Справа №263/3588/14ц
Провадження №2/263/16/2015
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
20 квітня 2015 року Жовтневий районний суд м.Маріуполя Донецької області у складі: головуючого судді Папаценко П.І., при секретарі Молчановій С.М. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю, та виселення,-
ОСОБА_1 звернувся до суд з позовом до ОСОБА_2, просив суд: усунути перешкоди в користуванні квартирою №65, що розташована у будинку №107 по вул.Урицького в м.Маріуполі, яка належить йому на праві власності; визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням у вказаній квартирі та виселити його із квартири. В обґрунтування позовних вимог зазначив наступне. На теперішній час він є єдиним власником зазначеної квартири на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 26.04.2010 року між ним та ОСОБА_3, посвідченого нотаріусом та зареєстрованого в реєстрі за №702. Державна реєстрація його право власності на квартиру здійснена 13.04.2012 року Міським комунальним підприємством «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» за реєстровим номером 30211981. Після придбання квартири, в силу обєктивних причин, вона тривалий час знаходилась без належного догляду. В середині 2012 року зясувалось, що в квартиру, пошкодивши замки на вхідній двері вселився відповідач ОСОБА_2, не надавши йому будь-яких документів та не уклавши з ним договору найму жилого приміщення. На його вимогу звільнити жиле приміщення відповідач не реагує, тому за захистом порушеного права власності на квартиру він вимушений звернутися до суду.
Ухвалою суду від 20.04.2015 року залишені без розгляду позовні вимоги ОСОБА_1 у частині визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням у квартирі №65, що розташована у будинку №107 по вул.Урицького в м.Маріуполі.
Позивач ОСОБА_1 та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволені за підставами наведеними у позовній заяві.
Відповідач ОСОБА_2, належним чином повідомлений про час, місце розгляду справи у судове засідання не зявився, про причини своєї неявки суду не повідомив. В запереченнях наданих суду зазначив, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки від приватизації спірної квартири його незаконно усунули. Крім того, рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 29.06.2011 року у цивільній справі №2-82/11за його позовом визнані частково недійсними приватизація квартири АДРЕСА_1, свідоцтво про право власності на житло від 14.04.2010 року на імя ОСОБА_3 та за ОСОБА_2 визнане право власності на ? частину квартири.
Неявка відповідача у судове засідання не є перешкодою для розгляду справи по суті, так як матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення спірних правових відносин.
Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України.
Дослідивши представлені докази, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню в повному об'ємі, з наступних підстав.
При вирішенні спірних правових відносин суд, перш за все, керується вимогами ст.11 ЦПК України, за якими, суд розглядає цивільну справу не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Судом установлено, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 26.04.2010 року між ним та ОСОБА_3, посвідченого нотаріусом та зареєстрованого в реєстрі за №702., на праві приватної власності належить квартира №65, що розташована у будинку №107 по вул.Урицького в м.Маріуполі. (а.с.6)
Згідно витягу з Державного реєстру правочинів 26.04.2010 року вказаний договір купівлі-продажу, зареєстрований в реєстрі за №3913846. (а.с.7)
Державна реєстрація права власності ОСОБА_1 на квартиру здійснена 13.04.2012 року Міським комунальним підприємством «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» за реєстровим номером 30211981, про що свідчать витяг про державну реєстрацію прав за №33826771 від 13.04.2012 року та відомості з реєстру прав власності на нерухоме майно від 2.03.2015 року. (а.с.5,95-97)
Відповідно до частини 4 статті 334 ЦК України (в редакції, що діяла на час укладення договору), право власності на майно, якщо договір про відчуження підлягає державній реєстрації, виникає у набувача з моменту реєстрації договору. Нотаріуси, відповідно до Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 671 від 26.05.2004 року, були визначені як реєстратори правочинів та здійснювали реєстрацію, шляхом внесення відомостей щодо правочину, після його посвідчення, у Державний реєстр правочинів. Такий правочин, відповідно до ст. 210 ЦК України, вважався вчиненим з моменту його реєстрації нотаріусом.
Державна реєстрація речового права, яка здійснювалась на підставі та у порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обмежень» від 1.07.2004 року за № 1952-IV та Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 7.02.2002 року за № 7/5 , зводилася до реєстрації договору у комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» відповідної обласної ради як технічна процедура, яка визначалася як офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу та припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. ОСОБА_3 визначення поняття державної реєстрації речового права залишилось і у новій редакції Закону.
Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Зазначені обставини та наведення законодавство свідчить про те, що позивач ОСОБА_1 набув права власності на вказану квартиру у встановленому законом порядку.
Разом з тим, заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 29.06.2011 року у цивільній справі №2-82/11, що набрало законної сили 11.07.2011 року, за позовом ОСОБА_2 визнані частково недійсними приватизація квартири АДРЕСА_1, свідоцтво про право власності на житло від 14.04.2010 року на імя ОСОБА_3 та за ОСОБА_2 визнане право власності на ? частину квартири. (а.с.19-20)
Згідно рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 8.10.2014 року у цивільній справі №263/4338/14-ц, що набрало законної сили, позивачу ОСОБА_2 відмовлено у задоволені позову до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі продажу укладеного 26.04.2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, за яким останній придбав у власність квартиру АДРЕСА_2.
Відповідно до ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.
Судовим рішенням року у цивільній справі №263/4338/14-ц встановлено, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірної квартири за договором купівлі продажу від 26.04.2010 року.
Відповідно до статей 330, 334 ЦК право власності на нерухоме майно, відчужене особою, яка не мала на це права, виникає у добросовісного набувача з моменту реєстрації права на таке майно, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу воно не може бути витребувано у нього.
Виходячи зі змісту статті 330 ЦК, добросовісний набувач набуває право власності на майно і в тому разі, коли набрало законної сили рішення суду про відмову в задоволенні позову про витребування майна із чужого незаконного володіння, оскільки згідно з частиною другою статті 328 ЦК право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Враховуючи наведене, неспроможним є посилання відповідача ОСОБА_2 на рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 29.06.2011 року у цивільній справі №2-82/11 щодо обґрунтованості свого проживання у спірній квартирі та безпідставності позовних вимог ОСОБА_1 про його виселення.
Відповідно до ст. 41 Конституції України, передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності; аналогічне положення міститься у ч. 1 ст. 321 ЦК України, відповідно до якої право власності є непорушним, та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Конституцією (ст. 41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону N475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» , закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК).
Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Доводи позивача, наявними в справі письмовими доказами не спростовані, ОСОБА_2 не був та не є членом сімї ОСОБА_1, тому порушене право власності позивача стосовно квартири підлягає судовому захисту, отже суд має підстави для задоволення позову шляхом усунення перешкод у здійсненні ОСОБА_1 права користування та розпорядження спірною квартиро, яке можливе за умови виселення відповідача з квартири.
У звязку із задоволенням позову, суд відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стягує з відповідача на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 243,60 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,11,61,88,197,209,212,214,215,218,224-226 ЦПК України, суд -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про усунення перешкод в користуванні власністю, та виселення задовольнити повністю.
Усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування та розпорядження квартирою №65, що розташована у будинку №107 по вул.Урицького в м.Маріуполі, яка належить йому на праві власності.
Виселити ОСОБА_2 з квартири №65, розташованої у будинку №107 по вул.Урицького в м.Маріуполі.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 243,60 грн.
На рішення може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Донецької області через Жовтневій районний суд м.Маріуполя протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвали, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Суддя : П.І. Папаценко