Головуючий суду 1 інстанції - Бескровний Я.В.
Доповідач - Карташов О.Ю.
Справа № 416/2920/13-ц
Провадження № 22ц/782/167/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2015 року липня «29» дня Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючий суддя Карташов О.Ю.

судді Дронська І.О., Стахова Н.В.

при секретарі Веселові С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луганську цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

та за апеляційною скаргою

Фабричненського СКП «Фабжилсервіс»

на рішення

Лутугинського районного суду Луганської області від 25 листопада 2013 року

по цивільній справі за позовом

ОСОБА_2 до Фабричненського СКП «Фабжилсервіс» про стягнення заборгованості по заробітній платі та інших сум

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2013 року ОСОБА_2 пред'явила в суді позов до Фабричненського СКП «Фабжилсервіс» про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди. Зазначала, що перебувала з відповідачем у трудових відносинах, працюючи касиром на 0,5 ставки з 5 листопада 2012 року. Наказом № 6 - к звільнена з роботи на підставі ст. 36 п. 1 КЗпП з 26.04.2013 року.

У порушення вимог ст. 116 КЗпП відповідач не провів із нею розрахунок при звільненні, не виплатив належні їй суми.

Просила стягнути з Фабричненського СКП «Фабжилсервіс» заборгованість по заробітній платі та компенсацію за невикористані дні відпустки з індексацією в сумі 5819,25 грн. та на підставі ст. 117 КЗпП стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 3510 грн., а також моральну шкоду, заподіяну їй неправомірними діями відповідача, в розмірі 5000 грн.

У подальшому, посилаючись на те, що під час розгляду справи в суді 30.08.2013 року відповідач виплатив їй заборгованість по заробітній платі в сумі 943 грн., позивачка уточнила свої вимоги і просила стягнути на її користь заборгованість по заробітній платі та компенсацію за невикористані дні відпустки в сумі - 1167,53 грн., середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку в сумі - 5623,09 грн. та відшкодувати моральну шкоду.

Рішенням Лутугинського районного суду Луганської області від 25 листопада 2013 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ФСКП «Фабжилсервіс» на користь ОСОБА_2 3150 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ця справа була предметом розгляду апеляційної та касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 березня 2015 року рішення апеляційного суду Луганської області від 15 січня 2014 року, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2, скасовано, а справа направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційних скаргах, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, ОСОБА_2 просить рішення Лутугинського районного суду Луганської області від 25 листопада 2013 року змінити та ухвалити нове рішення про задоволення її позову у повному обсязі, а Фабричненський СКП «Фабжилсервіс» просить рішення скасувати та залишити позов без розгляду.

Фабричненське СКП «Фабжилсервіс» зареєстроване в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, адміністрація відповідача повідомлена про час та місце розгляду справи за номером телефону зазначеному в реєстрі.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарги ОСОБА_2 та Фабричненського СКП «Фабжилсервіс» необхідно задовольнити частково, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України, - під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач з 05.11.2012 року по 26.04.2013 року перебувала з відповідачем у трудових відносинах, працюючи на посаді касира на 0,5 ставки з посадовим окладом у 1800 грн.

26 квітня 2013 року позивач була звільнена з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін.

Відповідач, не дивлячись на неодноразові вимоги, не здійснив з нею повного розрахунку при звільнені, заборгованість по заробітній платі у розмірі 943 грн. сплачено лише 30.08.2013р.

Розмір середньоденної заробітної плати позивача на зазначеному підприємстві складає 30,07 грн.

Щодо вимог апеляційної скарги ФСКП «Фабжилсервіс» про постановлення апеляційною інстанцією ухвали про залишення позову без розгляду, колегія суддів виходить з наступного.

Підстави для залишення позовної заяви без розгляду передбачені у ст. 207 ЦПК України. Перелік цих підстав є виключним та не підлягає розширеному тлумаченню.

Відповідач не навів підстав для залишення позову без розгляду, тому апеляційна скарга ФСКП «Фабжилсервіс» в цій частині є безпідставною .

