Справа № 569/3527/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2015 року

Рівненський міський суд Рівненської області

в особі головуючого - судді Бучко Т.М.

при секретарі Дубарець Ю.М.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Креді ОСОБА_5», центрального відділення ПАТ «Креді ОСОБА_5 банк» в Рівненській області про визнання недійсними кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки,

В С Т А Н О В И В :

Позивачі звернулися в суд з позовом до відповідача, в якому просять визнати недійсними кредитний договір № 343 від 6 липня 2007 року, укладений між Акціонерним товариством «Індустріально-експортний банк» та ОСОБА_1, договір іпотеки житлового приміщення № 343/1 від 6 липня 2007 року, укладений між Акціонерним товариством «Індустріально-експортний банк» та ОСОБА_4, та договір поруки № 343/1/1 від 6 липня 2007 року, укладений між Акціонерним товариством «Індустріально-експортний банк» та ОСОБА_4 і ОСОБА_1.

В обґрунтування заявлених позовних вимог покликаються на обставини, викладені в позовній заяві.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали повністю та з аналогічних підстав. Крім того, представник позивача пояснив, що при укладенні кредитного договору позичальнику не було надано повну інформацію про сукупну вартість кредиту з урахуванням всіх супутніх послуг та інших фінансових зобовязань позичальника, які повязані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, не було повідомлено про покладання валютних ризиків лише на позичальника та методику визначення банком валютного курсу. Кредитний договір було укладено з порушенням чинного законодавства, шляхом обману та з використанням нечесної підприємницької практики. Просить позов задовольнити.

Представник відповідача позов не визнала та пояснила, що оскільки правила надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту були затверджені в травні 2007 року, а оспорюваний договір укладено в липні 2007 року, на момент його укладення практики застосування ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» не було. Банком було повідомлено споживача про всі кредитні умови, за винятком сукупної вартості кредиту та валютних ризиків. Просить в задоволенні позову відмовити.

Суд, заслухавши пояснення сторін, зясувавши обставини та дослідивши представлені у справі докази, дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 6 липня 2007 року між Акціонерним товариством «Індустріально-експортний банк» ( перейменоване у ПАТ «Креді ОСОБА_5» ) та позивачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 343, згідно якого відповідач надав позивачу кредит на придбання квартири на первинному ринку нерухомості в розмірі 40000 доларів США на строк до 5 липня 2017 року зі сплатою 12,8 % річних за користування кредитними коштами.

Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа ( кредитодавець ) зобовязується надати грошові кошти ( кредит ) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до ст.1055 ЦК України кредитний договір повинен бути укладений в письмовій формі та містити в собі положення щодо розміру та умов кредиту.

Згідно Закону України «Про захист прав споживачів» споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем ( банком або іншою фінансовою установою ) фізичним особам на придбання споживчих товарів або послуг у тимчасове користування, під процент, на умовах строковості і платності. Кредит відповідно до п.1.2 надавався позивачу ОСОБА_1 на придбання квартири, а тому є споживчим.

Для укладення споживчих кредитів законодавством встановлено особливий порядок.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень п.22, 23 ст.1, ст.11, ч.8 ст.18, ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозвязку з положеннями ч.4 ст.42 Конституції України ( справа про захист прав споживачів кредитних послуг ) визначено, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником ( споживачем ) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Частиною 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту ( перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо ); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У частині 4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено умови, які повинні зазначатися у договорі про надання споживчого кредиту, а саме : 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача ( у процентному значенні та грошовому виразі ) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг ( реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо ), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством.

Постановою Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», які розроблені у відповідності до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», затверджено форму детального розпису сукупної вартості кредиту та Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту ( далі Правила ).

Вказані Правила містять обов'язкові умови із числа інших обов'язкових умов договору, які зазначені в ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», необхідність яких випливає із суті та умов договору, які є істотними та які можуть вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з надання кредиту.

З п.3.2 розділу 3 Правил вбачається, що кредитний договір має містити графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до Правил. У графіку платежів також має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

Частиною 2 п.16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

Судом не здобуто доказів, що в момент укладання кредитного договору позивач ОСОБА_1 була ознайомлена з усіма умовами кредитування, шо пропонуються банком, в обсязі і в порядку, що передбачені Законом України «Про захист прав споживачів» та нормативно-правовими актами Національного банку України. Представник відповідача в судовому засіданні визнала, що працівники банку не встигли привести кредитний договір у відповідність з вимогами ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому, можливо, позичальнику така інформація надавалася в усній формі, а також містилася на інформаційних стендах банку.

Із аналізу кредитного договору № 343 від 6 липня 2007 року встановлено, що в ньому відсутні встановлені законодавством обов'язкові умови, які необхідні для його укладення, а саме: детальний розпис загальної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача; графік платежів з відомостями ( згідно зі строковістю, зазначеною у договорі - щомісяця, щокварталу тощо ) у розрізі сум погашення основного боргу, вартості сплати всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом; сукупна вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту; графік погашення процентів за користування кредитними коштами.

