Справа № 487/9496/14-ц
Провадження № 2/487/243/15
РІШЕННЯ

Іменем України

08.10.2015 року Заводський районний суд м. Миколаєва в складі головуючого судді Сухаревич З.М., при секретарі судового засідання Плетенчук О.О., за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом:

ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна,-

В С Т А Н О В И В:

26.09.2014 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з лютого 2000 року він проживав однією сімєю з відповідачкою без реєстрації шлюбу. 13.12.2000 року у них народився син ОСОБА_5 18.03.20005 року вони зареєстрували шлюб. За період спільного проживання за спільні кошти вони придбали квартиру АДРЕСА_1 корп. 5, гараж № 47 в АК "Причал" по вул. Млинній 14-а в м. Миколаєві, гараж № 84 в АК "Даль" по вул. Даля 47 в м. Миколаєві та зробили капітальний ремонт в отриманій у спадщину відповідачкою квартирі АДРЕСА_2, внаслідок якого її вартість суттєво збільшилась. Посилаючись на викладені обставини позивач просив суд встановити факт його поживання з відповідачкою однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01.03.200 року по 17.03.2005 року; визнати обєктами спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_1 корп. 5 в м. Миколаєві та квартиру АДРЕСА_2; виділити йому у власність квартиру АДРЕСА_1 корп. 5 в м. Миколаєві та гараж № 47 в АК "Причал" по вул. Млинній 14-а в м. Миколаєві, а відповідачці виділити квартиру АДРЕСА_2 та гараж № 84 в АК "Даль" по вул. Даля 47 в м. Миколаєві.

В судовому засіданні позивач уточнив позовні вимоги та просив встановити факт проживання однією сім'єю з відповідачкою без реєстрації шлюбу з 01.03.2000 року до 17.03.2005 року; визнати об'єктами спільної сумісної власності 1/2 частину квартири № 6 в корпусі 5 по вул. Садовій 46 в місті Миколаєві та квартиру АДРЕСА_3; виділити позивачу у власність 1/2 частину квартири № 6 в корпусі 5 по вул. Садовій 46 в місті Миколаєві, гараж № 47 в АК "Причал" по вул. Млинній 14-а в м. Миколаєві та гараж № 84 в АК "Даль" по вул. Даля 47 в м. Миколаєві, а відповідачці - квартиру АДРЕСА_3 та грошові кошти в сумі 6847 євро.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали уточнені позовні вимоги, просили про їх задоволення. Позивач пояснив, що проживав з відповідачкою однією сім'єю з лютого 2000 року, а 18.03.2005 р. зареєстрували шлюб. 13.12.2000 р. у них народився син - ОСОБА_5. За період спільного проживання за спільні кошти ними було придбано кв. 6 в корпусі 5 по вул. Садовій, 46 в м. Миколаєві; гараж № 84 в автогаражному кооперативі "Даль" по вул. Даля, 47 в м. Миколаєві; гараж №47 в автогаражному кооперативі "Причал" по вул. Млинній, 14-а в м. Миколаєві. Гаражі були придбані у зареєстрованому шлюбі, а тому є спільною сумісною власністю подружжя. Квартиру 6 в корпусі 5 по вул. Садовій, 46 в м. Миколаєві придбали до реєстрації шлюбу за спільні кошти, але оформили на відповідачку та її доньку від першого шлюбу ОСОБА_6 по ? частині за кожною. Посилаючись на положення ЦК Української РСР 1963 року просив визнати спільною сумісною власністю 1/2 частину цієї квартири. Крім того, пояснив, що за час шлюбу відповідачка прийняла у спадщину квартиру АДРЕСА_4 та у вказаній квартирі ним у 2011 році було проведено капітальний ремонт, що істотно збільшило її вартість, а тому, посилаючись на положення Сімейного Кодексу України просив визнати цю квартиру спільною сумісною власністю подружжя. Також, зазначив, що за період шлюбу вони накопичили 6847 євро, що еквівалентно 167 441 грн., які зберігались на рахунку, відкритому на імя ОСОБА_3 в ПАТ КБ «ПриватБанк», але після фактичного припинення подружніх відносин були зніті відповідачкою з рахунку та витрачені на власні потреби без його згоди. Посилаючись на вказані обставини, просив позов задовольнити.

Відповідачка та її представник в судовому засідання позовні вимоги не визнали, не заперечували проти поділу гаражів, залишивши їх у власності сторін відповідно до правовстановлюючих документів, в задоволенні решти вимог просили відмовити. Відповідачка ОСОБА_3 пояснила, що у 2000 році періодично зустрічалась з ОСОБА_1 та народила від нього сина ОСОБА_5, але однією сімєю вони не проживали, він лише приходив до сина. Постійно проживати разом вони розпочали за 2 місяці до реєстрації шлюбу. Квартиру № 6 в корпус 5 по вул. Садовій, 46 в м. Миколаєві вона придбала за власні кошти, які взяла в борг за розпискою, а продавши власну квартиру АДРЕСА_5 вона розрахувалась із боргом за розпискою. Зазначила, що позивач участі у купівлі квартири не приймав та коштів не надавав. Також пояснила, що квартиру АДРЕСА_4 вона отримала у спадок та у квартирі дійсно робився ремонт, але використовувались сімейні кошти та за рахунок ремонту вартість квартири істотно не збільшилась, а тому ця квартира не може бути визнана спільним майном подружжя. Щодо розділу спільних гаражів не заперечувала, проте просила виділити їм гаражі, які за ними вже зареєстровані, посилаючись на попередню домовленість між ними на час купівлі цих гаражів. Стосовно грошових коштів, пояснила що вона дійсно їх зняла з рахунку, але в подальшому позивач забрав їх собі.

Вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. п. 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу № 263 від 06.02.2001 р., укладеному на універсальній товарній біржі "Фенікс", ОСОБА_3, діючи від свого імені та від імені своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_6, придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_6.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 27.01.2001 р., зареєстрованому на товарній біржі "Європа" за № 1, ОСОБА_3 діючи від свого імені та від імені своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_6 продала квартиру під № 20 в буд. № 45 по вул. Південній в місті Миколаєві.

18.03.2005 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали шлюб та рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 08.10.2014 р., яке набрало законної сили 21.10.2014 р. шлюб розірвано.

Судом також встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження (серія І-ФП №017208) у сторін 13.12.2000 року народилась спільна дитина, син ОСОБА_5.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 29.11.2010 р. відповідачка отримала у спадщину квартиру АДРЕСА_4.

Також, на підставі договору купівлі-продажу № 1347 виданого 28.05.2013 р. ОСОБА_3 належить гараж №47 в Автогаражному кооперативі "Причал" в м. Миколаєві (а.с. 47).

ОСОБА_1 належить гараж № 84 в Автогаражному кооперативі "Даль" в м. Миколаєві на підставі договору купівлі-продажу № 2813 виданого 23.12.2005 р. (а.с. 49).

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто після 1 січня 2004 року, а тому до спірних правовідносин з приводу набуття права власності на квартиру АДРЕСА_1 корп.5 в м. Миколаєві, повинно застосовуватись законодавство, що діяло на час їх виникнення - Кодекс про шлюб та сім'ю України (КпШС України).

Однак, нормами діючого на той час КпШС України не передбачалося виникнення права спільної сумісної власності на майно чоловіка та жінки, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а тому у даному випадку встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01.03.2000 року до 17.03.2005 року у даній справі не має юридичного значення, а тому у позові в цій частині слід відмовити.

Далі, відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України "Про власність", відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності. Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від

22 грудня 1995 року № 29 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, повязані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону Про власність, статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України Про власність"), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У звязку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сімєю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Така правова позиція висловлена в постанові Верховного суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13.

Таким чином, для визнання за особою, яка проживала з іншою особою без укладення шлюбу, права власності на частку у спірному майні, набутому до 1 січня 2004 року, вона має надати суду належні та допустимі докази про власну участь у набутті цього майна.

Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, позивач повинен довести не лише факт спільного проживання, а і ступінь його участі у придбанні спірного майна.

Між тим, матеріали справи не містять доказів щодо участі ОСОБА_1 у набутті спірної квартири № 6 в корпусі 5 по вул. Садовій, 46 в місті Миколаєві (внесення власних грошових коштів). Так, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження розміру отриманих доходів на момент придбання спірної квартири або наявності власних заощаджень, які б могли бути використані для придбання квартири.

Відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В звязку з викладеним, суд критично оцінюю покази свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 щодо участі ОСОБА_1 у придбанні квартири № 6 в корпусі 5 по вул. Садовій, 46 в місті Миколаєві.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, 05.01.2015 ОСОБА_3 взяла у борг на придбання квартири 1700 грн. (а.с. 65). Крім того, відповідно до договору купівлі-продажу від 27.01.2001 р., зареєстрованому на товарній біржі "Європа" за № 1, ОСОБА_3 продала квартиру під № 20 в буд. № 45 по вул. Південній в місті Миколаєві (а.с.82). Зазначені обставини, на думку суду, підтверджують пояснення відповідачки щодо придбання квартири саме нею за власні кошти, отримані від продажу власної квартири, що також підтверджується показами свідка ОСОБА_11, ОСОБА_12

Таким чином, пояснення позивача про придбання цієї квартири внаслідок спільної праці та за спільні кошти спростовуються матеріалами справи.

Сам по собі факт спільного проживання без реєстрації шлюбу не може бути підставою для визнання за позивачем права власності на частину зазначеної квартири.

Враховуючи, що позивачем не доведено факт придбання квартири № 6 в корпусі 5 по вул. Садовій, 46 в місті Миколаєві за спільні з відповідачкою доходи, позов в частині визнання об'єктом спільної сумісної власності 1/2 частини квартири № 6 в корпусі 5 по вул. Садовій, 46 в місті Миколаєві та виділення позивачу у власність 1/2 частину вказаної квартири не підлягає задоволенню.