Задовольняючи позов ОСОБА_2 частково, суд першої інстанції виходив з вимог ст. 117 КЗпП України, встановивши, що з вини відповідача при звільненні не був проведений з позивачем повний розрахунок, стягнув середній заробіток за час затримки розрахунку по день фактичної виплати заборгованості по заробітній платі , а саме 126 днів.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак, ухвалене у справі судове рішення зазначеним вимогам закону в повному обсязі не відповідає.

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ст.ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 57 цього Кодексу, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Стаття 6 Конвенції Міжнародної організації праці № 95 «Про захист заробітної плати» 1949 р., ратифікованої УРСР 30 червня 1961 р. (є чинною в Україні), забороняє роботодавцеві обмежувати будь-яким чином свободу працівника розпоряджатися своєю заробітною платою на власний розсуд, що зобов'язує роботодавця вчасно виплачувати заробітну плату працівникові.

Так, Україна позиціонує себе як демократична, правова держава, в якій людина визнається найвищою соціальною цінністю, а забезпечення її прав і свобод є головним обов'язком держави.

Зокрема, ст. 43 Конституції України проголосила право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Пленум Верховного Суду України в постанові від 24 грудня 1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зауважив, що судовий захист є важливою гарантією конституційного права громадянина заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Частиною 3 ст. 15 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються роботодавцем після виконання зобов'язання щодо оплати праці.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України та ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно із ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести із звільненим працівником повний розрахунок - виплатити всі суми, що належать йому; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

За змістом ст. 56 КЗпП України за угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень. На просьбу вагітної жінки, жінки, яка має дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, в тому числі таку, що знаходиться під її опікуванням, або здійснює догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний встановлювати їй неповний робочий день або неповний робочий тиждень.

Оплата праці в цих випадках провадиться пропорціонально відпрацьованому часу або залежно від виробітку.

Робота на умовах неповного робочого часу не тягне за собою будь-яких обмежень обсягу трудових прав працівників.

Відповідно до ч. 8 ст. 179 КзПП України за бажанням жінки, у період перебування її у відпустці для догляду за дитиною вона може працювати на умовах неповного робочого часу або вдома. При цьому за нею зберігається право на одержання допомоги в період відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

В силу ст. 82 КзПП України та ст. 9 Закону України «Про відпустки» до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 75КзПП України та стаття 6 Закону України «Про відпустки» ), зараховується час фактичної роботи (в тому числі на умовах неповного робочого часу) протягом робочого року, за який надається відпустка.

Позивач працювала на підприємстві на умовах неповного робочого часу з 5 листопада 2012 року по 26 квітня 2013 року, а тому за цей фактично відпрацьований період має право на відпустку.

Доводи відповідача про те, що позивач не має права на відпустку за цей час через знаходження її у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку не заслуговують на увагу, оскільки виняток, передбачений у п. 3 частини 1 ст. 82 КзПП України та у п. 3 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про відпустки», відповідно до яких не підлягає зарахуванню до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку час, коли працівник знаходився у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку стосується часу, коли працівник фактично не працював.

Позивач фактично працювала у той період, за який претендує на компенсацію за невикористану відпустку, а усі працівники, без будь-яких винятків, мають право на відпустку за фактично відпрацьований час, у тому числі і жінки, які знаходяться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Це є гарантією в оплаті праці. Разом з цим, працевлаштування жінки на умовах неповного робочого часу не виключає і отримання нею соціальної допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Але ця обставина не впливає на розрахунок стажу, який дає право на відпустку, за фактично відпрацьований час.

Посилання відповідача на те, що після 27 квітня 2013р. були виявлені порушення у роботі підприємства, в тому числі робітникам неправильно нараховувалась зарплата, в частині премій та надбавок, у зв'язку з чим, головою Фабриченської сільської ради винесено розпорядження № 100 про зняття самовільно нарахованих надбавок та премій усім робітникам „Фабжилсервіс" за період з 01.01.2012р. по 26.04.2013р. (а.с.44), на те, що при звільненні позивач написала заяву про те, що просить перерахувати заробітну плату, яка їй нарахована, але не отримана, на рахунок підприємства в якості фінансової допомоги (а.с.129), не приймаються колегією суддів, оскільки позивачем надані пояснення щодо примусу її у написанні такої заяви, з приводу чого вона зверталася до правоохоронних органів.