Оскільки, вказані обов'язкові відомості не зазначені в кредитному договорі, що визнала в судовому засіданні представник відповідача, і докази про те, що ці відомості були надані позивачу ОСОБА_1 як споживачу фінансових послуг в сфері споживчого кредитування у письмовій формі, відсутні, то наявні підстави вважати, що кредитний договір відповідає вимогам чинного законодавства України.

За положеннями ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами ) вимог, які встановлені ч.1 - 3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

Згідно ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.5 ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими Продавець ( виконавець, виробник ) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Статтями 18 і 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено підстави для визнання кредитного договору недійсним у випадку включення до нього умов, які є несправедливими, та угод, які здійснені з використанням нечесної підприємницької практики.

Згідно ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність ( дії або бездіяльність ), що вводить споживача в оману. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до п.2.4 кредитного договору № 343 від 6 липня 2007 року щомісяця у період до 25 числа кожного наступного за розрахунковим місяця та одночасно з повним погашенням кредиту позичальник сплачує нараховані відсотки відповідно до розрахунків банку.

Судом встановлено, що графік погашення відсотків за користування кредитними коштами позичальнику не надавався і яким чином банком обраховувалася сума щомісячного погашення відсотків за кредитом невідомо, що є несправедливим щодо споживача, оскільки дає можливість банку проводити нарахування на власний розсуд.

З пояснень позивача ОСОБА_1 встановлено, що розрахунок суми відсотків вона отримувала в день сплати суми основного боргу за кредитом. Представник відповідача не дав чітких пояснень з приводу порядку нарахування відсотків за кредитним договором. Відомість про порядок нарахування і погашення відсотків по кредиту, надана суду відповідачем, також не містить такої інформації, лише зазначено суми нарахованих та сплачених відсотків.

У відповідності до п.3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобовязані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобовязання за кредитним договором несе споживач, та надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, повязаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобовязання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним.

Зазначені умови відповідачем під час укладання договору виконані не були, що підтвердила позивач ОСОБА_1 та не заперечувалося представником відповідача. Кредитний договір № 343 не містить застережень щодо прав і обовязків сторін у випадку зростання курсу долара США, що позбавило позичальника можливості планувати суму коштів, яку їй необхідно буде заплатити в рахунок погашення кредиту.

Кредит надавався позивачеві за курсом 5 грн. 05 коп. за 1 долар США. Значне підвищення курсу долара США по відношенню до курсу національної валюти України призвело до зростання зобов'язань за кредитом майже в пять разів.

Таким чином, судом встановлено, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршання становища споживача. Суд вважає, що при встановлених обставинах є всі підстави для задоволення позовних вимог позивачів щодо визнання кредитного договору недійсним.

Відповідно до ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Судом встановлено, що для забезпечення виконання умов кредитного договору між позивачем ОСОБА_4 та акціонерним товариством «Індустріально-експортний банк», в особі філії «Рівненська дирекція АТ «Індекс-Банк», було укладено 6 липня 2007 року договір іпотеки № 343/1, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_6, згідно якого в іпотеку було передано нерухоме майно. 6 липня 2007 року між позивачами ОСОБА_4, ОСОБА_1 та акціонерним товариством «Індустріально-експортний банк», в особі філії «Рівненська дирекція АТ «Індекс-Банк», укладено договір поруки № 343/1/1, за яким поручитель поручився перед кредитором за належне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань по кредитному договору.

У відповідності до ч.2 ст.548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання ( вимоги ) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Задовольняючи позовну вимогу позивачів про визнання недійсним кредитного договору, слід також визнати недійсними договір поруки та договір іпотеки, оскільки ці договори є похідними від головного договору.

На думку суду покликання позивачів на ст.230 ЦК України є безпідставними, оскільки позивачі не довели наявність під час укладання кредитного договору в діях працівників банку умислу на замовчування існування обставин, які могли бути перешкодою для вчинення правочину позивачами.

Відповідно до ст.88 ЦПК Укроаїни підлягає стягненню з відповідача судовий збір.

На підставі наведеного та керуючись ст10, 60, 88, 212-215 ЦПК України, ст.11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.203, 215, 236, 548, 1054, 1055 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Креді ОСОБА_5 банк», центрального відділення ПАТ «Креді ОСОБА_5» в Рівненській області про визнання недійсними кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки - задовольнити.

Визнати недійсним кредитний договір № 343 від 6 липня 2007 року, укладений між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Індустріально-експортний банк».

Визнати недійсним договір іпотеки житлового приміщення № 343/1 від 6 липня 2007 року, укладений між ОСОБА_4 та Акціонерним товариством «Індустріально-експортний банк», посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу за № 718.

Визнати недійсним договір поруки № 343/1/1 від 6 липня 2007 року, укладений між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Індустріально-експортний банк».

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Креді ОСОБА_5» на користь держави 243,60 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя :