Справа № 352/266/15-ц
Провадження № 22-ц/779/1614/2015
Головуючий у 1 інстанції Дузінкевич І. М.
Суддя-доповідач Горейко М.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Бойчука І.В., Ясеновенко Л.В.,

секретаря Турів О.М.

з участю представника апелянта ОСОБА_2, позивача ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Івано-Франківського обласного державного об'єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості про стягнення належних виплат при звільненні, та ОСОБА_3 до Івано-Франківського обласного державного об'єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості про визнання незаконним та скасування наказу №02-03/9 від 03.02.2015 року за апеляційною скаргою Івано-Франківського обласного державного об'єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 09 червня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

05.02.2015 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до Івано-Франківського обласного державного об'єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості, в обґрунтування якого зазначила, що з 13.10.1976 року перебувала з відповідачем у трудових відносинах. Наказом №02-03/54 від 20.06.2014 року її було звільнено з роботи за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію на підставі ст. 38 КЗпП України. Цим же наказом їй на підставі п. 10.14 колективного договору проведено нарахування одноразової грошової допомоги за безперервний стаж роботи в об'єднанні 37 років 8 місяців в сумі 107 612 грн. Виплату вказаної суми їй мали розстрочити на кілька місяців. 23.06.2014 року її знову прийнято на роботу на посаду старшого майстра цеху ЛГВ №1, про що видано наказ №02-03/55. 22.10.2014 року підприємством був виданий наказ №02-03/83, яким її звільнено з роботи з 03.11.2014 року за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Однак, жодних сум, які належали їй при звільненні підприємство їй не виплатило. Усну відмову виплатити їй належні суми адміністрація мотивувала тим, що при проведенні інвентаризації у її відділенні було виявлено нестачу, яку вона зобов'язана відшкодувати з нарахованих їй сум. Така поведінка адміністрації підприємства завдала їй моральної шкоди. У зв'язку з наведеним позивач просила стягнути з відповідача нараховані та належні їй до виплати суми при звільненні в розмірі 114 016 грн., середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 12 750 грн. та моральну шкоду в розмірі 2 000 грн.

06.04.2015 року позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про визнання незаконним та скасування наказу №02-03/9 від 03.02.2015 року «Про зміну наказу №02-03/54 від 20.06.2014 року в частині».

Ухвалою Тисменицького районного суду від 09.06.2015 року дані цивільні справи об'єднані в одне провадження.

Рішенням Тисменицького районного суду від 09 червня 2015 року задоволено частково позов ОСОБА_3. Вирішено скасувати наказ №02-03/9 від 03.02.2015 року «Про зміну наказу №02-03/54 від 20.06.2014 року в частині»; стягнути з Івано-Франківського обласного державного об'єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості в користь ОСОБА_3 107 612 грн. одноразової грошової допомоги, 1 354 грн. компенсації за невикористану відпустку, 4 250 грн. заробітної плати за жовтень, а всього 113 216 грн. Вирішено питання судових витрат. Рішення в частині стягнення виплат за один місяць в розмірі середньомісячної заробітної плати звернуто до негайного виконання.

Не погодившись з рішенням суду, Івано-Франківське обласне державне об'єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості подало апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з'ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема апелянт вказує, що при розгляді справи та ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції не дослідив та не дав належної оцінки тій обставині, що ОСОБА_3 було звільнено у зв'язку з виходом на пенсію 20.06.2014 року. Днем звільнення був робочий день тижня - п'ятниця. В понеділок 23.06.2014 року позивач була прийнята на роботу на ту ж посаду. Накази про звільнення та про прийняття ОСОБА_3 на роботу містять послідовні реєстраційні номери, а в табелі обліку робочого часу за червень вказано, що позивач фактично не припиняла трудові відносини. Таким чином у ОСОБА_3 не був перерваний трудовий стаж. Згідно п. 10.14 колективного договору пенсіонерам, які залишаються працювати понад норму три місяці і більше, матеріальна вислуга не нараховується. Оскільки ОСОБА_3 пропрацювала на підприємстві до 03.11.2014 року, тобто більше трьох місяців, то наведене позбавило її права на отримання одноразової грошової допомоги.

Крім того, апелянт зауважує, що судом невірно зазначено в абзаці 5 резолютивної частини рішення про те, що «Рішення в частині стягнення виплат за один місяць в розмірі середньомісячної заробітної плати - звернути до негайного виконання», оскільки даний абзац стосується трудових спорів про стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, а не стягнення одноразової грошової допомоги при виході на пенсію.

З наведених підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

Позивач та її представник в судовому засіданні доводи апеляційної скарги не визнали, посилаючись на обґрунтованість висновків суду, просили в задоволенні скарги відмовити.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що позивачці правомірно у відповідності до п. 10.14 розділу 10 колективного договору нараховано одноразову грошову допомогу за безперервний стаж в об'єднанні в розмірі 107 612 грн., а тому вказана матеріальна допомога має бути їй виплачена. При цьому прийняття позивачки на роботу з 23.06.2014 року не є перешкодою для виплати нарахованої допомоги. Наказ №02-03/9 від 03.02.2015 року «Про зміну наказу №02-03/54 від 20.06.2014 року в частині» порушує права позивачки, позбавляє її права на належні їй до виплати кошти, а тому його слід скасувати. Також з відповідача слід стягнути на користь позивачки 1 354 грн. компенсації за невикористану відпустку та 4 250 грн. заробітної плати за жовтень місяць 2014 року.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується.

Судом першої інстанції установлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_3 з 13.10.1976 року по 20.06.2014 року працювала на Івано-Франківському обласному державному об'єднанні спиртової та лікеро-горілчаної промисловості (а.с. 34-36).

Наказом №02-03/54 від 20.06.2014 року ОСОБА_3 звільнено з роботи за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію на підставі ст. 38 КЗпП України та на підставі п. 10.14 колективного договору бухгалтерію зобов'язано провести нарахування одноразової грошової допомоги за безперервний стаж роботи в об'єднанні 37 років 8 місяців, виплатити компенсацію за невикористану відпустку в кількості 96 календарних днів за період роботи з 20.07.2011 року по 20.06.2014 року (а.с. 5).

23.06.2014 року відповідно до наказу №02-03/55 позивача знову прийнято на роботу на посаду старшого майстра цеху ЛГВ №1 (а.с. 6).

Наказом №02-03/83 від 22.10.2014 року ОСОБА_3 звільнено з роботи з 03.11.2014 року за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Відділ обліку зобов'язано виплатити позивачу компенсацію за невикористану відпустку в кількості 9 календарних днів за період роботи з 23.06.2014 року по 03.11.2014 року (а.с. 40).

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Пунктом 10.14 колективного договору встановлено працівникам підприємства за їх сумлінну працю та безперервний стаж роботи одноразову матеріальну допомогу з розрахунку 50% середньомісячної заробітної плати за кожний відпрацьований рік, при виході на пенсію та при звільненні на протязі трьох місяців від дня досягнення граничного віку, та при звільненні у зв'язку з інвалідністю. Пенсіонери, які залишаються працювати понад норму три місяці і більше матеріальну вислугу не нараховувати. Матеріальна допомога нараховується і виплачується тільки один раз. Виплату одноразової допомоги проводити після повного погашення заборгованості попереднім працівникам, що вийшли на пенсію і по мірі наявності коштів. Пенсіонер може бути прийнятий на роботу на розгляд адміністрації по строковому договору і не на керівну посаду (а.с. 7-32).

Відповідно до наданого позивачем розрахунку належних їй до виплати сум при звільненні, одноразова грошова допомога на підставі п. 10.14 колективного договору складає 107 612 грн., компенсація за невикористану відпустку і заробітна плата за жовтень складає 5 604 грн. Вказані кошти ОСОБА_3 не виплачені. Стороною відповідача зазначені суми не спростовані.

За наведених обставин та з урахуванням положень ч. 1 ст. 47, ч. 1 ст. 116 КЗпП України суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що з Івано-Франківського обласного державного об'єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості на користь ОСОБА_3 слід стягнути 107 612 грн. одноразової грошової допомоги, 1 354 грн. компенсації за невикористану відпустку та 4 250 грн. заробітної плати за жовтень місяць 2014 року.

Також, суд дав правильну правову оцінку наказу №02-03/9 від 03.02.2015 року «Про зміну наказу №02-03/54 від 20.06.2014 року в частині» як такому, що порушує права позивачки, позбавляє її права на належні їй до виплати кошти, а тому вірно дійшов висновку про те, що такий наказ слід скасувати.

Доводи апелянта про те, що ОСОБА_3 позбавлена права на отримання одноразової матеріальної допомоги, так як днем її звільнення була п'ятниця 20.06.2014 року, а в понеділок 23.06.2014 року позивач була прийнята на роботу на ту ж посаду, не перериваючи таким чином трудового стажу, а отже після досягнення пенсійного віку вона залишилася працювати на підприємстві понад норму три місяці, не заслуговують на увагу, оскільки наказом №02-03/54 від 20.06.2014 року трудові відносини з ОСОБА_3 були фактично припинені, в її трудову книжку внесені відповідні записи, що відповідно до п. 10.14 колективного договору надає їй право на отримання одноразової матеріальної допомоги і прийняття її на роботу з 23.06.2014 року не є перешкодою для виплати такої допомоги.

Разом з тим колегія суддів не погоджується з висновком суду про те, що до негайного виконання слід звернути рішення в частині стягнення виплат за один місяць в розмірі середньомісячної заробітної плати, оскільки такого предмету спору не було і відсутня вимога позивача про стягнення середньомісячного заробітку.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення в наведеній частині слід скасувати.

В решті рішення суду першої інстанції слід залишити без зміни.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Івано-Франківського обласного державного об'єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості задовольнити частково.

Рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 09 червня 2015 року щодо висновку про звернення до негайного виконання рішення в частині стягнення виплат за 1 місяць в розмірі середньомісячної заробітної плати скасувати.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Горейко М.Д.

Судді: Бойчук І.В.

Ясеновенко Л.В.