А також це суперечить вимогам ст. 127 КЗпП України та ст.ст. 22, 26 Закону України «Про оплату праці». Крім того, наявність заяви працівника про перерахування усіх належних їй сум на рахунок відповідача в якості безповоротної фінансової допомоги не звільняє роботодавця від обов'язку повного розрахунку з працівником у день звільнення.

Доводи представника відповідача про те, що заборгованість із заробітної плати не виплачена не з вини підприємства також не заслуговує на увагу, оскільки новий керівник підприємства надіслав позивачу листа, яким повідомив її про необхідність отримати заборгованість по зарплаті у сумі 943грн. (а.с.131) лише 23.08.2013 року, тобто після її звільнення з роботи, що не виключає відповідальності підприємства за несвоєчасний розрахунок з працівником.

Згідно з ч. 1 ст. 83 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач на день звільнення мала 12 днів невикористаної відпустки, за які, в силу ч.1 ст. 83 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про відпустки», мала право на компенсацію. І така компенсація у день звільнення їй виплачена не була.

Отже, усі належні суми, які позивач мала право на отримання від відповідача у день звільнення, складали розмір 2110,53 гривень.

Відповідач у день звільнення ці суми не сплатив, неоспорювана сума у розмірі 943 гривень була виплачена 30.08.2013р., а тому цей факт для нього спричиняє наслідки, передбачені ст. 117 КзПП України.

Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Згідно із п. 5 Порядку нарахування виплат у випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (п. 8 Порядку).

За таких обставин, на користь позивача слід стягнути заборгованість по заробітній платі та компенсацію невикористаної відпустки в сумі - 1167,53 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі - 5623,09 гривень, виходячи із розрахунку 30,07 гривень (середньоденна заробітна плата позивача) х 187 (кількість днів затримки розрахунку - 4 дні квітня, 31 день травня, 30 днів червня, 31 день липня, 31 день серпня, 30 днів вересня, 30 днів жовтня).

В силу ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови від 31 березня 1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами та доповненнями) зазначив, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав'язків або змушує докладати додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок відшкодувати моральну (немайнову) шкоду покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Судом встановлено, що відповідачем були порушені законні права позивача на оплату праці, джерело існування.

Позивач зазначає, що ці порушення її прав призвели до моральних страждань, оскільки обмеження її на отримання і розпорядження належним їй заробітком призвело до прикладання додаткових зусиль з її боку для організації життя.

Колегія суддів вважає, що матеріали справи містять достатньо доказів порушення трудових прав позивача, які призвели до моральних страждань.

Враховуючи вимоги розумності та справедливості, глибину моральних страждань позивача та характер правопорушення, вчиненого відповідачем, позов в частині відшкодування моральної шкоди слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 1000 гривень.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки колегією суддів встановлено порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині неповного з'ясування обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а також не застосування норм матеріального права, які підлягали застосуванню щодо стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за дні невикористаної відпустки, то апеляційні скарги слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції - скасувати з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати в сумі - 243 грн. 60 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 3 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія судів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Луганської області, ~

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та апеляційну скаргу Фабричненського СКП «Фабжилсервіс» ~ задовольнити частково.

Рішення Лутугинського районного суду Луганської області від 25 листопада 2013 року ~ скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Фабричненського СКП «Фабжилсервіс» про стягнення заборгованості по заробітній платі та інших сум ~ задовольнити частково.

Стягнути з Фабричненського СКП «Фабжилсервіс» на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі та відпускним в сумі - 1167 грн. 53 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі - 5623 грн. 09 коп. та у відшкодування моральної шкоди суму - 1000 грн.

Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в межах платежу за один місяць.

Стягнути з Фабричненського СКП «Фабжилсервіс» на користь держави державне мито в сумі - 243 грн. 60 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законно сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: