У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,
суддів: Висоцької В.С.,Маляренка А.В.,Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, Вільнянської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, товариства з обмеженою відповідальністю «Самара-ТЄС», треті особи: Комунальне підприємство Новомосковське районне бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», Новомосковська районна державна адміністрація, про визнання права власності на об'єкт нерухомого майна та за зустрічним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Самара-ТЄС» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: приватний нотаріус Новомосковського районного нотаріального округу Монашко Ніна Петрівна, Комунальне підприємство Новомосковське районне бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», про витребування майна з чужого незаконного володіння, за касаційними скаргами товариства з обмеженою відповідальністю «Самара-ТЄС» та ОСОБА_7 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2008 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнень просила визнати за нею право власності на 493/1000 частини нежитлової будівлі кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1», що складається з: входу в підвал (літ. А, поз. І, площею 5,1 кв. м), підвалу (літ. А, поз. II, площею 15,6 кв. м), кафе (літ. А, поз. 1, площею 47,0 кв. м), кухні (літ. А, поз. 2, площею 10,5 кв. м), туалету (літ. А, поз. 3, площею 1,9 кв. м), коридора (літ. А, поз. 4, площею 6,8 кв. м), комори (літ. А, поз. 5, площею 5,9 кв. м), кабінету (літ. А, поз. 6, площею 6,2 кв. м), кабінету (літ. А, поз. 7, площею 3,2 кв. м), коридора (літ. А, поз. 8, площею 3,7 кв. м), кабінету (літ. А, поз. 9, площею 3,7 кв. м), кабінету (літ. А, поз. 10, площею 4,0 кв. м), тамбура (літ. А, поз. III, площею 3,7 кв.м), побутового приміщення (літ. А, поз. IV, площею 12,3 кв. м), побутового приміщення (літ. А, поз. ІV, площею 8,4 кв. м), комори (літ. А, поз. VІ, площею 3,9 кв. м), комори (літ. Б, поз. І, площею 2,4 кв. м), котельні (літ. Б, поз. II, площею 15,9 кв. м), навісу (літ. К), огорожі № 2 та замощення - І, розташованого за адресою: АДРЕСА_1; припинити право власності товариства з обмеженою відповідальністю «Самара-ТЄС» (далі − ТОВ «Самара-ТЄС») на 27/100 частини об'єкта нерухомого майна автозаправної станції, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

Свої вимоги ОСОБА_6 мотивувала тим, що відповідно до договору купівлі-продажу від 01 вересня 2004 року їй разом з ОСОБА_7 належить 73/100 частини автозаправної станції, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, яку вони придбали у ТОВ «Самара-ТЄС», частка ОСОБА_7 в спільній власності складає 37/100, а її, відповідно, 36/100. До складу придбаного ними об'єкта нерухомості входять: адміністративна будівля літ. А з прибудовами (літ. а, літ. а1, літ. а2), підвал, підсобне приміщення літ. Л, навіс літ. Н, колодязь літ. К, літній майданчик № 8, 1/2 частини тротуару № 2 та частина огорожі № 3.

Частина автозаправної станції у розмірі 27/100 залишилась у власності ТОВ «Самара-ТЕС».

За спільною домовленістю ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було здійснено переобладнання адміністративної будівлі в будівлю кафе для подальшого здавання в оренду, у зв'язку з чим ліцензованою організацією було складено робочий проект.

ОСОБА_6 було отримано акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта − будівлі кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1», і даний акт нею був підписаний. Однак ОСОБА_7 відмовилась від підписання зазначеного акта, що робить неможливою роботу державної приймальної комісії та отримання усіх необхідних погоджень. Крім того, позбавляє ОСОБА_6 можливості оформити правовстановлюючі документи на належне їй на законних підставах нерухоме майно та подальшої реалізації прав, гарантованих законодавством.

У червні 2012 року ТОВ «Самара-ТЕС» звернулось до суду з зустрічним позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.

На обґрунтування зустрічного позову ТОВ «Самара-ТЕС» зазначає, що автозаправну станцію, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, ТОВ «Самара-ТЕС» придбало за договором купівлі-продажу від 04 квітня 2003 року. Право власності на даний об'єкт нерухомості зареєстровано в електронному реєстрі прав на нерухоме майно 23 квітня 2003 року за реєстраційним номером 203256.

01 вересня 2004 року було укладено та нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу 73/100 частини автозаправної станції, яку придбали у ТОВ «Самара-ТЄС» ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Даний договір укладено з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки він не містить чітко визначеного предмета договору.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 жовтня 2014 року, позов ОСОБА_6 задоволено.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на 493/1000 частини об'єкта нерухомого майна − нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1, що складається з: (літ. А, поз. І, площею 5,1 кв. м), підвалу (літ. А, поз. ІІ, площею 15,6 кв. м), кафе (літ. А, поз. 1, площею 47,0 кв. м), кухні (літ. А, поз. 2, площею 10,5 кв. м), туалету (літ. А, поз. 3, площею 1,9 кв. м), коридора (літ. А, поз.4, площею 6,8 кв. м), комори (літ. А поз. 5, площею 5,9 кв. м), кабінету (літ. А, поз. 6, площею 6,2 кв. м), кабінету (літ. А поз.7, площею 3,2 кв. м), коридора (літ. А, поз. 8, площею 3,7 кв. м), кабінету (літ. А, поз. 9, площею 3,7 кв. м), кабінету (літ. А, поз. 10, площею 4,0 кв. м), тамбура (літ. А, поз. ІІІ, площею 3,7 кв. м), побутового приміщення (літ. А поз. IV, площею 12,3 кв. м), побутового приміщення (літ. А, поз. V, площею 8,4 кв. м), комори (літ. А, поз. VІ, площею 3,9 кв. м), комори (літ. Б, поз. І, площею 2,4 кв. м), котельні (літ. Б, поз. ІІ, площею 15,9 кв. м), навісу (літ. К), огорожі № 2 та замощення - І.

Припинено право власності ТОВ «Самара-ТЕС» на 27/100 частини об'єкта нерухомого майна − автозаправної станції, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

У касаційній скарзі ТОВ «Самара-ТЕС» просить скасувати ухвалу апеляційного суду, а рішення місцевого суду змінити та відмовити ОСОБА_6 у позові, мотивуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати оскаржувані рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_6 та відмовляючи у зустрічному позові ТОВ «Самара-ТЕС», суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, керувався тим, що згідно з правовстановлюючими документами ОСОБА_6 та ОСОБА_7 належить 73/100 частини АЗС, однак внаслідок проведеного ТОВ «Самара-ТЄС» виділу із спільного майнна 27/100 АЗС її реконструкції - а введення в експлуатацію, як нового об'єкта нерухомого майна, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 повинно належати 100/100 об'єкта нерухомого майна у складі будівель та споруд, придбаних за договором купівлі-продажу від 01 вересня 2004 року. Визначення частки ОСОБА_6 у розмірі 493/1000 (36/100) здійснено пропорційно первинному розподілу, зазначеному в договорі купівлі-продажу від 01 вересня 2004 року.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що габаритні розміри існуючих будівель у складі об'єкта нерухомості по АДРЕСА_1 залишились незмінними, несучі стіни збережені, а доказів того, що ОСОБА_6 здійснила самочинне будівництво суду не надано.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна, тому що суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 01 вересня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Монашко Н.П. і зареєстрованого в реєстрі за НОМЕР_1, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 належить 73/100 частини автозаправної станції, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, частка кожної з яких складає 36/100 та 37/100 частини відповідно, яку вони придбали у ТОВ «Самара- ТЄС». Згідно з вищезазначеним договором ОСОБА_6 та ОСОБА_7 придбали об'єкт з прибудовами: адміністративна будівля «А» з прибудовами «а», «а1», «а2», підвал, підсобне приміщення Л, навіс Н, колодязь К, літній майданчик № 8, Ѕ частини тротуару № 2, частину огорожі № 3 (а. с. 7−8, т. 1).

Згідно з рішенням Вільненської сільської ради Новомосковського району від 21 січня 2005 року № 13-19/ІV належна ОСОБА_6 та ОСОБА_7 частина автозаправної станції, а саме: адміністративна будівля «А» з прибудовами «а», «а1», «а2», розташована на земельній ділянці площею 450 кв.м, та будівля автозаправної станції з надвірними спорудами, належна ТОВ «Самара-ТЄС», розташована на земельній ділянці площею 2 372 кв. м були виділені в окремі господарства з привласненням кожній з них окремих адрес: АДРЕСА_1, та АДРЕСА_2 відповідно, при цьому частина земельної ділянки площею 140 кв. м, яка є проїздом до будівель та споруд, була залишена в спільному користуванні власників в рівних частинах (а. с. 11, т. 1).

На об'єкт нерухомості, який був предметом договору купівлі-продажу від 01 вересня 2004 року, розташований за адресою: АДРЕСА_1, було зареєстровано право спільної часткової власності в частинах 36/100 за ОСОБА_6 та 37/100 за ОСОБА_7 (а. с. 9−10, т. 1).

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з вимогами ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно зі ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ст. 9 Закону України від 20 травня 1999 року «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів у порядку, визначеному ст. 24 Закону України «Про планування і забудову територій».

Отже, визнання судом права власності на самочинно побудоване (реконструйоване) нерухоме майно можливе у тому разі, якщо в прийнятті такого об'єкта в експлуатацію було незаконно відмовлено та за умови дотримання визначених законом вимог, необхідних для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Аналіз наведеної норми свідчить про те, що критеріями самочинного будівництва є: будівництво на земельній ділянці, яка не відведена для цієї мети, будівництво, здійснене без дозволу або проекту, будівництво, здійснене з порушенням норм і правил.

Право власності на самочинне будівництво може бути визнане за особою, що вимагає такого визнання, виключно за умови наявності документів про право власності на землю або право користування земельною ділянкою, що визначають цільове призначення такої ділянки. Крім того, за умови наявності документів про зміну цільового призначення землі (якщо воно потребується) в установленому законом порядку.

Відповідно до п. 3 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)", право власності у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 376 ЦК, може бути визнано лише на новозбудоване нерухоме майно або нерухоме майно, яке створено у зв'язку зі знесенням попередньої будівлі та відповідно до будівельних норм і правил є завершеним будівництвом.

Відповідно до п. 4 зазначеної постанови при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою.

Як вбачається з матеріалів справи, кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташоване за адресою: АДРЕСА_1 не прийняте в експлуатацію у встановленому порядку, а також право власності на нього не оформлено.

Крім того, кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1» не було предметом договору купівлі продажу від 01 вересня 2004 року.

Відповідно до п. 12 постанови № 6 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" у справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього.

Таким чином, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України зазначених вимог закону не врахував та дійшов передчасного висновку про залишення в силі рішення суду першої інстанції.

За таких обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю «Самара-ТЄС» та ОСОБА_7 частково задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 жовтня 2014 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
Судді: В.С. Висоцька А.В. Маляренко О.В. Умнова І.М. Фаловська