Номер провадження: 22-ц/785/3355/15
Головуючий у першій інстанції Поліщук І. О.
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.04.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Решетник М.С.,

за участю: відповідача ОСОБА_3, третьої особи, ОСОБА_4, та їх представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2015 року за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_4, Сьома одеська державна нотаріальна контора, про встановлення фактів постійного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та створення спільної сумісної власності, визначення ступеня участі в створенні спільної сумісної власності та вставлення часток рівними, визнання права власності на ? частку квартиру, як частку у спільної сумісної власності, визнання свідоцтв про право на спадщину за законом недійсними, визнання права власності на частку квартири у порядку спадкування за законом,

в с т а н о в и л а:

У 2008 році ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_8, ОСОБА_7 про встановлення факту шлюбних відносин та визнання права власності на спадкове майно, згодом неодноразово уточнювала предмет позов та склад учасників процесу, й остаточно 23 жовтня 2014 року звернулась до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9 з 27 червня 1970 року до 27 листопада 1989 року, але після розірвання шлюбу продовжувала проживати з ним однією сім'єю без реєстрації шлюбу до його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Вони не перебували в іншому шлюбі, між ними були усталені відносини, які притаманні подружжю, вони були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та спільні витрати. Коли ОСОБА_9 помер вона поховала його, на поховання одержала допомогу, як фактична

дружина. 12 липня 1999 року, під час спільного проживання, вони за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1, яка була оформлена на ОСОБА_9 Її частка у створенні спільної сумісної власності становить половину вартості квартири. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_9 помер й після його смерті відкрилась спадщина на ? частку квартири НОМЕР_1. 17 червня 2005 року її дочка ОСОБА_7 та матір померлого - ОСОБА_8, одержали свідоцтва про право на спадщину за законом по ? частки як спадкоємці першої черги після смерті ОСОБА_9 Цим порушено її право власності на ? частку квартири в спільної сумісної власності із спадкодавцем, тому вказані свідоцтва про право на спадщину повинні бути визнані недійсними. Спадкоємці першої черги ОСОБА_7 та ОСОБА_8 мають право лише на ? частку квартири НОМЕР_1. ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_8 померла, після її смерті відкрилась спадщина на ? частку квартири, спадкоємцем на яку за заповітом є відповідач ОСОБА_3, який має право на цю частку після її смерті.

Посилаючись на ці обставини, та на ст. 17 Закону України "Про власність", ст. ст. 1258, 1259, 1261, 1264, 1268, 1270, 1301 ЦК України, позивачка ОСОБА_6 остаточно просила суд встановити факти її постійного проживання однією сім'єю з ОСОБА_9 без реєстрації шлюбу з 27 листопада 1989 року по день його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 року, та створення спільної сумісної власності між нею та ОСОБА_9 на квартиру АДРЕСА_1, визначити ступень її участі у створенні спільної сумісної власності з ОСОБА_9 та встановити, що їх частки в квартирі є рівними, визнати за неї право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1, як частку у спільній сумісній власності з ОСОБА_9, визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, видані 17 червня 2005 року Сьомою одеською державною нотаріальною конторою на ім'я ОСОБА_8 та ОСОБА_7 по ? частині квартири НОМЕР_1, визнати за ОСОБА_7 право власності на ? частку квартири НОМЕР_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, визнати право власності за ОСОБА_3 на ? частину квартири в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року (т. 1. а.с. 5-7, т. 5, а.с. 138-140126-131).

Відповідачка ОСОБА_7 позов своєї матері ОСОБА_6 визнала в повному обсязі та пояснила, що її батьки ОСОБА_6 та ОСОБА_9 все життя прожили разом, а їхнє розлучення у 1989 році було викликано більш можливістю батька отримати на підприємстві де він працював квартири, ніж тим, що між ними погіршилися стосунки як між подружжям. Мати завжди працювала та мала дохід рівний заробітку батька. Тому її матері ОСОБА_10 належить право на ? частку квартири АДРЕСА_1

Відповідач ОСОБА_3 проти позову заперечував і в своїх поясненнях зазначав, спірна квартира не може бути об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_9, оскільки придбана не під час перебування в шлюбі, позивачка не мала самостійного доходу, необхідного для придбання квартири у рівних з ОСОБА_9 частках.

