Справа №263/2185/15-ц
Провадження №2/263/1064/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

20 квітня 2015 року Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Турченка О.В., при секретарі Грачовій О.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

23.02.2015 року позивач звернулась до суду з позовною заявою до відповідача про поділ спільно нажитого майна, в подальшому позовні вимоги уточнила та в обґрунтування вимог зазначила, що вони з відповідачем перебували у період з січня 2005 року по 13.08.2005 року у цивільному шлюбі, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, а 13.08.2005 року зареєстрували шлюб, від якого мають неповнолітню дитину - сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. 21.12.2007 року шлюб розірвано. У вересні 2014 року від державного виконавця їй стало відомо, що квартира АДРЕСА_1 придбана ними під час перебування у цивільному шлюбі на спільні кошти, 30.08.2005 року була зареєстрована за відповідачем, тобто вже в період перебування у зареєстрованому шлюбі. Весь цей час вона помилково вважала, що вказана квартира є власністю матері відповідача, оскільки вони давали їй кошти на придбання квартири з тією метою, щоб вона переїхала проживати в цю однокімнатну квартиру, а їм з відповідачем залишила свою - трикімнатну за адресою: АДРЕСА_2. Під час укладання договору купівлі-продажу вона присутньою не була. Після придбання вищезазначеної квартири мати відповідача відмовилася переїжджати і з серпня 2006 року вони з відповідачем стали в ній мешкати, а 30.08.2006 року вона була зареєстрована у вказаній спірній квартирі, вони з відповідачем спільно робили там ремонт, несли витрати з її утримання. У зв'язку з цим просить суд визнати квартиру АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею та відповідачем право власності по 1/2 частині спірної квартири за кожним.

Позивачка у судовому засіданні наполягала на задоволенні позову з вищевикладених підстав, не заперечувала проти заочного розгляду справи.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Визнаючи наявні матеріали про права та взаємини сторін достатніми, суд розглянув справу у відсутності відповідача на підставі ст.224 ЦПК України, заочно.

Суд, вислухавши позивачку, свідків, дослідивши матеріали справи, встановив такі обставини та відповідні ним правовідносини.

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбу з 13.08.2005 року (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 від 13.08.2005 року) до 21.12.2006 року (свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 25.03.2008 року).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 30.10.2006 року сторони мають неповнолітню дитину - сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_4, виданого Жовтневим РВ Маріупольського МУ ГУМВС України в Донецькій області 21.10.2011 року, та акту № 3380 від 25.09.2014 року ККП «КК «Західна» позивачка ОСОБА_1 за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_1, не мешкає, а проживає разом з сином ОСОБА_3за адресою: АДРЕСА_4, з березня 2014 року.

Згідно інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 06.03.2015 року на підставі договору купівлі-продажу від 03.08.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_4, на ім'я відповідача ОСОБА_2 30.08.2005 р. зареєстровано право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснив, що відповідача ОСОБА_2 знає ще зі школи, коли він і почав зустрічатися з позивачкою, потім з січня 2005 року вони почали мешкати разом у матері відповідача за адресою: АДРЕСА_2. Вони працювали на одному заводі, в них був свій бюджет, жили як одна сім'я, купували побутову техніку. Він часто бував у них у гостях до їхньої свадьби. За кілька днів до свадьби вони купили однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 за спільні кошти. Це він зрозумів з їх розповідей.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснила, що знайома з позивачкою з 2008 року по роботі, та також підтвердила факт спільного проживання сторін з січня 2005 року та купівлі спірної квартири за спільні гроші. Про все це їй відомо зі слів близької подруги позивачки, котра виїхала за кордон.

Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 11 ч. 1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як в межах заявлених вимог та на підставі доказів наданих сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною 1 ст. 61 Сімейного кодексу України передбачено, що об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту.

Статтею 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Вимогами ч. 1 ст. 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, та відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Вимогами ст. 71 СК України передбачено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Оскільки спірне майно у вигляді квартири АДРЕСА_1 було придбане за час проживання сторонами однією сім'єю без реєстрації шлюбу за сумісні кошти, а право власності на вказану квартиру зареєстроване за відповідачем вже після реєстрації шлюбу між сторонами, що підтверджується показаннями свідків та письмовими доказами у справі, то воно є спільним майном подружжя. Вирішуючи питання про поділ майна суд враховує, що після розірвання шлюбу позивачка іншого житла у власності не має, зареєстрована у спірній квартирі, сторони мають неповнолітню дитину, тому необхідно визнати право приватної власності за кожним на 1/2 частку спірної квартири.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Згідно ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи те, що позовні вимоги задоволені повністю, то з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1000 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.8, 10, 11, 58-61, 88, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

Поділити спільно нажите майно подружжя та визнати за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 право приватної власності за кожним на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 (загальною площею 36,4 кв.м, житловою площею 18,5 кв.м).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1000 (одна тисяча) гривень.

Заочне рішення може бути оскаржене позивачем до апеляційного суду Донецької області через Жовтневий районний суд м. Маріуполя протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Заочне рішення може бути переглянуто Жовтневим районним судом м. Маріуполя за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя О.В. Турченко