Справа № 464/2859/15-ц
пр.№ 2/464/974/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.06.2015 року

Сихівський районний суд м.Львова

в складі: головуючого-судді Чорна С.З.

при секретарі Дзюба І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики, -

в с т а н о в и в :

позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики від 15.03.2010р. укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 25.11.2014р. випадково дізнався, що рішенням Франківського районного суду м.Львова від 20.09.2013р., передбачено стягнення коштів з його дружини ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 за укладеним між ними договором позики від 15.03.2010р. При винесені даного рішення, судом фактично вирішено питання про права і обов'язки як боржника, так і її чоловіка, оскільки згідно свідоцтва про укладення шлюбу серія НОМЕР_1 від 09.06.2006р. останні перебувають в зареєстрованому шлюбі з 09.10.1991р. по даний час. А відтак, в силу положень ч.5 ст.11 ЦК України, він та його дружина спільно зобов'язані повернути визначений рішенням суду борг згідно договору позики. Водночас, згаданий правочин був укладений під час шлюбу позивача та ОСОБА_3 без відома та згоди самого позивача, хоча у відповідності до ст.31 ЦК України такий договір не є дрібним побутовим правочином. Майно та зобов'язання, в тому числі боргові та кредитні, набуті подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Стверджує, що про оспорюваний правочин позики нічого не знав та не міг знати, оскільки кошти за ним не отримував та такі в інтересах сім'ї використані не були. Жодної згоди на укладення договору позики не надавав, даний договір укладався без його участі. Вважає, що укладений договір порушує його права та інтереси, тому що стосується в т.ч. його майнових прав, свобод та інтересів, а згідно положень чинного законодавства України він обов'язково мав давати письмову згоду на укладання даної угоди, оскільки договір поруки укладений після реєстрації шлюбу з відповідачем. Недотримання відповідачами передбаченої ст.65 СК України вимоги щодо надання згоди другого подружжя на укладання правочину, який виходить за межі дрібного побутового, є передбаченою ч.1 ст.203 та ч.1 ст.215 ЦК підставою для визнання цього правочину недійсним.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не звився, проте подав суду заяву за змістом якої повністю підтримує свої позовні вимоги, просить такі задоволити, а розгляд справи здійснювати у його відсутності на підставі наявних у справі доказів.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 у судовому засіданні дала пояснення аналогічні змісту поданого письмового заперечення, згідно якого вважає заявлені позовні вимоги необгрунтованими та безпідставними. Крім того, звертає увагу, що описані позивачем в його позові обставини, вже були предметом розгляду в Апеляційному суді Львівської області згідно скарги на рішення Франківського районного суду м.Львова від 20.09.2013р., яким задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики від 15.03.2010р. Так, ухвалою апеляційної інстанції від 25.03.2015р. скаргу ОСОБА_1 відхилено, а згадане рішення суду залишено без змін. Будь-які підстави для визнання договору позики недійсним відсутні, а тому в задоволені позову просить відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 в судовому засіданні позов визнав в повному обсязі, вважає такий підставним та обгрунтованим, оскільки ОСОБА_3, при укладені оспорюваного договору позики, дійсно не сповістила позивача про такий намір, згоди на здійснення такого правочину від позивача, як її чоловіка, не отримувала. Додатково зазначив, що ОСОБА_3 укладала даний договір позики грошових коштів лише з метою задоволення власних потреб; будь-які суми отриманих коштів в інтересах сім'ї не використовувались.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Судом встановлено, що 15 липня 2010 року між відповідачкою ОСОБА_2 та відповідачкою ОСОБА_3 був укладений договір позики, згідно якого остання отримала грошові кошти в розмірі 55 000,00 доларів США, що підтверджується розпискою власноручно написаною ОСОБА_3 від 15.07.2010р., та зобов'язалась повернути вказані кошти в термін до 14.07.2011р. Факт передання відповідачці ОСОБА_3 обумовленої договором суми позики підтверджується також засвідчуючим написом, що знаходиться на тильній стороні аркушу наданої ОСОБА_3 розписки.

