У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2015 р. м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Попович О.В., розглянувши касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 20 березня 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року публічне акціонерне товариство (далі - ПАТ) «Райфайзен Банк Аваль» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зазначило, що 13 лютого 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» в особі Волинської обласної дирекції та ОСОБА_7 було укладено кредит ний договір № 014/08-11/41024 про надання кредиту в розмірі 52 000,00 тис. доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами з розрахунку 13,75% річних на строк до 12 лютого 2015 року. 14 лютого 2013 року між банком та ОСОБА_7 укладено додаткову угоду № 014/03-116/41024-6 до зазначеного кредитного договору, за умовами якого позичальнику надано 358 736, 09 грн на рефінансування заборгованості в національну валюту

З метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» і ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 14 лютого 2008 року був укладений договір іпотеки, за умовами якого вони передали банку в іпотеку квартиру за адресою: АДРЕСА_1. Правонаступником ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». 15 лютого 2913 року між банком на ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено додатковий договір №192 до договору іпотеки № 562 від 14 лютого 2008 року.

В порушення умов договору ОСОБА_7 належним чином не виконував взяті на себе зобов'язання по погашенню кредиту, в результаті чого станом на 02 липня 2014 року виникла заборгованість у розмірі 397 313,01 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 20 березня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі банк, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, ухвали нове рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 2 статті 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суди вірно визначилися з характером правовідносин, які виникли між сторонами, дали їм належні правову оцінку.

Відмовляючи у задоволенні позову суди попередніх інстанцій вірно застосували Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 07 червня 2014 року та який набрав чинності 07 червня 2014 року. Згідно з пунктом 1 статті 1 даного закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: воно використовується як місце постійного проживання, загальна площа його не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Проте за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі лише у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

З матеріалів касаційної скарги та змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що касаційна скарга є необґрунтованою, викладені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваного судового рішення. Викладені скаржником обставини не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и л а :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 20 березня 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки, відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д я О.В. Попович