УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,

суддів: Євграфової Є.П., Євтушенко О.І.,

Завгородньої І.М., Ситнік О.М.,

за участю представника Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» - Бровкіна І.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» про визнання наказів незаконними, їх скасування, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

за касаційною скаргою Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт», поданою представником ОСОБА_5, на рішення Приморського районного суду м. Одеси від

04 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від

04 березня 2015 року,

встановила:

У лютому 2007 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» (далі - ДП «Одеський морський торговельний порт»), в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив поновити строк для звернення до суду, визнати накази директора СРЗ «Україна» від 18 листопада 1988 року

№ 1197-к, від 25 квітня 1989 року № 796-к незаконними, скасувати їх, поновити на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 2 377 897 грн 95 коп.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що працював на посаді начальника цеху механізації Одеського судноремонтного заводу імені «50-річчя Радянської України» - правонаступником якого є Одеський судноремонтний завод «Україна». 25 квітня 1989 року наказом в.о. директора заводу № 496-к позивача було звільнено на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП УРСР. Вказаний наказ ОСОБА_4 вважає незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки звільнення було здійснене з порушенням норм трудового законодавства.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 липня

2014 року поновлено ОСОБА_4 строк для звернення до суду. Позовні вимоги ОСОБА_4 до ДП «Одеський морський торговельний порт» про визнання наказів незаконними, їх скасування, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено. Визнано накази директора Одеського судноремонтного заводу № 1 від

18 листопада 1988 року № 1197-к та від 25 квітня 1989 року № 496-к незаконними. Скасовано накази директора Одеського судноремонтного заводу № 1 від 18 листопада 1988 року № 1197-к та від 25 квітня 1989 року

№ 496-к. Поновлено ОСОБА_4 на посаді начальника цеху судноверфі ДП «Одеський морський торговельий порт». Стягнуто з ДП «Одеський морський торговельний порт» середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 2 377 897 грн 95 коп. Зобовʼязано ДП «Одеський морський торговельний порт» через бухгалтерію здійснити відрахування із середньомісячного заробітку начальника цеху податки та обовʼязкові платежі до фондів соціального страхування та Пенсійного фонду України за 302 місяці, з 25 квітня 1989 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_4 на посаді начальника цеху судноверфі ДП «Одеський морський торговельний порт» та стягнення заробітної плати за один місяць.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08 жовтня

2014 року розʼяснено рішення Приморського районного суду м. Одеси від

04 липня 2014 року.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 04 березня 2015 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 липня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі з урахуванням змін представник ДП «Одеський морський торговельний порт» - ОСОБА_5 - просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої або апеляційної інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що звільнення позивача з посади начальника цеху механізації відбулося з порушенням норм трудового законодавства. Поновлюючи ОСОБА_4 строк для звернення до суду, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, зазначив, що позивач його пропустив з поважних причин.

Про те з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1> передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1989/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1> під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що з 16 жовтня 1974 року ОСОБА_4 працював на Одеському судноремонтному заводі імені «50-річчя Радянської України».

Наказом Одеського судноремонтного заводу імені «50-річчя Радянської України» від 12 жовтня 1987 року № 1023 ОСОБА_4 було призначено на посаду начальника цеха механізації.

Наказом від 25 квітня 1989 року в.о. директора Одеського судноремонтного заводу імені «50-річчя Радянської України» ОСОБА_4, за погодженням президії профкому заводу, вирішено звільнити на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП УРСР (за скороченням штату).

ОСОБА_4 були запропоновані наступні вакантні посади: інженер 1 кат. ЕМО від 28 лютого 1989 року, заступник начальника цеху плавзасобів від 02 березня 1989 року, майстер УКК, начальник дільниці виробничої практики від 02 березня 1989 року, заступник начальника РЕД від 03 березня 1989 року, заступник начальника цеху плавзасобів від 16 березня 1989 року, заступник начальника цеху плавзасобів від 24 березня 1989 року.

Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП УРСР трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності бо штату працівників.

Суди попередніх інстанцій встановили, що на момент звільнення ОСОБА_4 посада начальника цеху механізації фактично ліквідована не була, а згода, яка була надана президією профсоюзного комітету на звільнення ОСОБА_4 є незаконною, оскільки в трудовому законодавстві був передбачений лише профспілковий комітет, за погодженням з яким вивільнявся відповідний працівник, тобто була порушена процедура звільнення та вимога трудового законодавства, а тому суди дійшли висновку про порушення трудових прав позивача при звільненні, оскільки останній був позбавлений права на захист в судовому порядку, у зв'язку з тим, що посада начальника цеху значилася у списках № № 1, 2» та підлягала оскарженню лише в порядку підлеглості.

Що стосується поновлення строку на звернення до суду з позовною заявою, то слід зазначити наступне.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Судом встановлено та вбачається із матеріалів справи, що позивач був звільнений з займаної посади 25 квітня 1989 року згідно з наказом № 496-к. Однак звернувся з позовними вимогами до суду у лютому 2007 року.

Поновлюючи строк на звернення з позовною заявою, суди попередніх інстанцій виходили із того, що підставами неможливості звернення до суду з зазначеним позовом до 2007 року та поновлення своїх прав також був моральний, психологічний та політичний тиск за місцем проживання позивача та його сім'ї. У 90-х роках він боровся за нормальні житлові умови своєї сім'ї, маючи на утриманні 9-річного сина, батька-інваліда Великої Вітчизняної Війни І групи та брата - інваліда І групи. Крім того, у 2000 році захворіла його донька Ангеліна, у 2001 році народилися сини-двійнята, тому, як зазначив сам позивач, вищезазначені обставини, безсонні ночі, великий обсяг роботи вдома та перебування в лікувальних закладах - усе це не дозволило йому своєчасно звернутися до суду з позовними вимогами про поновлення на роботі.

Однак погодитися з такими висновками судів попередніх інстанцій не можливо з огляду на наступне.

Так, відповідно до положень ст. 233 КЗпП України (станом на час звернення до суду із позовними вимогами) працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу або прокурора.

Статтею 234 КЗпП України <nau://ukr/322-08|st234> встановлено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід'ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У кожному випадку суд повинен з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінити доводи, що наведені в обґрунтуванні клопотання про його поновлення, та зробити мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.

Поновлюючи строк на звернення до суду із позовною заявою про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суди не звернули увагу на те, що в матеріалах справи (а. с. 166 Т. 1) є акт від 26 квітня 1989 року про те, що 26 квітня 1989 року ОСОБА_4 в присутності начальника відділу кадрів заводу ОСОБА_6, старшого інспектора ОК ОСОБА_7, інспектора ОК ОСОБА_8 у відділі кадрів заводу було ознайомлено з наказом № 496-к від 25 квітня 1989 року про його звільнення за скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП УРСР. ОСОБА_4 було запропоновано отримати трудову книжку, від чого він відмовився, зазначивши: «Моя трудова книжка буде зберігатися у відділі кадрів». При цьому, йому роз'яснено право звернутися до бухгалтерії заводу, де з ним буде проведено повний розрахунок.

Крім того, судами не враховано, що з позовом до суду за захистом свого порушеного права на працю позивач звернувся майже через 18 років.

Разом із тим у п. 4

постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року <nau://ukr92> № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов'язки сторін.

Указані порушення норм процесуального права, допущені судом першої інстанції, не були усунуті й апеляційним судом.

Викладене свідчить про те, що допущені порушення норм процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, тому ухвалені судами рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції на підставі ч. 2 ст. 338 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st338>.

Керуючись ст. ст. 336 <nau://ukr/1618-15|st336>, 338 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st338>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт», подану представником ОСОБА_5, задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 липня

2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 04 березня

2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Н.А. Горелкіна
Судді:Є.П. Євграфова О.І. Євтушенко І.М. Завгородня О.М. Ситнік