Також, слід відмовити у задоволенні позову і в частині визнання об'єктом спільної сумісної власності АДРЕСА_7 з огляду на таке.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Згідно з правилами ч. 1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Так, як вбачається з матеріалів справи, квартиру АДРЕСА_8 С.А. отримала у спадщину на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 29.11.2010 р. Однак під час шлюбу сторони здійснювали ремонтно-будівельні роботи у квартирі, вартість яких не можна визнати істотною в розумінні ст. 62 СК України, оскільки, як вбачається з висновку експерта від 04.06.2015 р. № 60, проведені роботи по ремонту та реконструкції квартири АДРЕСА_3 станом на 04.06.2015 року могли підвищити її вартість орієнтовано на 8,7%.

Отже, доводи позивача про суттєве збільшення вартості майна спростовується висновком експертизи, а тому позов в частині визнання об'єктом спільної сумісної власності АДРЕСА_7 не підлягає задоволенню.

Що стосується виділення позивачці грошових коштів у сумі 6847 євро, що еквівалентно 167441 грн., які перебували на рахунку ПАТ КБ "ПриватБанк" то, вказана вклади були розміщені на депозитних рахунках у Банку в період перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, на імя якої вони оформлялися, і відповідно до вимог ст. ст. 60, 61 СК України є спільним майном подружжя.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч ст. 65 СК інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки.

Згідно вимог ст.69 та ст.70 Сімейного Кодексу України, ст. 357 ЦК України у разі поділу майна, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю.

Так, рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 08.10.2014 р. встановлено, що шлюбні відносини сторони припинили в червні 2013 року.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка вищевказані грошові кошти зняла з рахунку після фактичного припинення шлюбних відносин та без відома позивача, а тому позивач має право на компенсацію вартості його ? частки у розмірі 83720,50 грн.

Пояснення відповідачки про те, що відповідач забрав у неї судом оцінюються критично, оскільки не підтверджуються належними доказами.

Також у період шлюбу сторонами було придбано: на підставі договору купівлі-продажу № 1347 виданого 28.05.2013 р. гараж №47 в Автогаражному кооперативі "Причал" в м. Миколаєві, який зареєстрований за ОСОБА_3 (а.с. 47); на підставі договору купівлі-продажу № 2813 виданого 23.12.2005 р. (а.с. 49). гараж № 84 в Автогаражному кооперативі "Даль" в м. Миколаєві, який зареєстрований за ОСОБА_1

З огляду на зміст положень ст. ст. 60, 61 СК України зазначене майно є спільним майном подружжя та підлягає поділу.

Відповідно до висновку експерта №60 від 04.06.2015 року дійсна (ринкова) вартість гаражу №47, розташованого в АГК «Причал» в м. Миколаєві становить 115016 грн., а гаражу №84 розташованого в АГК «Даль» становить 102495 грн.

З урахуванням рівності часток подружжя у спільної сумісної власності та приймаючи до уваги, що грошовими заощадженнями відповідачка розпорядилась на власний розсуд без відома позивача, суд вважає за необхідне поділити майно подружжя, виділивши позивачу у власність гараж № 47, розташований в АГК "Причал" по вул. Млинній 14-а в м. Миколаєві, а відповідачці - гараж № 84, розташований в АГК "Даль" по вул. Даля 47 в м. Миколаєві, стягнувши з позивача на користь відповідача компенсацію у розмірі 6260,5 грн.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Також, на підставі ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати пропорційно задоволеним вимогам, а саме: судовий збір у розмірі 1827, 00 грн. та витрати на оплату експертизи - 1758,00 грн.

Керуючись ст. ст.15, 60, 61, 208,209, 212-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Розділити спільне майно подружжя, виділивши у власність ОСОБА_1 гараж № 47 в Автогаражному кооперативі "Причал" по вул. Млинній 14-а в м. Миколаєві; ОСОБА_3 виділити у власність гараж № 84 в Автогаражному кооперативі "Даль" по вул. Даля 47 в м. Миколаєві.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 компенсацію вартості гаражу в сумі 6260,5 грн. (шість тисяч двісті шістдесят гривень 50 коп.).

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 компенсацію ? частини грошових заощаджень в сумі 83720,50 грн. (вісімдесят три тисячі сімсот двадцять гривень 50 коп.).

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01.03.2000 року до 17.03.2005 року та визнання об'єктами спільної сумісної власності 1/2 частину квартири № 6 в корпусі 5 по вул. Садовій 46 в місті Миколаєві та квартири АДРЕСА_3 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачені та документально підтверджені судові витрати в сумі 3585 грн. (три тисячі пятсот вісімдесят пять гривень), з яких: 1827, 00 грн. судового збору та 1758,00 грн. витрат за проведення судової будівельно-технічної експертизи.

Рішення набуває законної сили через десять днів з моменту винесення та може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд в строк та в порядку передбачені ст. ст. 294, 296 ЦПК України.

Суддя: З.М. Сухаревич