Провадження № 22-ц/783/5431/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. Л.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючий суддя: Шумська Н.Л.

судді: Струс Л.Б., Шандра М.М.

секретар: Бадівська О.О.

особи, які беруть участь у справі: представники ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представник ОСОБА_5 - ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м.Львова від 01 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання договору недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 01 липня 2015 року позов ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання договору недійсним задоволено; визнано недійсним договір про сплату аліментів від 04 січня 2007 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_5, як такий, що вчинений під впливом обману; вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_5 - ОСОБА_2. В апеляційній скарзі покликається на його незаконність, необгрунтованість, неповне з»ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, на порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, що у 2007 році ОСОБА_6 взяв на себе зобов»язання виплачувати кошти неповнолітній дочці відповідачки - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 у сумі 200 євро щомісячно до досягнення повноліття та у сплаті 10 000 євро до 10 січня 2012 року. Свої зобов»язання позивач виразив у формі заяви. Вказує, що задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції допустив численні маніпуляції поясненнями сторін, їх спотворення та вибірковість на користь позивача, однобоке їх трактування на користь позивача та ігнорування пояснень відповідачки, грубо порушивши такими дискимінаційними діями право позивачки на рівність перед законом та рівність у доступі до правосуддя, суперечності у трактуванні норм закону та відповідно неправильне застосування норм матеріального права. Крім того, під час розгляду справи суд неодноразово перекладав обов»язок доказування обману на відповідачку. Просить рішення Сихівського районного суду м.Львова від 01 липня 2015 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, з»ясувавши обставини справи та перевіривши доводи скарги, колегія суддів вбачає підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, у порушення вимог ст..ст.212-214 ЦПК, не встановив обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, не провів оцінки доказів на підтвердження заявленого позову та на визначив достатність доказів для висновку про обґрунтованість вимоги про визнання недійсним правочину з підстав обману відповідно до ст..230 ЦК України. Не визначив правовідношення сторін та який закон слід застосовувати до цих відносин, висновки суду одночасно про односторонність правочину, вчиненого позивачем щодо надання утримання його неповнолітній дитині, та доведеність вчинення обману другою стороною правочину матір»ю дитини взаємно суперечливі.

Судом першої інстанції неповно з»ясовано обставини, що мають значення у справі, невідповідність висновків суду обставинам справи та допущено порушення норм матеріального і процесуального права, які є самостійними підставами для скасування рішення.

Законним є рішення, згідно ст.213 ЦПК, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно та всебічно з»ясованих обставин, на які сторони покликаються як на підставу своїх вимог і заперечень , підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак ці вимоги судом першої інстанції дотримано не було, що свідчить про порушення норм процесуального права, вимог законності та обгрунтованості судового рішення.

Позивач 13.11.2014року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання недійсним правочину- договору у формі заяви від 04.01.2007року про зобов»язання щомісячно виплачувати своїй доньці ОСОБА_8 ОСОБА_9 13.10.2002року народження, гроші у сумі 200 євро до досягнення нею повноліття, крім того додатково зобов»ячався сплатити 10 000 євро протягом 5 років, тобто до 10.01.2012року.

Позов обґрунтовує тим, що мати дитини ОСОБА_5 навмисно ввела його в оману щодо його батьківства, оскільки в документі про народження дитини Італії він не вказаний як батько дитини, лише зазначено мати- Гавриляк ОСОБА_5.

Задовольняючи позов та визнаючи недійсним договір про сплату аліментів від 04.01.2007року, суд першої інстанції виходив з того, що підписана позивачем заява є формою договору про сплату аліментів- односторонній правочин, а при укладенні цього правочину була присутня ОСОБА_5, яка приховала від позивача істотну обставину - те, що він не є батьком дитини, тобто вчинила обман.

Однак, колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції.

Суд, згідно п.3.4ст.212 ЦПК, оцінює належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, в також достатність і взаємний зв»язок у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає у рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Приймаючи доводи позивача про обман щодо його батьківства стосовно ОСОБА_8 ОСОБА_9, суд першої інстанції не встановив чи дійсно позивач не є її біологічним батьком.

Відповідно до ст..121 СК України права та обов»язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державним органом реєстрації актів цивільного стану. Саме походження дитини є визначальним у відносинах батьків та дітей.

Позивач на час підписання оспорюваного правочину визнавав себе батьком дитини ОСОБА_8 ОСОБА_9 2002року народження, як батько брав участь у церковному обряді хрещення та миропомазання. На час розгляду справи судом визнавав обставини спільного проживання та близьких відносин з матір»ю дитини ОСОБА_5, пояснював, що спільно чекали народження дитини, проживаючи в Італії. Таким чином, позивач ОСОБА_6 визнав себе батьком дитини, виражав це у діях та поведінці, у спільному проживанні, при здійсненні церковного обряду хрещення та миропомазання. Також як батько добровільно взяв на себе зобов»язання з утримання дитини до досягнення нею повноліття та додатково витрати в розмірі 10 000 євро на інші витрати, пов»язані з розвитком дитини, навчанням тощо.

Хронологічно аналізуючи події, слід зауважити, що первинно ОСОБА_5, діючи в інтересах неповнолітньої ОСОБА_8 ОСОБА_9, звернулась до суду 22.11.2012року з позовом до ОСОБА_6 про стягнення коштів на підставі його заяви від 04.01.2007року. Рішенням Личаківського районного суду м.Львова, залишеним без змін апеляційним судом, у позові відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 19.06.2014року рішення першої інстанції та ухвалу апеляційної скасовано з направленням справи до суду першої інстанції. Справа ухвалою від 19.11.2014 року Личаківського районного суду провадження зупинено до розгляду даної справи (справа №2/463/178/15). Таким чином, позов про визнання недійсним правочину подано лише після скасування судових рішень, якими було відмовлено у стягненні грошових коштів за одностороннім правочином на користь дитини ОСОБА_8 ОСОБА_9.

Відповідно до ч.4ст.338 ЦПК України, висновки та мотиви, з яких скасовані рішення є обов»язковими для суду при новому розгляді. Судові рішення, відповідно до ст..14 ЦПК, які набрали законної сили, є обов»язкові для всіх органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій та території України, посадових чи службових осіб та громадян, та підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами- і за її межами.

Відповідно до роз»ясень Постанови Пленуму Верховного Суду України 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК).

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК , вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК , а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Неприпустимим є витребування і приєднання до справи матеріалів на підтвердження висновків і мотивів рішення після його ухвалення.

При ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи обраний позивачем спосіб захисту - визнання недійсним правочину з підстав обману, доказуванню підлягали обставини відсутності кровного споріднення між позивачем та ОСОБА_8 ОСОБА_9, що становило б предмет обману та наявність умисних дій відповідача у введенні позивача в оману щодо його ботьківства. Однак такі докази стороною позивача не подано та судом не здобуто. Натомість, позивач дієво визнавав себе батьком дитини ОСОБА_8 ОСОБА_9, звернувся до Консульського відділу Посольства України в Італійській Республіці, де на той час перебували сторони та їх дитина, із заявою (правочином) про згоду та зобов»язання надавати утримання своїй доньці неповнолітній ОСОБА_9 до її повноліття. Цією заявою позивач не лише взяв на себе зобов»язання батька по утриманню дитини, а й визнав себе батьком цієї дитини.

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду України у п.20 постанови від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»

правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

Представник позивача наголошував, що оспорюється правочин саме з підстав обману, відтак суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права застосовуючи її до одностороннього правочину, а саме розширене тлумачення ст. 230 ЦК України, а також порушення норми процесуального права щодо повноти, всебічності з»ясування обставин, що мають значення у справі та обґрунтованні висновків на основі належних доказів.

Відповідно до роз»ясень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодобатьківства, материнства та стягнення аліментів» згідно з ч. 1 ст. 181 СК способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 189 цього Кодексу батькам надано право укласти договір про сплату аліментів на дитину, умови якого (про розмір аліментів, строки їх виплати тощо) не повинні порушувати її права. При цьому розмір аліментів сторони визначають за домовленістю між собою,але за жодних обставин він не може бути меншим від передбаченого у ч. 2 ст. 182 СК. Якщо розмір аліментів визначено у твердій грошовій сумі, до договору треба включати умови про індексацію, як вимагає ч. 2 ст. 184 того ж Кодексу. Договір має бути укладений письмово та підлягає нотаріальному посвідченню. У разі невиконання батьком (матір'ю) свого обов'язку за договором стягнення аліментів здійснюється не за судовим рішенням, а на підставі виконавчого напису нотаріуса органом державної виконавчої служби.

Аналізуючи юридичну природу оспорюваного правочину, апеляційний суд приходить до висновку про дотримання вимог нотаріального посвідчення договору, оскільки консул володіє відповідними повноваженнями.

Відповідно до Консульського статуту України, затвердженого Указом Президента України від 2 квітня 1994 року № 127/94, (ст.30) консул встановлює батьківство у випадках, коли відповідно до законодавства України таке допускається в органах запису актів громадянського стану якщо батьки дитини проживають в його консульському окрузі і хоча б один з них є громадянином України.

Консул вчиняє нотаріальні дії (ст.44 Статуту), передбачені законодавством України. Порядок вчинення нотаріальних дій консулом визначається Законом України "Про нотаріат" , цим Статутом, Положенням про порядок вчинення нотаріальних дій консулом, яке затверджується Міністерством юстиції України і Міністерством закордонних справ України, а також іншими актами законодавства України. Нотаріальні дії вчинюються у приміщенні консульської установи України (ст..45 Статуту). В окремих випадках нотаріальні дії можуть бути вчинені поза зазначеною установою. Нотаріально посвідчувані угоди, а також заяви та інші документи підписуються в присутності консула, який вчинює нотаріальні дії. Якщо угоду, заяву чи інший документ підписано за відсутності консула, то особа, яка підписала такий документ, повинна особисто підтвердити, що документ підписаний нею (ст..48 Статуту).

Відповідно до ст.60 ЦПК позивач, будучи зобов»язаний довести ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, свого процесуального обов»язку не виконав, не довів вчинення щодо нього обману умисними діями відповідача ОСОБА_5 Крім того, позивач заявив позов про визнання недійним одностороннього договору з підстав обману з боку його дружини, яка стороною договору не виступала, а кошти призначалися для ОСОБА_9, яка позивач визнав своєю донькою.

Відтак, повно та всебічно з»ясувавши обставини справи, перевіривши докази та доводи апеляційної скарги, враховуючи предмет спору та підстави позову, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність законних підстав для його задоволення.

Позивачем було вчинено дієве визнання батьківства зі згоди матері дитини, яка була присутня при складанні заяви та посвідченні її консулом. Така заява по юридичній природі є формою одностороннього договору про надання утриманні неповнолітньої дитини, яка має законне право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до ЦК України (ст. 179 СК).

Тому рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст..212-214 ЦПК належить скасувати, відповідно до ч.1ст.309 ЦПК та ухвалити нове рішення про відмову у позові повністю.

Керуючись ст.303, п.1ч.1ст.307, 308, п.1ч.1ст.314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Сихівського районного суду м.Львова від 01 липня 2015 рокускасувати. Ухвалити нове рішення.

У позові ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання недійсним правочину відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення й може бути оскаржено протягом 20-ти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Н.Л. Шумська

Судді: Л.Б. Струс

ОСОБА_10