Третя особа, ОСОБА_4, яка є сестрою ОСОБА_9, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, позовні вимоги не визнала, просила відмовити в їх задоволенні.

Представник третьої особи, Сьомої одеської державної нотаріальної контори, в судове засідання не з'явився.

Рішенням суду першої інстанції у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено (т.5, а.с. 197-201).

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_6 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального і матеріального права, судом не враховано, що факти проживання з ОСОБА_9 однією сім'єю та створення з ним спільної сумісної власності доведені письмовими доказами та свідченнями свідків, яким не дана належна оцінка (т. 5, а.с. 205-209).

В запереченні на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5, просить скаргу відхилити у зв'язку з безпідставністю її доводів.

Позивачка ОСОБА_6 та відповідачка ОСОБА_7 в судове засідання не з'явилися, про розгляд справи сповіщені належними чином. Позивачка ОСОБА_6 звернулась до апеляційного суду з заявою про відкладення розгляду справи у зв'язку з хворобою, але будь-яких доказів у підтвердженні поважності причини неявки в суд не надала, тому законних підстав для задоволення клопотання немає.

За змістом ст. ст. 11, 27 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд.

Тому у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України у даному випадку їх неявка в суд не перешкоджає розглядові справи і не порушує право на доступ до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги позивачки ОСОБА_9, пояснення на апеляцію відповідача ОСОБА_3, третьої особи, ОСОБА_4, та їх представника ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивачки задоволенню не підлягає, оскільки рішення постановлено з дотримання норм матеріального та процесуального права.

За змістом статей 1220, 1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ст. 1222 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ст. 1223 ЦК України).

У статтях 1268, 1269 ЦК України, в редакції чинної на час відкриття спадщини, зазначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно із ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_6 та ОСОБА_9 перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 червня 1970 року по 22 листопада 1989 року (т.1, а.с. 226,227, т.2, а.с. 97-99), мають дочку, відповідачку ОСОБА_7

В 1996 року ОСОБА_9 від Одеської залізниці надали однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 він знявся з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_3 та зареєструвався у квартирі НОМЕР_2 - один, що вбачається з довідки про склад сім'ї (т.1. а.с. 222).

23 березня 2008 року ОСОБА_9 приватизував однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 (т.1, а.с. 222-225).

10 квітня 2008 року він продав вказану квартиру за 26343 грн., що вбачається з договору купівлі-продажу нерухомого майна №98/00031 (т.3, а.с. 46-47). та 14 квітня 1998 року придбав двокімнатну квартиру АДРЕСА_4 житловою площею 27,6 кв.м., загальною площею 43,50 кв.м.

19 червня 1999 року ОСОБА_9 продав вказану квартиру за 4013 грн., що вбачається з договору купівлі-продажу нерухомого майна №23953 (т.3, а.с. 48-49).

Згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна №23968 від 12 липня 1999 року ОСОБА_9 придбав трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 житловою площею 41,1 кв.м., загальною площею 57,8 кв.м., за 42900 грн. (т.1, а.с. 92-99), де був зареєстрований один, що вбачається з довідки про склад сім'ї (т. 3, а.с. 17).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_9 помер (т.1, а.с. 79), після його смерті відкрилась спадщина за законом на спірну квартиру та автомобіль ВАЗ-21063, 1989 року випуску, спадкоємцями першої черги визначились його дочка ОСОБА_7 та матір ОСОБА_8.

З спадкової справи № 33/2005, відкритої Сьомою одеською державною нотаріальною конторою до майна ОСОБА_9, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, вбачається, що з заявами про прийняття спадщину звернулись:

13 січня 2005 року - його дочка ОСОБА_7, яка зазначила в заяві, що інших спадкоємців, у тому числі подружжя, який його пережив, немає,

21 січня 2005 року - його матір ОСОБА_8 (т.1, а.с.77-112).

17 червня 2005 року відповідачка ОСОБА_7 та ОСОБА_8 одержали свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкову квартиру АДРЕСА_1 по ? частині кожному, зареєстрованими в реєстрі за №№3-2625, 3-2628 (т.1, 100-101, 103-104).

27 жовтня 2005 року відповідачка ОСОБА_7 та ОСОБА_8 одержали свідоцтва про право на спадщину за законом на автомобіль ВАЗ-21063, 1989 року випуску, вартістю 7239 грн., по ? частині кожному, зареєстрованими в реєстрі за №№3-4774, 3-4777 (т.1, 108-109, 110-111).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_8, після її смерті відкрилась спадщина на ? частину квартири АДРЕСА_1 при житті, 01 серпня 2008 року, вона залишила заповіт, яким заповідала усе своє майно онуку - відповідачу ОСОБА_3, та позбавила права на спадщину онучку - відповідачку ОСОБА_7 (т.1, а.с. 13).

З спадкової справи № 1599/2008, відкритої Сьомою одеською державною нотаріальною конторою до майна ОСОБА_8, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року, вбачається з заявою про прийняття спадщини звернулись:

28 листопада 2008 року її онук - відповідач ОСОБА_3,

07 квітня 2009 року - відповідачка ОСОБА_7, яку спадкодавець позбавила права на спадщину (т.1, а.с. 243-266, т.5, а.с. 22-68).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2013 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визначення додаткового строку на прийняття спадщини, був визначений додатковий строк для прийняття спадщини ОСОБА_4 після смерті матері - ОСОБА_8 як спадкоємцю, який має право на обов'язкову частку, 17 вересня 2013 року вона звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини (т.5, а.с. 22-68). У зв'язку з тим, що між спадкоємця виник спір свідоцтво про право на спадщину не видавалось.

Колишня дружина спадкодавця - позивачка ОСОБА_6, яка зареєстрована та постійно проживає за адресою: АДРЕСА_5, що вбачається з довідок про склад сім'ї (т.1, а.с. 229, 232), до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщина після смерті ОСОБА_9 у встановлений законом строк не звернулась.

Після розірвання шлюбу з ОСОБА_9, в 1990 року, позивачка ОСОБА_6 знялася з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_3 та зареєструвалась у матері в квартирі АДРЕСА_6. В 1997 році вона з матір'ю отримали двокімнатну квартиру АДРЕСА_5, де 24 листопада 1997 року зареєструвалась (т.1, а.с. 229, 232).

28 лютого 2008 року вона приватизувала вказану квартиру (т.2, а.с. 6, 7-8).

При житті колишнього чоловіка - ОСОБА_9, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, позивачка ОСОБА_6 не оспорювала його право особистої приватної власності на спірну квартиру, після його смерті до 2008 року позивачка не оспорювала права його спадкоємців - дочки ОСОБА_7 та матері ОСОБА_8, у 2007 році спір виник між позивачкою ОСОБА_6, її дочкою ОСОБА_7 з одного боку та ОСОБА_8 з другого боку у зв'язку з перешкодою у користуванні спірною квартирою, а потім у зв'язку з складання нею заповіту, яким остання позбавила відповідачку ОСОБА_7 права на спадкування ? частки спірної квартири після своєї смерті.

У 2008 році позивачка ОСОБА_6 звернулась до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що після розірвання шлюбу вона продовжувала проживати з ОСОБА_9 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 27 листопада 1989 року до його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 року. 12 липня 1999 року, під час спільного проживання за спільні кошти

вони придбали квартиру АДРЕСА_1, яка була оформлена на ОСОБА_9 Її частка у створенні спільної сумісної власності становить половину вартості квартири.

Згідно із ч 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до чч. 1, 3 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Пунктом 4 "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України (2003р.), який набрав чинності з 01 січня 2004 року, передбачено, що Цивільний кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо до цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Положеннями Кодексу про шлюб та сім'ю України, що діяв до 1 січня 2004 року на час придбання спірної квартири, визначалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є спільною сумісною власністю (ч. 1 ст. 22). В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнавались рівними (ч. 1 ст. 28).

У пункті 12 постанови №16 Пленуму "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" від 12 червня 1998 року Верховний Суд України зазначив, що судам слід мати на увазі, що правила статей 22, 28, 29 КпШС не застосовують до спорів про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Такі спори мають вирішуватися згідно з п.1 ст.17 Закону України "Про власність", відповідних норм Цивільного кодексу України і з урахуванням роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України в п. 5 постанови від 22 грудня 1995 р. №20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності".

Згідно із частиною першою статті 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною другою статті 112 ЦК УРСР (1963р.) визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

У пункті 5 постанови № 20 Пленуму "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" Верховний Суд України роз'яснив, що, розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону "Про власність", ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України ; майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону "Про власність"); квартира (будинок),

кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодексу про шлюб та сім'ю. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Аналіз зазначених норм права та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України свідчить про те, що суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 25 грудня 2013 року у справі №6-135цс13, який у відповідності до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

За таких обставин, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачкою ОСОБА_6 не доведено в судовому засіданні переконливими доказами те, що спірна квартира була придбана 12 липня 1999 року внаслідок ведення спільного господарства, побуту, бюджету та спільної праці з спадкодавцем ОСОБА_9 після розірвання шлюбу. Її дочка ОСОБА_7 та матір спадкодавця ОСОБА_8 мали право на спадкування спірної квартири в рівних частках - по ? частки кожна, тому відповідачі не порушили права позивачки на спадщину й у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України вона не має право на його захист судом.

Таким чином, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції виконав всі вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно із законом.

Посилання позивачки ОСОБА_6 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки судом першої інстанції не враховано, що факти проживання з ОСОБА_9 однією сім'єю та створення з ним спільної сумісної власності доведений письмовими доказами та свідченнями свідків, яким не дана належна оцінка, не приймаються до уваги, оскільки вони є помилковими.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачка ОСОБА_6 повинна була довести в судовому засіданні належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог, але не виконала цього процесуального обов'язку.

Так, у підтвердженні своїх вимог позивачка ОСОБА_6 надала суду першої інстанції документи щодо праці в ВАТ "Укртелеком" з 07 лютого 1983 року по 31 березня 2003 року, реалізатором у приватного підприємця ОСОБА_13 з 01 лютого 1995 року по 01 березня 1999 року на ринку "Промринок 7 км", спільні фотознімки з 1989 по 2004 роки, довідку про поховання ОСОБА_9 та були допитані за її ініціативою свідки ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 та ОСОБА_17 та стверджувала, що спірна квартира придбана за 14000 дол. США: 3000 дол. США - залишок відпродажу квартири АДРЕСА_4 5000 дол. США - заощадженими ними, 6000 дол. США - позичені: 3000 дол. США у ОСОБА_18, 3000 дол. США у ОСОБА_15

Суд першої інстанції дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, у тому числі й надані позивачкою, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм належну оцінку та правильно виходив з того, що ці докази не є безспірними, належними та допустимими й не доводять створення спільної власності в рівних частках.

При цьому слід врахувати, що при житті колишнього чоловіка - ОСОБА_9, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, позивачка ОСОБА_6 не оспорювала його право особистої приватної власності на спірну квартиру, після його смерті до 2008 року позивачка не оспорювала права його спадкоємців - дочки ОСОБА_7 та матері ОСОБА_8.

Навпаки, судом першої інстанції з достовірністю встановлено, що спірне майно не було придбане сторонами внаслідок спільної праці, тому підстав для визнання цього майна об'єктом спільної сумісної власності немає.

Твердження позивачки ОСОБА_6 про те, що розірвання шлюбу було фіктивним, спростовується рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 1989 року про розірвання шлюбу за її позовом, яке набрало законної сили з 08 листопада 1989 року, яким встановлено, що з січня 1989 року вони не проживають однією сім'єю та не ведуть спільного господарства у зв'язку з порушенням відповідачем подружньої вірності (т. 2, а.с. 103-105).

Надуманість порушення прав позивачки на спадщину підтверджується і тем, що спір з дочкою ОСОБА_7 відсутній та тим, що остання в заяві про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_9 зазначила, що інших спадкоємців, у тому числі подружжя, який його пережив немає.

Фактично спір виник між позивачкою ОСОБА_6 та ОСОБА_8 після складання нею заповіту, яким остання позбавила відповідачку ОСОБА_7 права на спадкування ? частки спірної квартири після своєї смерті.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування", свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину.

З урахуванням положень ст. ст. 1269, 1270 ЦК України, право на спадщину мають особи, які її прийняли. Разом із тим, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Отже, за наявності умов у спадкоємця для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, позовні вимоги про визнання права на спадщину задоволенню не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів, зокрема в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину.

Згідно із ч. 1 ст. 1270 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

До нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщина після смерті колишнього чоловіка ОСОБА_9 позивачка ОСОБА_6 у встановлений законом строк не звернулась, тому вона вважається такою, що не прийняла її.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

В.Ф. Парапан

Р.Д. Громік