Провадження № 22-ц/783/1443/15 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота&nbsp; Т.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Приколоти Т.І.

суддів: Тропак О.В., Федоришина А.В.

при секретарі: Івановій О.О.

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Галицького районного суду м. Львав від 5 грудня 2014 року, у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, про встановлення факту спільного проживання та визнання права власності на майно,-

в с т а н о в и л а :

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львав від 5 грудня 2014 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на ? ідеальної частки автомобіля «Рено», модельного ряду «Лагуна» ДНЗ НОМЕР_3.

Визнано за ОСОБА_4 паво власності на ? ідеальної частки приміщення гаражу НОМЕР_2, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3

В решті позову відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_4

Апелянт просить рішення суду змінити та задовольнити позовні вимоги про встановлення факту спільного проживання сторін однією сім»єю станом на час придбання спірної квартири та визнати за нею право власності на ? частини квартири АДРЕСА_1. В частині інших позовних вимог залишити рішення суду першої інстанції без змін. Вважає, що правовідносини, які виникли до 1 січня 2004 року регулюються КпШС. Зазначає, що з 1998 року вона проживала з відповідачем однією сім»єю. 23 листопада 2002 року шлюб між ними був офіційно зареєстрований. Спірне майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності, придбане ними за спільні кошти.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Судом встановлено, що сторони 23 листопада 2002 року зареєстрували шлюб, про що свідчить копія свідоцтва про одруження серії НОМЕР_4.

Згідно КпШС України, який діяв до 1 січня 2004 року, не передбачено можливості встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а до відносин, які виникли до 1 січня 2004 року застосовуються положення КпШС.

З матеріалів справи, а саме з копії договору купівлі-продажу квартири, укладеного 21 червня 2002 року, вбачається, що ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7- продали, а ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_1, за ціною 32741 грн.

Факт належності спірної квартири на праві приватної власності відповідачу підтверджується також копією реєстраційного посвідчення від 3 липня 2002 року, виданого ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» серії НОМЕР_5 .

Пунктом 5 частини 1 статті 256 ЦПК України передбачено встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. З аналізу зазначеної норми закону слідує, що встановлення цього факту судом можливе у випадку, коли потрібно вирішити питання про поділ спільно набутого майна (стаття 74 СК України).

Відповідно до статті 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України.

Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень СК України зазначено, що цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов'язки визначаються на підставах, передбачених абз. 2 п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3.

Правила ст. ст. 22, 28, 29 КпШС України не застосовуються до спорів про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Такі спори повинні вирішуватися згідно з п. 1 ст. 17 Закону України "Про власність", відповідних норм ЦК України та з урахуванням роз'яснень, що містяться у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 (зі змінами від 15 травня 2006 року).

Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України", спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України "Про власність", відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Згідно із частиною першою статті 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР в редакції 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 " Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності " (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону " Про власність ", ст.22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст.17, ст. 18, п.2 ст. 17 Закону України " Про власність"), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Судом встановлено, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Згідно копії договору купівлі-продажу квартири від 11 червня 2002 року, ОСОБА_3, ОСОБА_8 продали, а ОСОБА_5 купив, належну продавцям на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_2, вартістю 29 186 грн.

На підставі аналізу наявних у справі доказів суд першої інстанції прийшов до висновку, що сторони не перебували на момент укладення договору купівлі-квартири АДРЕСА_1 у зареєстрованому шлюбі, вищевказана квартира була придбана за кошти відповідача.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи.

Відповідно до п.25 Постанова Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

З матеріалів справи, а саме з договору купівлі-продажу гаражу вбачається, що такий укладений 22 червня 2007 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_3, за яким ОСОБА_3 придбано цегляний гараж НОМЕР_2 в гаражному товаристві «Ветеран-2», який розташований за адресою: АДРЕСА_3

Факт належності права власності ОСОБА_3 на згаданий гараж, підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №15274551 від 18 липня 2007 року.

Як вбачається із копії свідоцтва від 30 червня 2004 року, про реєстрацію транспортного засобу, автомобіль марки RENAULT модель LAGUNA р.н. НОМЕР_1, належить на прав власності ОСОБА_3, вказане свідоцтво видане 30 червня 2004 року.

Згідно з ч.1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч.1 ст. 69 СК України, право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з ч.1 ст.71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

З висновком суду слід погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстави для скасування рішення суду відсутні, а тому апеляційну скаргу слід відхилити.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1, ст.307, ст.ст. 308, 313, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львав від 5 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: