АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/2404/15-цГоловуючий у 1-й інстанції Стельмащук П.Я.
Провадження № 22-ц/789/1074/15 Доповідач - Ткач З.Є.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2015 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Ткача З.Є.

суддів - Бершадська Г. В., Шевчук Г. М.,

при секретарі - Баляс Т.І.

з участю сторін - ОСОБА_1 та її

представника ОСОБА_2,

представника ОСОБА_3 -

ОСОБА_4,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації,-

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 в якому просила визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1, від 18 жовтня 2013 року, укладений між нею та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Швалюк A.B., та скасувати державну реєстрацію права власності на дану квартиру за ОСОБА_3.

Вказала, що спірну квартиру купили з чоловіком ОСОБА_6, з яким перебувала у шлюбі з 23 вересня 1989 року по 28 травня 2012 рік.

Оскільки у неї поганий стан здоров'я, вона є інвалідом третьої групи, потребує стороннього догляду, тому домовилась з відповідачкою - своєю дочкою, про укладення договору довічного утримання, за умовами якого вона передасть їй у власність квартиру АДРЕСА_1, а дочка зобов'язалась за нею постійно доглядати та утримувати її.

18 жовтня 2013 року з відповідачкою був укладений договір, який вважала договором довічного утримання.

Після укладення договору відносини між ними погіршились, дочка змінила замки в квартирі та не пускає її до квартири, яка є її єдиним житлом.

Ознайомившись з тестом договору зрозуміла, що уклала договір дарування квартири.

Підписуючи цей договір вона помилялась в правовій природі правочину та його правових наслідках. Інакше спірний договір не був би укладений.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 17 червня 2015 року вирішено: "У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації - відмовити."

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на те, що суд не дав належної оцінки обставинам, на які вона посилалась в обґрунтування позовних вимог, і вирішив спір з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просила визнати договір дарування квартири недійсним з підстави викладеної у статті 229 ЦК України.

В судовому засіданні апеляційного суду позивачка та її представник доводи апеляційної скарги підтримали.

Представники відповідача доводи скарги не визнав.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та межах позовних вимог, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних мотивів.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні правові підстави, на які посилалась позивачка для визнання договору дарування недійсним .

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає встановленим обставинам справи та вимогам Закону.

Відповідно до частини першої ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (Дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (Обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно ч. 1 ст. 722 ЦК України, право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Судом встановлено, що 18 жовтня 2013 року ОСОБА_1 укладено договір дарування квартири, за умовами якого вона передала в дар ОСОБА_7 трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Договір посвідчений приватним нотаріусом Тернопільської міського нотаріального округу Швалюк A.B. та зареєстровано в реєстрі за №2615.

ОСОБА_7 після укладення шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_3.

Відповідно до положень ст. 204 ЦК України, правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.

Згідно положень ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно статті 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Як на підставу визнання договору недійсним позивачка послалась на ст. 229 ЦК України, мотивуючи тим, що при його укладені помилялася стосовно правової природи цього правочину, вважаючи його договором довічного утримання, відповідно до якого друга сторона зобов'язалась здійснювати за нею постійний догляд та її утримання, а право розпорядження нерухомим майном перейшло б до відповідача тільки після її смерті.

Згідно ст. 229 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно розяснень, даних в п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними", відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Встановлено, що договір дарування підписаний позивачкою ОСОБА_1 в присутності нотаріуса, що вказує про її обізнаність в укладенні договору дарування, а не договору довічного утримання.

Із змісту договору вбачається, що нотаріусом встановлено особи сторін, перевірено їх дієздатність.

Окрім того, із змісту договору вбачається, що нотаріусом було роз'яснено дарувальнику ОСОБА_1 зміст договору дарування, визначений ст. 717 ЦК України, і вона була ознайомлена з природою договору дарування, як безоплатного договору, та що вона не має права вимагати від обдарованої особи вчинення на свою користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру. (п.13 договору).

Також, суд вірно врахував інші обставини, зазначені в договорі.

Так у п. 2 договору зазначено, що вказана квартира належить дарувальнику на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом ТМНО Марі Л.О. 30.03.2001р., зареєстрованого Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації; 03.10.2001р. за №1399.

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 23 вересня 1989 року уклали шлюб, який було розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 травня 2012 року.

Суд прийшов до вірного висновку про те, що квартира придбана ОСОБА_1 за час шлюбу з ОСОБА_9 і була їх спільною сумісною власністю.

Згідно договору дарування, квартира була відчужена (подарована) за згодою другого співвласника ОСОБА_6 (п.11 договору).

Таким чином, оспорюваний договір дарування було укладено з дотриманням процедури нотаріального посвідчення даного виду договору.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачка ОСОБА_1 не довела, що при укладенні договору дарування вона помилялась щодо природи правочину, діяла під впливом помилки та не розуміла і не знала, що укладає договір дарування.

Доводи апелянта про домовленість сторін укласти договір довічного утримання, окрім пояснень самої позивачки належними доказами не підтверджені.

При цьому, суд дав належну оцінку доводам позивачки про те, що вона є інвалідом третьої групи і за станом здоров'я потребувала постійного догляду та утримання.

12 січня 2015 року ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, видано пенсійне посвідчення НОМЕР_1, вид пенсії: по інвалідності - 3 група загальне захворювання по опорно-руховому апарату.

Суд вірно взяв до уваги, що пенсійне посвідчення і довідка до акта огляду МСЕК видані в кінці 2014 року, тобто після укладення договору дарування.

Також ця обставина не доводить не працездатність позивачки.

Як встановлено судом, позивачка працювала на посаді паспортиста у ПП «Житло-Комфорт» і 24 жовтня 2013 року звільнилась з роботи за власним бажанням, про що свідчить копія трудової книжки.

Отже, на день укладення договору дарування позивачка перебувала в трудових відносинах.

Згідно довідки Тернопільського МРЦЗ №2146 від 03 жовтня 2014 року, позивачка перебуває на обліку як безробітна в Тернопільському МРЦЗ з 15 січня 2014 року.

В суді апеляційної інстанції позивачка вказала, що головною умовою договору довічного утримання була грошова допомога дочки з метою оплати комунальних послуг.

Проте, судом не встановлено, що на момент укладання договору дарування відповідачка мала достатніх коштів для утримання позивачки матеріально.

Таким чином, доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Суд вірно встановив фактичні обставини справи, дав їм належну правову оцінку і вирішив спір відповідно до вимог Закону.

Рішення суду є законним і обґрунтованим і підстав для його скасування з мотивів викладених в апеляційній скарзі не має.

Керуючись ст.ст.307, 308, 314 ЦПК України колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала колегії може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів, шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: