Справа № 159/667/15-ц Провадження № 22-ц/773/669/15 Головуючий у 1 інстанції: Луньова Т.В.
Категорія: 44 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Русинчука М.М. ,

суддів - Мудренко Л.І., Матвійчук Л.В.,

при секретарі - Губарик К.А.,

з участю: позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення,

за апеляційною скаргою позивача на рішення Ковельського міськрайонного суду від 17 березня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернулась в суд з даним позовом до ОСОБА_2, який обґрунтований тим, що їй на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1

Вказує на те, що відповідач ОСОБА_2 вселився у вказану квартиру за її згодою, однак його подальше проживання у ній є неможливим, оскільки він своєю поведінкою порушує право позивача на користування та володіння належним їй нерухомим майном.

Відповідач не бере участі в оплаті житлово-комунальних послуг, систематично влаштовує сварки, спричиняє позивачеві матеріальні збитки, зловживає спиртними напоями, постійно приводить до квартири сторонніх людей, з якими розпиває спиртні напої та яким надає у квартирі тимчасовий притулок без згоди позивача. На зауваження позивача відповідач реагує агресивно, що спонукало ОСОБА_1 неодноразово звертатись у правоохоронні органи. Впродовж 2014 року відповідача було 6 разів притягнуто до адміністративної відповідальності та піддано адміністративним стягненням за насильство в сім'ї.

Вважає, що з вини відповідача у належній їй квартирі виникла пожежа, унаслідок якої було пошкоджено побутову техніку, меблі, речі домашнього вжитку, вхідні двері. Оскільки вжиті правоохоронними органами та судом заходи не запобігли припиненню відповідачем протиправної поведінки, останній продовжує порушувати правила співжиття, що робить неможливим проживання її в одній квартирі з відповідачем, позивач просила суд виселити відповідача з належної їй на праві приватної власності квартири та стягнути з нього на її користь судові витрати по справі.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 17.03.2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1, покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення її позову.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення, а оскаржуване рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову, виходячи з такого.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції свої висновки обґрунтовував тим, що позивач сама запропонувала відповідачу проживати у своїй квартирі, вона добре знала про звички свого сина, зокрема те, що він часто зловживає спиртними напоями та любить приймати гостей, спонукала його до продажу квартири, за яку отримала більшу частину коштів, не виконала своєї обіцянки забезпечити відповідача окремим житлом, а тому прийшов до висновку, що передбачені законом підстави для виселення останнього відсутні.

Проте, такі висновки суду не відповідають обставинам справи та не узгоджуються з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Так, судом першої інстанції встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23.11.2009 року (а.с.7).

З пояснень сторін судом також було встановлено, що за згодою позивача відповідач вселився у належну їй квартиру і за згодою власника був зареєстрований за вказаною адресою. Дана обставина підтверджується копією будинкової книги (а.с.8-10).

З копій постанов у справах про адміністративне правопорушення №159/2498/14-п (провадження №3/159/882/14); №159/3173/14-п (провадження №3/159/1127/14); №159/3374/14-п (провадження №3/159/1176/14); №159/5526/14-п (провадження №3/159/1893/14); №159/6805/14-п (провадження №3/159/2288/14); №159/2026/14-п (провадження №3/159/740/14) вбачається, що відповідач ОСОБА_2 впродовж 2014 року шість разів (10 і 28 квітня, 30 травня, 11 червня, 15 вересня, 3 грудня) притягався до адміністративної відповідальності за вчинення стосовно позивача ОСОБА_1 діянь, які містять склад правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП (насильство в сім'ї). 15 вересня 2014 року за вчинене відносно позивачки 12 серпня 2014 року насильство був підданий самому суворішому адміністративному стягненню у вигляді адміністративного арешту строком на 10 днів і, не дивлячись на це, він знову 1 жовтня цього ж року вчинив такі ж протиправні дії, за що постановою суду від 3 грудня 2014 року йому призначено 50 годин громадських робіт.

Відповідно до ст. 116 ЖК України, виселення члена сім'ї наймача (власника) будинку та інших осіб, які проживають разом з ним, можливо в тому випадку, коли вони систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї.

Підстави та порядок позбавлення членів сім'ї власника права користування жилими приміщеннями визначені у ст. 157 ЖК України, якою встановлено, що членів сім'ї власника жилого будинку може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відмову в позові місцевий суд також обґрунтовував тим, що позивач сама запропонувала відповідачу ОСОБА_2 проживати у належній їй квартирі, спонукавши останнього до відчуження належного йому житла, а після отримання більшої частини коштів від продажу квартири, не виконала обіцянки забезпечити відповідача окремим житлом.

Проте, в матеріалах справи, окрім показань свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 зі сторони відповідача, які є крім того суперечливими, інших доказів, які б підтверджували наведені відповідачем обставини відсутні. У відповідності до положень ст. 10, 60 ЦПК України відповідачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження викладених ним обставин щодо укладення договору купівлі-продажу належної йому квартири, передачі частини виручених коштів від продажу нерухомості позивачу та зобов'язання останньої придбати за ці кошти інше житло для відповідача.

Місцевий суд не врахував і тієї обставини, що незважаючи на відсутність належних і допустимих доказів на підтвердження викладених відповідачем обставин, вказане питання не входить до предмету позову. Наявність можливих боргових зобов'язань позивачки перед відповідачем не є тією обставиною, з якою закон пов'язує можливість виселення члена сім'ї власника квартири за наявності всіх встановлених ст. 116 ЖК України підстав.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийшов до неправильного висновку, відмовивши у позові ОСОБА_1, оскільки відповідач систематично порушує правила співжиття та робить неможливим для позивача проживання з ним в одній квартирі, а застосовані заходи запобігання до відповідача виявились безрезультатними, у зв'язку з чим розглядуваний позов про його виселення з належної позивачці на праві приватної власності квартири без надання іншого жилого приміщення підлягає до задоволення.

З відповідача на користь позивача у відповідності до ст. 88 ЦПК України слід стягнути сплачений позивачем за подання позовної заяви судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. та за подання апеляційної скарги в розмірі 121 грн. 80 коп., а всього 365 грн. 40 коп.

Таким чином, дане рішення суду першої інстанції, у зв'язку з порушенням судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідністю висновків суду обставинам справи, підлягає відповідно до положень ст. 309 ЦПК України скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ковельського міськрайонного суду від 17 березня 2015 року в даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити.

Виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 365 (триста шістдесят п'ять) грн. 40 коп. судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: