УХВАЛА

22 червня 2015 року суддя Солом`янського районного суду м. Києва Кицюк В.С., розглянувши позовну заяву ОСОБА_2 до Комунального комерційного унітарного підприємства «Фінансова компанія «Житло-інвест», Комунального підприємства «Житлоінвестбуд - УКБ», третя особа реєстраційна служба Головного управління юстиції в м. Києві, про визнання права власності на нежитлове приміщення, -

В С Т А Н О В И В:

17.06.2015 позивач звернувся в суд із вищезазначеним позовом.

19.06.2015 відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями відбулося визначення судді з розгляду даного позову та 22.06.2015 матеріали справи отримані головуючим по справі.

Дослідивши позовну заяву, приходжу до висновку, що вона не відповідає вимогам ст. 119 ЦПК України, а відтак її слід залишити без руху.

Так, позивача просить суд визнати за нею право власності на вбудовано-прибудоване нежиле приміщення АДРЕСА_1.

Проте, всупереч імперативним вимогам п.4 ч.2 ст.119 ЦПК України не зазначає ціну позову.

Так, відповідно до п.2 ч.1 ст.80 ЦПК України ціна позову у позовах про визнання права власності на майно визначається вартістю цього майна.

Також звертає на себе увагу і невиконання позивачем вимог п.5 ч.2 ст.119 ЦПК України, оскільки він не викладає обставини, з яких взагалі можна визначити конкретну вартістю спірного майна.

Також всупереч п.3 ч.2 ст.119 ЦПК України не сформульовані чітко позовні вимоги, оскільки відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відтак, вирішуючи питання про можливість відкриття провадження у справі, закон вимагає саме від позивача конкретного викладу резолютивної частини свого звернення до суду.

В контексті зазначених позивачем підстав позову - невиконання своїх зобов`язань відповідачем по договору - є незрозумілим саме вимога про визнання права власності, оскільки для набуття останнього є чітко визначений законом порядок. На обґрунтування ж саме судового захисту ймовірно порушеного, невизнаного або оспорюваного права не викладено згідно п.5 ч.2 ст.119 ЦПК України жодних обставин.

Суд акцентує увагу позивача на вимогах ст.15 ЦК України, згідно яким кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відтак позивач всупереч п.5 ч.2 ст.119 ЦПК України не викладає обставини, на підставі яких можна прийти до висновку про те, яке саме право і чим саме порушено, оспорене або не визнане.

Зміст позовної заяви не містить обставин, які обґрунтовують порушення, невизнання або оспорювання будь-якого цивільного права позивача.

Щодо матеріалів позову, то суд вважає за необхідне звернути увагу позивачів на п.5.27 ч.5 Вимог до оформлення документів ДСТУ 4163-2003 Національного стандарту України Державної уніфікованої системи документації Уніфікована в системі організаційно-розпорядчої документації, яким передбачено, що відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів «Згідно з оригіналом», особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії і проставляють нижче реквізиту 23 (підпис), який скріплюється печаткою із зазначенням на ній найменування відповідної установи. Проте позивачем зазначені вимоги також не дотримані. Розцінюючи додатки до позовної заяви як частину матеріалів позову в розумінні цивільно-процесуального законодавства, суд констатує також порушення позивачем їх оформлення і складання.

Позовна заява не може ґрунтуватися на припущеннях.

Право на звернення в суд не є абсолютним і на цьому неодноразово зауважував Європейський суд з прав людини, оскільки певна визначена процедура звернення за захистом свого порушеного, невизнаного або оспрюваного права повинна бути передбачена нормами національного законодавства. І за таких обставин кожна особа, звертаючись до суду із позовом, повинна його (цього порядку) дотримуватися (рішення «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року, «Де Жуффр де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року)

Дотримання вимог ст.119 ЦПК України при пред`явленні позову в суд є імперативним правилом в тому числі і для суду на предмет перевірки позову і долучених до нього матеріалів і недопущення відкриття провадження і призначення непідготовленої справи (позову) до розгляду.

Згідно ст. 121 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без дотримання вимог, викладених у ст. ст. 119, 120 ЦПК України постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача та надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня отримання позивачем ухвали.

Якщо ж позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк не виконає всі вимоги, позовна заява вважатиметься неподаною і буде повернута позивачеві.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.119-121 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_2 до Комунального комерційного унітарного підприємства «Фінансова компанія «Житло-інвест», Комунального підприємства «Житлоінвестбуд - УКБ», третя особа реєстраційна служба Головного управління юстиції в м. Києві, про визнання права власності на нежитлове приміщення, - залишити без руху.

Роз'яснити позивачеві, що зазначені в ухвалі недоліки ним можуть бути усунені протягом двох днів з дня отримання копії ухвали шляхом подачі позовної заяви в новій редакції.

Якщо у встановлений строк виявлені недоліки не будуть усунуті, заява буде вважатись неподаною та буде повернута позивачу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В.С. Кицюк