В подальшому, відповідачкою ОСОБА_3 20 березня 2011 року було частково повернено позику в сумі 20 000,00 доларів США, а залишок заборгованості складав 35 000,00 доларів США. Оскільки заборгованість відповідачки ОСОБА_3 в обумовлені строки погашена не була, відповідач ОСОБА_2, як стягувач, звернулась до суду з відповідним позовом про стягнення заборгованості за договором позики.

Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 20.09.2013 року частково задоволено позов ОСОБА_2, вирішено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в розмірі 297 620,12 грн. та судовий збір в розмірі 3076,20 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 06.10.2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, а рішення Франківського районного суду м.Львова від 20.09.2013р. - залишено без змін. На даний час, рішення набрало законної сили, на підставі чого Франківським районним судом м.Львова 29.10.2014р. було видано виконавчий лист № 465/2770/13-ц, за яким державним виконавцем Галицького ВДВС ЛМУЮ відкрито виконавче провадження № 45287775 з виконання вказаного рішення суду.

Позивач, в свою чергу вважає, що наявний договір позики від 15.03.2010р. між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений з порушенням чинного законодавства України, без його згоди, що має наслідком звернення до суду з відповідним позовом.

Як вбачається зі змісту ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною 1 ст.60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст.ст. 57, 58 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

У ч.1 ст.203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

В обгрунтування своїх позовних вимог позивач покликається на необізнаність про факт укладеного між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору позики від 15.03.2010р., хоча в силу положень ст.ст.61, 65 СК України повинен був дати згоду на здійснення такого правочину. При цьому позивач у своїй позовній заяві, та представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 у судовому засіданні, ствердили, що грошові кошти згідно договору позики отримані ОСОБА_3 для задоволення власних потреб та в інтересах її сім'ї не використовувались.

Відповідно до ст.61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Однак, як вбачається зі змісту ст.65 СК України, зазначена норма закону регламентує «Право подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя». Відповідно до вимог частин 1 та 2 зазначеної статті - дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Оскільки оскаржуваний позивачем договір позики не є договором щодо розпорядження спільним майном подружжя, та такий не створює ніяких обов'язків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором, суд вважає, що до даних правовідносин не можна застосовувати положення ст.65 СК України, а тому посилання позивача на недійсність договору за вказаних обставин є безпідставними.

Аналогічна позиція висвітлена в ухвалі Апеляційний суд Львівської області від 25.03.2015р., винесеної за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м.Львова від 20.09.2013р., яким задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики від 15.03.2010р. Даною ухвалою апеляційної інстанції скаргу ОСОБА_1 відхилено, а згадане рішення суду залишено без змін, зокрема з тих підстав, що в матеріалах справи відсутні будь-які доказів, які б стверджували про те, що рішення суду, за яким з відповідача ОСОБА_3 (дружини ОСОБА_1) стягнуто на користь позивача ОСОБА_2 кошти за укладеним між ними договором позики, впливає на права та інтереси особи, що подала апеляційну скаргу, як і немає жодних доказів і того, що таким порушено його права чи інтереси. Так, згідно згаданих норм СК України, у таких йдеться про майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, однак жодних доводів про те, що договір позики відповідачем був укладений в інтересах сім'ї, а кошти використані в інтересах сім'ї, особою, що подала скаргу не наведено та доказів на підтвердження таких не представлено. Сам факт перебування у шлюбі з відповідачем не свідчить про те, що укладений між сторонами по справі договір впливає на його права та обов'язки, а тим більше, що ухваленим рішенням порушено такі.

Відповідно до положень ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи.

На підставі ч.ч.1 та 3 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

З врахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що підстав для визнання недійсним договору позики від 15.03.2010р. укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 немає, а тому в задоволені позову слід відмовити за необґрунтованістю та безпідставністю.

На підставі ст.ст.16, 203, 215, 217, 233, 1046 ЦК України, ст.ст.61, 65 СК України та керуючись ст.ст.1, 10, 57-61, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

в задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до апеляційного суду Львівської області через Сихівський районний суд м.Львова протягом 10 днів після його проголошення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення - протягом 10 днів з часу отримання його копії.

Головуючий: