що суд позбавлений можливості об*єктивно встановити відомості про батька дитини та його ставлення до виконання своїх батьківських обов*язків і наміри приймати участь в вихованні дитини.

З цих підстав прокурор також не підтримав заявленого позову.

Крім того,згідно з міжнародними та національними правовими нормами до прав дитини належить, зокрема, право на врахування її думки щодо питань, які стосуються її життя. Зокрема, відповідно до положень ст.12 ч.1 Конвенції ООН від 20 листопада 1989 р. "Про права дитини"(ратифікована Україною 27 лютого 1991 р.

держави-учасниці забезпечують дитині,здатній

сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди

з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини

приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією

метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході

будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується

дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган

у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного

законодавства.

Відповідні положення закріплено у ст. 171 Сімейного кодексу України,згідно якої думка дитини має бути врахована при вирішенні питань, що стосуються її життя.

Позивач та її представник посилалися на те,що дитина з урахуванням її віку 9 років у сімейному колі називає татом чоловіка позивачки та бажає мати його прізвище і по-батькові,рідного батька не згадує,проте питання вислуховування дитини у суді ними не ставилося.

Як передбачено ст.27,31 ЦПК України,сторони мають процесуальні права та обов*язки,якими розпоряджаються на власний розсуд.

Суд роз*яснював позивачу та її представнику адвокату положення ч.3 ,4 ст.10 ЦПК України щодо обов*язку доведення тих обставин,на які вона посилається як на підставу своїх вимог,та наслідки не вчинення процесуальних дій.

Суд сприяв позивачу у всебічному і повному з*ясуванні обставин справи,відкладав розгляд справи задля забезпечення їй можливості звернення до органу опіки і піклування за місцем проживання відповідача та отримання висновку по суті спору,роз*яснював необхідність участі цього органу у розгляді справи.

Позивач та її представник при цьому вважали можливим розглядати справу на підставі наданих ними доказів,які вважали достатніми для встановлення фактичних обставин справи, без висновку органу опіки і піклування за місцем проживання відповідача та без участі цього органу у розгляді справи,чим реалізували своє право,передбачене ч.2 ст.11 ЦПК України.

За таких обставин суд розглянув справу в межах заявлених позивачем вимог та на підставі наданих доказів.

Як передбачено ст.11 Закону України «Про охорону дитинства»,кожна дитина має право на проживання в сім*ї разом з батьками або в сім*ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов*язки щодо своїх дітей.

Відповідно до ст.15 ч.1,2 Закону України «Про охорону дитинства»,дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

За змістом ст.153 СК України, батьки та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Враховуючи,що внаслідок задоволення позову про позбавлення батьківських прав дитина та біологічний батько втрачають можливість реалізувати вказані права,що є серйозним втручанням у права людини,від якого держава має обов*язок утримуватись,позов заявлений формально ,без врахування позиції органу опіки і піклування,з наданих та досліджених доказів суд не встановив передбачених законом підстав для його задоволення.

На підставі ст.19 СК України,ст.3,10,11,57,60,212-215,218,224-225 ЦПК України,суд-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка подається протягом 10 днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватись з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а особами, які беруть участь у справі, але не були присутні в залі судового засідання під час проголошення рішення, - в той же строк з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Ю.А.Галущенко