АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Категорія 34
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 липня 2015 року м. Дніпропетровськ

20 липня 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:
головуючого - Петешенкової М.Ю.
суддів - Деркач Н.М., Осіяна О.М.
при секретарі - Самокиші О.В.
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 13 березня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2013 року позивачі звернулися до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 31 березня 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладений договір піднайму №29 щодо надання останньому у тимчасове користування житла, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . За умовами договору відповідач зобов`язався забезпечити збереження квартири, своєчасно здійснювати необхідний поточний ремонт та звільнити квартиру протягом 15 днів з моменту пред`явлення йому відповідної вимоги.

19 вересня 2011 року ОСОБА_2 пред`явив ОСОБА_4 письмову вимогу про звільнення квартири, однак останній звільнив її в примусовому порядку лише 14 серпня 2013 року за рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська.

Згідно акту комісії в складі державного виконавця Красногвардійського ВДВС ДМУЮ та працівників Красногвардійського РВ УМВС в Дніпропетровській області від 14 серпня 2013 року, квартира має незадовільний стан, відсутні раковини в кухні, ванній кімнаті, відсутня батарея в кімнаті. Спричинена матеріальна шкода складає 1 530 грн. Заборгованість по сплаті комунальних платежів складає 186, 41 грн.

В період з жовтня 2011 року по 14 серпня 2013 року вони вимушені були знімати для проживання приміщення АДРЕСА_2 , за договором оренди укладеним з ОСОБА_5 , на що витратили 46 000 грн.

Внаслідок неправомірних дій відповідача їм завдана моральна шкода, яку вони оцінюють у 10 000 грн. кожному.

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 13 березня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 задоволено частково (а.с.53-56).

Суд стягнув з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 1 530 грн., та моральної шкоди 1 000 грн., понесені судові витрати в сумі 487,20 грн., а всього 3 017,20 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить заочне рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі (а.с.88-93).

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а заочне рішення суду залишити без змін з наступних підстав.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема питання про те, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ордером за №499 від 22 червня 1994 року ОСОБА_2 , дружині ОСОБА_6 та доньці ОСОБА_5 надано право на заняття квартири АДРЕСА_3 (а.с.28). В квартирі АДРЕСА_3 зареєстровані позивачі ОСОБА_2 , 1969 р.н. та ОСОБА_7 , 1986 р.н. (а.с.24). 31 березня 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладений договір піднайму № 29 про надання відповідачу у тимчасове користування житла за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.29).

Відповідачем умови договору про забезпечення збереження квартири, своєчасного здійснення необхідного поточного ремонту та звільнення квартири протягом 15 днів з моменту пред`явлення йому відповідної вимоги належним чином не виконані.

ОСОБА_4 звільнив квартиру в примусовому порядку лише 14 серпня 2013 року за рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська.

Відповідно до акту комісії в складі державного виконавця Красногвардійського ВДВС ДМУЮ Грекова А.В., працівників Красногвардійського РВ УМВС в Дніпропетровській області Шарай О.В., ОСОБА_8 , начальника б.упр. в.ч. НОМЕР_1 ОСОБА_9 від 14 серпня 2013 року вбачається, що квартира перебуває у незадовільному стані, відсутні раковини в кухні, ванній кімнаті, відсутня батарея в кімнаті (а.с. 30).

Матеріальна шкода, згідно до квитанцій склала 1 530 грн. Крім того, заборгованість по сплаті комунальних платежів склала 186, 41 грн.

Судом встановлено, що 23 листопада 2011 року між ФОП ОСОБА_10 та ОСОБА_11 укладено договір №1 оренди приміщення (а.с.20-22) предметом якого є приміщення загальною площею не більше 30 кв.м, розташоване по АДРЕСА_4 .

Пунктом 3 вказаного договору встановлено, що за користування об`єктом оренди орендар сплачує орендодавцеві орендну плату у розмірі 2 500 грн. за один календарний місяць, зобов`язання по сплаті орендної плати починається з 01 листопада 2011 року та діє до 31 грудня 2012 року.

Згідно акту приймання - передачі приміщення №1 від 23 листопада 2011 року ОСОБА_11 прийняла у ФОП ОСОБА_10 орендоване приміщення (а.с.19).

28 грудня 2012 року між ФОП ОСОБА_10 та ОСОБА_11 укладено договір №2 оренди приміщення загальною площею не більше 30 кв.м, розташоване по АДРЕСА_4 (а.с.15-17).

3 вказаного договору встановлено, що за користування об`єктом оренди орендар сплачує орендодавцеві орендну плату у розмірі 2000 грн. за один календарний місяць, зобов`язання по сплаті орендної плати починається з 01 січня 2013 року та діє до 31 грудня 2014 року.

Згідно Акту приймання - передачі приміщення №2 від 01 грудня 2013 року ОСОБА_11 прийняла у ФОП ОСОБА_10 орендоване приміщення (а.с.14).

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції обгрунтовано прийшов до висновку про відсутність підстав для відшкодування завданої матеріальної шкоди на користь ОСОБА_1 через відсутність договірних відносин з відповідачем та відмовив у їх задоволенні.
Колегія суддів погоджується з таким вирішенням справи та вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив матеріали справи, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Як передбачено ч.3 ст. 12 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.

В силу п.п.12,14 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2006 року №1081 (далі - Порядок), службові житлові приміщення надаються військовослужбовцям згідно з рішенням командира військової частини, яке погоджується з квартирно-експлуатаційним органом, за місцем проходження ними військової служби. На підставі рішення про надання службового житлового приміщення виконавчий орган районної, міської, районної у місті ради видає спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення. Службове житлове приміщення надається військовослужбовцю на всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним (у тому числі на дружину (чоловіка) і неповнолітніх дітей, які проживають окремо від військовослужбовця в даному або іншому населеному пункті). Члени сім`ї військовослужбовця дають письмову згоду на проживання в службовому житловому приміщенні. Військовослужбовець та повнолітні члени його сім`ї беруть письмове зобов`язання щодо звільнення службового житлового приміщення в передбачених законодавством випадках.

У відповідності зі ст.123 ЖК України, до користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73-76, 79-83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103-106 цього Кодексу.

Статтею 64 ЖК України передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

За змістом норм п.п.19,20,21 вищезазначеного Порядку права членів сім`ї військовослужбовця на користування службовим житловим приміщенням є похідними від права самого військовослужбовця користуватися цим приміщенням.

Відтак, у ОСОБА_1 виникло похідне право користування спірним житлом, оскільки ордер виданий на ім`я її батька ОСОБА_2 на підставі проходженням ним військової служби в Повітряних Силах СРСР.

З огляду на зазначене ОСОБА_2 є наймачем службового жилого приміщення, а також саме ним укладений договір піднайму з ОСОБА_3 № 29 від 31 березня 2006 року, з приводу якого виникли спірні правовідносини.

Таким чином, колегія суддів у відповідності до вимог ст. ст. 212, 214, 315 ЦПК України, перевіривши доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 приходить до висновку про їх безпідставність і необґрунтованість, оскільки ОСОБА_1 була зареєстрована у спірній квартирі як член сім`ї наймача, тому її права користування, як члена сім?ї військовослужбовця є похідними від прав її батька, тим самим неправомірними діями відповідача завдано шкоду батьку апелянта, то і зобов`язання відповідача по відшкодуванню завданої шкоди виникає лише перед ОСОБА_2 у відповідності до ст.23 ЦК України.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з`ясував права та обов`язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.
За викладених обставин, доводи апеляційної скарги не дають підстав для її задоволення, оскільки вони були предметом дослідження у суді першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують та зводяться лише до переоцінки доказів, наведених у рішенні суду.
Відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.
Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -
У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.
Заочне рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 13 березня 2014 року залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: М.Ю. Петешенкова

Н.М. Деркач
О.М. Осіян