Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
ЄУ№ 336/2974/13-ц Головуючий у 1-й інстанції Дмитрюк О.В.
Провадження № 22-ц/778/5860/14 Суддя-доповідач: Кухар С.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2015 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого, судді:Осоцького І.І.
суддів:Панкеєва О.В.
Кухаря С.В.
при секретаріБуримі В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 травня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_7 до Запорізької міської ради, треті особи Головне управління Державного агентства земельних ресурсів України в Запорізькій області, Департамент архітектури та містобудування Запорізької міської ради, Державна реєстраційна служба Запорізького міського управління юстиції про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_7 звернулась до суду з вказаним позовом та просила суд на підставі ст.331, 376 ЦК України просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок літ. А площею 223,2 кв.м., погріб літ. «пг» під А, прибудову літ. «а», ґанок до прибудови літ. «а», прибудова «а-1», ґанок ліг. «кр» до прибудови «а-1», замощення № І, ворота № 3, хвіртку № 4, паркан № 5, паркан № 6, зливну яму № 7, розташовані по АДРЕСА_1 та зобов'язати Державну реєстраційну службу Запорізького міського управління юстиції зареєструвати за нею право власності на вказане нерухоме майно.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що рішенням виконавчого комітету Шевченківської районної ради народних депутатів від 13 лютого 1992 року № 45/24 «Про надання земельної ділянки під індивідуальне будівництво в районі вул. Червонополянській» її чоловіку ОСОБА_9 була надана земельна ділянка АДРЕСА_1 площею 600 кв.м., на яку в 1992 році був виданий паспорт. Зазначила, що вони з чоловіком провели будівництво житлового будинку, а саме у 1995 році були збудовані житловий будинок літ. А з погрібом літ. «пг», прибудова літ. «а» з ґанком. ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 і не встиг оформити право власності на вказані споруди.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя, від 20 жовтня 2010 року за нею визнано права та обов'язки забудовника в порядку спадкування після смерті чоловіка ОСОБА_9 та встановлено, що на підставі розпорядження Шевченківської районної адміністрації від 3 грудня 2007 року №3637 недобудованому будинку за адресою: АДРЕСА_1, присвоєна поштова адреса: АДРЕСА_1.

Зазначила, що за час володіння вищевказаним нерухомим майном в 2008-2010 pоках нею були проведені будівельно-реконструкційні роботи, в результаті чого були перебудовані вказані старі будівлі, а також добудовані: прибудова літ. а-1 з ґанком літ. кр, замотцення № 2, огорожа (ворота, паркан) №№ 3-6, яма зливна № 7. З 2008 року вона є єдиним користувачем вказаного житла, проживає в будинку, утримує його та сплачує необхідні платежі. 08 грудня 2010 року ОП ЗМБТІ була проведена інвентаризація будівель та видано технічний паспорт на житловий будинок, в якому вона, на підставі рішення суду, вказана користувачем будинку та встановлені фактичні споруди, які розташовані на земельній ділянці.

Технічним висновком Запорізької філії Київського Державного науково-дослідницького проектно-вишукувального інституту «ДНДпроектреконструкція», складеним у березні 2013 року, була підтверджена відповідність житлового будинку літ.А з прибудовами літ. «а» та «а-1» по АДРЕСА_1 вимогам державного стандарту, будівельним нормам та правилам, нормативним актам протипожежної безпеки, санітарному законодавству, можливість використання його за призначенням.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 травня 2013 року позов ОСОБА_7 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_7, право власності на житловий будинок літ.А площею 223,2 кв.м., погріб літ. «пг» під А, прибудову літ. «а», ґанок до прибудови літ. «а», прибудова «а-1», ґанок літ. «кр» до прибудови «а-1», замощення № І, ворота № 3, хвіртку № 4, паркан № 5, паркан № 6, зливну яму № 7, розташовані по АДРЕСА_1.

В задоволенні позову в частині зобов'язання Державної реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції зареєструвати право власності на нерухоме майно - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_5 та ОСОБА_6 подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

В силу ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову з підстав ст. 375, 376 ЦК України суд першої інстанції виходив лише з наявності наступних доказів, а саме:

-рішенням виконавчого комітету Шевченківської районної ради народних депутатів від 13 лютого 1992 року № 45/24 «Про надання земельної ділянки під індивідуальне будівництво в районі вул. Червонополянській» за яким чоловіку позивачки ОСОБА_9 була надана земельна ділянка АДРЕСА_1 площею 600 кв.м.;

-рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя, від 20 жовтня 2010 року за позивачкою визнано права та обов'язки забудовника в порядку спадкування після смерті чоловіка ОСОБА_9

-технічного висновку Запорізької філії Київського Державного науково-дослідницького проектно-вишукувального інституту «ДНДпроектреконструкція», складеним у березні 2013 року, яким була підтверджена відповідність житлового будинку літ.А з прибудовами літ. «а» та «а-1» по АДРЕСА_1 вимогам державного стандарту, будівельним нормам та правилам, нормативним актам протипожежної безпеки, санітарному законодавству, можливість використання його за призначенням.

Однак з таким висновком суду попередньої інстанції колегія суддів не погоджується.

Так, дійсно судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Шевченківської районної ради народних депутатів від 13 лютого 1992 року № 45/24 «Про надання земельної ділянки під індивідуальне будівництво в районі вул. Червонополянській» чоловіку позивачки ОСОБА_9 була надана земельна ділянка АДРЕСА_1 площею 600 кв.м., на яку в 1992 році був виданий паспорт.

Позивач послалась на те, що у 1995 році були збудовані житловий будинок літ. А з погрібом літ. «пг», прибудова літ. «а» з ґанком.

ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_1. За життя право власності на вказані споруди не набув.

Технічним висновком Запорізької філії Київського Державного науково-дослідницького проектно-вишукувального інституту «ДНДпроектреконструкція», складеним у березні 2013 року, була підтверджена відповідність житлового будинку літ.А з прибудовами літ. «а» та «а-1» по АДРЕСА_1 вимогам державного стандарту, будівельним нормам та правилам, нормативним актам протипожежної безпеки, санітарному законодавству, можливість використання його за призначенням.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя, від 20 жовтня 2010 року за ОСОБА_7 визнано права та обов'язки забудовника в порядку спадкування після смерті чоловіка ОСОБА_9 та встановлено, що на підставі розпорядження Шевченківської районної адміністрації від 3 грудня 2007 року №3637 недобудованому будинку за адресою: АДРЕСА_1, присвоєна поштова адреса: АДРЕСА_1.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та посилаючись в тому числі на вказане рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 жовтня 2010 року як на підставу задоволення позову суд не врахував по-перше, що вказане рішення було ухвалено за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_12, які до даної справи не залучались і суд не вирішив питання про їх участь у справі. По-друге: суд першої інстанції керувався не завіреною судом копією вказаного рішення, та не перевірив, що рішенням апеляційного суду Запорізької області від 5 квітня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 3 листопада 2011 року, вказане рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 жовтня 2010 року було скасоване та ухвалено нове рішення про відмову ОСОБА_7 у позові (т. 1 а.с.143-145).

Апеляційний суд у вказаному рішенні від 5 квітня 2011 року зазначив, що рішенням Запорізької міської ради №61/165 від 31.01.2007 року передані у власність земельні ділянки: площею 0,0731 га. по АДРЕСА_2 - ОСОБА_6; площею 0,0742 га. по АДРЕСА_3 - ОСОБА_5, які на підставі цього рішення отримали державні акти на ці земельні ділянки.

Окрім цього, відповідно до вказаного рішення апеляційного суду Запорізької області від 5 квітня 2011 року чоловік позивачки ОСОБА_9 за життя не отримав державного акту про право користування земельною ділянкою, тому не виникає такого права і у спадкоємця померлого, позивач ОСОБА_7 не може ставити питання про незаконність вилучення земельної ділянки, оскільки вказаною ділянкою, на якій розміщується вказана нею нерухомість належить іншим особам на підставі вказаних державних актів на право власності на земельну ділянку.

Таким чином ухвалюючи оскаржуване рішення суд виходив з рішення суду у іншій справі яке вже було скасовано, не залучив до участі у справі власників земельних ділянок на якій розміщено вказані самочинно збудовані забудови, не врахував вказаних висновків апеляційного суду, які мають преюдиціне значення у цій справі.

Окрім цього, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тому суд не може захистити порушене право у спосіб, який не передбачено законом.

Суд, ухвалюючи рішення визнав право власності на самочинно збудовану нерухомість не введену належним чином в експлуатацію.

Проте такий висновок суду не відповідає нормам матеріального права.

Так, правила щодо набуття права власності на новостворене майно та перероблену річ встановлені статтями 331, 332 ЦК України.

Умовами ч. 1-2 ст. 331, ст. 332 ЦК України передбачено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом, особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі; право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна), якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 375 ЦК України право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

У зв'язку із цим норми ч. 3 ст. 376 ЦК України можуть бути підставою для задоволення позову про визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості лише тоді, коли при відсутності права на забудову земельної ділянки на момент подання позову позивачем було здійснено самочинне будівництво з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших норм і правил.

Поняття "будівництво" включає в себе як нове будівництво, так і реконструкцію нерухомості.

Таким чином, створення нерухомості пов'язано з наявністю чи відсутністю дозволу на проведення реконструкції і дозволу на виконання будівельних робіт, його прийняттям в експлуатацію в цілому.

Суд першої інстанції не з'ясував, чи була реконструкція забудов, чи не є самовільною, чи завершена реконструкція, чи прийнято жилий забудови в експлуатацію.

Матеріали справи не містять даних про звернення до всіх відповідних органів місцевого самоврядування з питання оформлення забудов, а також про відмову цих органів у його вирішенні.

За змістом ч. 2 ст. 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Матеріалами справи не підтверджено, що вказані забудови на час ухвалення рішення було прийнято в установленому чинним законодавством порядку до експлуатації.

Частина 3 ст. 18 Закону України "Про основи містобудування" забороняє експлуатацію об'єктів, не прийнятих в експлуатацію в установленому законом порядку. Відповідно до змісту пп.1 п."б" ч.1 ст. 31 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів у порядку, встановленому законодавством, відноситься до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад.

Згідно зі ст.ст. 5, 18 Закону України "Про основи містобудування" будівництво нерухомого майна повинно вестись згідно із затвердженим у встановленому порядку проектом, закінчені будівництвом об'єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Усупереч наведеними вище нормами матеріального права, не звернувши уваги на підстави та предмет заявленого позову, суд визнав право власності за позивачем на забудови, при цьому не перевіривши загальні умови, дотримання яких вимагається при будівництві або реконструкції будь-якого об'єкта нерухомості.

Разом з цим, суд залишив поза увагою яким чином відповідач Запорізька міська рада, до якої пред'явлений позов порушив права позивача. За таких обставин, оскільки питання щодо визнання об'єкта нерухомого майна не було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність давали б підставу вважати про наявність спору про право, колегія суддів вважає, право позивача, за захистом якого він звернувся до суду саме відповідачем не порушено.

Згідно з ч. 1 ст. 15, ст. 3 ЦПК України особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення.

Таким чином, як фактично встановлено колегією суддів, у позивача не виникло в установленому законом порядку права власності на об'єкти нерухомості.

Таким чином рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316, 317, 380 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 травня 2013 року у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_7 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: