Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.03.2015 Справа №607/7875/13-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі

головуючого судді Процько Я.В.,

при секретарі Зубко О.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Тернополі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про дольову участь у будівництві житла та визнання права власності, ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про дольову участь у будівництві житла, -

ВСТАНОВИВ:

29 квітня 2013 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсною угоди про дольову участь у фінансуванні житлового будівництва № 12 від 14 листопада 2003 року (далі - Договір № 12 від 14 листопада 2003 року), укладену між відповідачем та приватним підприємцем ОСОБА_3 (далі - ПП ОСОБА_3.), предметом якого є фінансування будівництва трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 (далі також може вживати як Квартира). В обґрунтування вказаних вимог зазначає, що будівництво Квартири насправді профінансувала вона, відповідно до укладеної між нею та ПП ОСОБА_3 угоди № 18 від 25 липня 2006 року. На виконання цього правочину вона сплатила повну вартість Квартири, що складає 41'340 доларів США. Недійсність угоди між ПП ОСОБА_3 та ОСОБА_1, на думку ОСОБА_2, стверджується тим, що у момент її укладення ПП ОСОБА_3 не був ні замовником будівництва житлового будинку в якому розміщена Квартира, ні забудовником, ні користувачем (власником) земельної ділянки, ні власником проектної документації на будівництво багатоквартирного житлового будинку на АДРЕСА_1. Це стверджується тим, що договір про створення простого товариства за умовами якого ТзОВ «Сервер» увійшло до даного суб'єкта господарювання, надавши земельну ділянку площею 2'200 м2, незавершене будівництво ціною 195'888 грн. та проектну документацію на суму 52'829,9 грн., а ПП ОСОБА_3 - будівельні матеріали на суму 13'132 грн., був укладений лише 04 лютого 2005 року. Факт фіктивності спірної угоди стверджується і тим, що печатка, котра на ній проставлена ПП ОСОБА_3, виготовлена ним лише в 2005 році. ОСОБА_2 зазначає, що до 2005 року ПП ОСОБА_3 використовував печатку на якій було нанесено його ідентифікаційний код, в якому була відсутня одна цифра - НОМЕР_1, а в 2005 році, останній виготовив нову печатку з повним десятизначним ідентифікаційним кодом, де цифра 7 уже присутня (НОМЕР_1).

09 липня 2007 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсною угоди про дольову участь у фінансуванні житлового будівництва № 18 від 25 липня 2006 року, укладену між нею та ПП ОСОБА_3, предметом якої є фінансування будівництва Квартири. В обґрунтування цих вимог ОСОБА_1 зазначає, що 14 листопада 2003 року ним та ПП ОСОБА_3 був укладений договір про дольову участь в будівництві житла № 12 за умовами якого він бере участь в будівництві Квартири. Будівництво житлового будинку в якому розміщена Квартира, здійснювало товариство «Сервер», де ОСОБА_3 був засновником. 04 лютого 2005 року між ТзОВ «Сервер» та ПП ОСОБА_3 було укладено договір про спільну діяльність за умовами якого, перше будувало будинок, а другий, за рахунок дольовиків, забезпечував коштами це будівництво. ОСОБА_1 стверджує, що відповідно до прибуткового касового ордера, сплатив усю вартість Квартири та користується нею. Однак після подачі ОСОБА_2 позову до нього, йому стало відомо про те, що і у неї є угода № 18 від 25 липня 2006 року про дольову участі у будівництві Квартири. Враховуючи, що його угода укладена на три роки швидше від наявної у ОСОБА_2 і взявши до уваги факт сплати ним повної вартість Квартири він вважає, свій позові підставним.

Ухвалою суду від 18 листопада 2014 року, цивільні справи за вказаними вище позовами були об'єднані в одне провадження.

В процесі розгляд справи, ОСОБА_1 подав додаткові пояснення в яких зазначає, що ПП ОСОБА_3, укладаючи договір з ОСОБА_2 повинен був вчинити дії спрямовані на припинення правовідносин із ним, однак цього не зробив. Вказане призвело до ситуації, коли його права потребують судового захисту, шляхом визнання недійсною угоди № 18 від 25 липня 2006 року.

Також ОСОБА_1 у судове засідання, котре відбулось 25 грудня 2014 року подав уточнену позовну заяву де окрім визнання недійсної вказаної вище угоди просив визнати за ним право власності на Квартиру.

У судове засідання ні ОСОБА_2, ні її представник - ОСОБА_4 не з'явились. Натомість остання надіслала на адресу суду заяву про розгляд справи за її відсутності у якій також зазначає, що свої позовні вимоги підтримує.

ОСОБА_1 у судове засідання не з'явився, забезпечивши явку свого представника - ОСОБА_5, котрий проти задоволення позову ОСОБА_2 заперечив, а збільшені позовні вимоги свого довірителя підтримав, з мотивів, викладених у позовній заяві від 09 липня 2013 року та додаткових поясненнях від 29 жовтня 2013 року .

Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, зваживши на пояснення сторін, надані ними у попередніх судових засіданнях, взявши до уваги їх письмові пояснення, дослідивши письмові докази у справі, прийшов до переконання, що у задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про дольову участь у будівництві житла та визнання права власності слід відмовити, а позовОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про дольову участь у будівництві житла задовольнити з оглядну на таке.

Статтею 627 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), з посиланням на статтю 6 Кодексу передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

14 листопада 2003 року між ОСОБА_1 (дольовик) та ПП ОСОБА_3 (забудівник) був укладений договір № 12 «Про дольову участь в будівництві житла», за умовами якого ОСОБА_1 взяв на себе зобов'язання брати участь у будівництві житлової квартири шляхом внесення коштів (далі - Договір № 12 від 14 листопада 2003 року). За умовами цього правочину, забудівник виділяє дольовику трикімнатну квартиру загальною площею 81,7 м2 на 6 поверсі в першому під'їзді в житловому будинку АДРЕСА_1 У свою чергу, за виділену квартиру ОСОБА_1 сплачує забудівнику кошти в національній валюті, що на момент проведення розрахунку еквівалентно 31'046 доларів США, тобто 164'545 грн.

Як вбачається з фотокопії квитанцій до прибуткового касового ордера № 12 від 14 листопада 2013 року, ОСОБА_1, на виконання умов вказаної угоди сплатив ПП ОСОБА_3 164'545 грн.

27 грудня 2010 року за підписом підприємця ОСОБА_3 було видано довідку № 12/30, з якої вбачається, що ОСОБА_1 є власником дольової участі в новозбудованому будинку за адресою АДРЕСА_1 згідно Договору № 12 від 14 листопада 2003 року. Вартість його трьохкімнатної квартири, площею 81,6 м2, що знаходиться на 6 поверсі в першому під'їзді оплачена повністю і не буде підлягати зміні.

24 червня 2004 року Тернопільською міською радою було винесено рішення № 4/11/137, відповідно до пункту п'ятого якого товариству з обмеженою відповідальністю «Сервер» було надано земельну ділянку площею 0,2200 га в оренду, терміном на п'ять років під розташування багатоквартирного житлового будинку за адресою АДРЕСА_1.

Як встановлено у судовому засіданні, саме на цій земельній ділянці і був збудований будинку АДРЕСА_1.

04 листопада 2005 року між ТзОВ «Сервер» та ПП ОСОБА_3 було укладено договір простого товариства (спільної діяльності). Відповідно до його умов учасники цього правочину прийняли на себе зобов'язання об'єднати свої внески і спільно діяти для досягнення загальної мети: будівництва 54-х квартирного житлового будинку про АДРЕСА_1 з ціллю отримання прибутку. Згідно з п. 6 цього договору ТзОВ «Сервер» увійшло в це товариство, надавши земельну ділянку площею 2'200 м2, незавершене будівництво ціною 195'888 грн. та проектну документацію на суму 52'829,9 грн., а ПП ОСОБА_3 - будівельні матеріали на суму 13'132 грн.

У цьому договорі відсутні домовленості між сторонами про правонаступництво.

Замовником будівництва вказаного багатоквартирного житлового будинку є ТзОВ «Сервер». В силу вимого ч. 3 ст. 61 ЦПК України, вказана обставина, доказуванню не підлягає, оскільки встановлена таким, що набрало законної сили рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 18 жовтня 2012 року, ухваленим за результатами перегляду рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 січня 2012 року у праві за позовом ОСОБА_1 до ТзОВ «Сервер», треті особи Тернопільська міська рада, Товариство з обмеженою відповідальністю «Міське бюро технічної інвентаризації», про визнання права власності на квартири.

У відповідності до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Отож, при укладенні ПП ОСОБА_3 Договору № 12 від 14 листопада 2003 року він не був ні замовником будівництва житлового будинку на АДРЕСА_1, ні його забудовником, ні користувачем (власником) земельної ділянки на якому його зведено, а тому вказаний правочин слід визнати недійсним і тим самим задовольнити позов ОСОБА_2

Щодо позовних вимог ОСОБА_1, то у їх задоволенні слід відмовити, з наступних міркувань.

25 липня 2006 року між ПП ОСОБА_3 (забудівник) та ОСОБА_2 (дольовик) було укладено угоду № 18 про дольову участь в будівництві житла (далі - Угода № 18 від 25 липня 2006 року). Згідно цього правочину забудівник виділяє ОСОБА_2 в будинку АДРЕСА_1 загальною площею 81,7 м2, а остання зобов'язується сплатити йому кошти в національній валюті, що еквівалентні 41'340 доларам США за курсом НБУ на день проведення розрахунку.

ОСОБА_2 виконала умови Угоди № 18 від 25 липня 2006 року в частині оплати коштів за будівництво, що стверджується відомостями, викладеними у додатку до Угоди № 18 від 25 липня 2006 року.

Враховуючи викладене вище судом встановлено, що Угода № 18 від 25 липня 2006 року не суперечить вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Саме тому відсутні підстави для визнання її недійсною.

Згідно ст.ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. (ч. 1 ст. 3 ЦПК України)

Судом не встановлено наявності, а звідси і порушення прав чи законних інтересів ОСОБА_1, котрі стосувались би Квартири, а тому у задоволенні його вимог про визнання права власності не це майно слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 190, 203, 215, 216, 234, 311, 328, 334, 382 ЦК України, ст. 10, 11, 60, 210, 213, 215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати недійсним договір № 12 «Про дольову участь у будівництві житла» від 14 листопада 2003 року, укладений між приватним підприємцем ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на дольову участь у будівництві квартири АДРЕСА_1.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним угоди про дольову участь у фінансуванні житлового будівництва № 18 від 25 липня 2006 року, укладений між ПП «ОСОБА_3.» та ОСОБА_2 про фінансування кв. АДРЕСА_1 та визнання права власності на неї - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь держави 249 грн. судового збору.

На винесене рішення може бути подана апеляційна скарга до Тернопільського апеляційного суду через Тернопільський апеляційний суд протягом 10 діб.

Головуючий суддяЯ. В. Процько