Ухвала

іменем україни

22 липня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Коротуна В.М., Нагорняка В.А.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Державної казначейської служби України, Запорізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області про відшкодування майнової та моральної шкоди, за касаційними скаргами заступника прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Державної казначейської служби України на рішення апеляційного суду Запорізької області від 04 березня 2015 року; ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 04 березня 2015 року; Державної казначейської служби України на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 04 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України (далі - ДКС України), Запорізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області (далі - Запорізького МУ ГУ МВС України в Запорізькій області) про відшкодування майнової та моральної шкоди, у якому просив стягнути з Державного бюджету України на свою користь 62 707 грн 85 коп. на відшкодування майнової шкоди та 5 млн грн на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності і незаконним перебуванням під вартою з 27 лютого 2004 року до 11 жовтня 2005 року.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів із рахунку ДКС України на користь ОСОБА_3 500 тис. грн на відшкодування моральної шкоди та 62 707 грн 85 коп. на відшкодування майнової шкоди.

У решті позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 04 березня 2015 року, з урахуванням ухвали цього суду від 25 березня 2015 року про виправлення описки щодо дати ухвалення рішення, рішення суду першої інстанції змінено.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів із рахунку ДКС України у Запорізькій області на користь ОСОБА_3 20 016 грн на відшкодування майнової шкоди та 126 672 грн на відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі заступник прокурора Запорізької області, який діє в інтересах держави в особі ДКС України, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції в частині задоволених позовних вимог, ухвалити у цій частині нове рішення про відмову в задоволенні зазначених позовних вимог, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі ДКС України просить скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних карг, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844964/ed_2014_09_02/pravo1/T030435.html?pravo=1> шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_4/ed_2014_10_14/pravo1/Z026600.html?pravo=1> (далі - Закон), підлягає відшкодування шкода, завдана громадянинові внаслідок, відповідно до п. 1 - незаконного засудження, притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Згідно зі ст. 2 Закону <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_9/ed_2014_10_14/pravo1/Z026600.html?pravo=1> право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2014_10_14/pravo1/Z026600.html?pravo=1>, виникає у випадках, відповідно до п. 2 - закриття кримінальної справи за відсутністю події злочин, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину.

Стаття 11 Закону <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_35/ed_2014_10_14/pravo1/Z026600.html?pravo=1> передбачає обов'язок, у випадку виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до ст. 2 цього Закону <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_9/ed_2014_10_14/pravo1/Z026600.html?pravo=1>, органу, який прийняв рішення, роз'яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди.

Статтею 12 Закону <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_37/ed_2014_10_14/pravo1/Z026600.html?pravo=1>встановлено порядок визначення розміру та відшкодування зазначеної шкоди, а саме: в місячний термін з дня звернення громадянина відповідні органи дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду, які провадили слідчі дії чи розгляд справи, визначають розмір завданої шкоди, про що виносять постанову (ухвалу). У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин, відповідно до положень цивільного процесуального законодавства, може оскаржити постанову відповідного органу до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції.

Згідно із ч. 5 ст. 4 Закону <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_21/ed_2014_10_14/pravo1/Z026600.html?pravo=1> відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до ст. ст. <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_4/ed_2014_10_14/pravo1/Z026600.html?pravo=1>, <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_21/ed_2014_10_14/pravo1/Z026600.html?pravo=1>, ч. ч. 2, <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_15/ed_2014_10_14/pravo1/Z026600.html?pravo=1> ст. 13 Закону <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_39/ed_2014_10_14/pravo1/Z026600.html?pravo=1> громадянинові відшкодовується моральна шкода, розмір якої визначається з урахуванням обставин справи в межах, передбачених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету.

Судом встановлено, що вироком Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 жовтня 2005 року ОСОБА_3 за пред'явленим за ч. 3 ст. 191 КК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1019/ed_2014_10_14/pravo1/T012341.html?pravo=1> обвинуваченням визнано невинним і виправдано. Тим же ж вироком його звільнено з-під варти.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 11 грудня 2005 року вирок суду від 11 жовтня 2005 року скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд, запобіжний захід стосовно ОСОБА_3 не змінено.

Постановою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 22 червня 2006 року кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_3 на підставі ч. 3 ст. 191 КК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1019/ed_2014_10_14/pravo1/T012341.html?pravo=1> направлено для проведення додаткового розслідування.

Постановою слідчого СВ Заводського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області від 16 березня 2009 року кримінальну справу стосовно ОСОБА_3 закрито на підставі ч. 2 ст. 213 КПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1650/ed_2014_10_14/pravo1/T124651.html?pravo=1> у зв'язку з недоведеністю участі обвинуваченого у скоєнні злочину.

Згідно з вищевказаною постановою від 16 березня 2009 року в діях ОСОБА_3 відсутній склад злочину, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1019/ed_2014_10_14/pravo1/T012341.html?pravo=1>, а встановлено склад злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_958/ed_2014_10_14/pravo1/T012341.html?pravo=1>.

Під час подальшого розслідування кримінальної справи встановлено, що ОСОБА_3 не є посадовою особою, участі в крадіжках майна ВАТ «Запоріжсталь» не брав, а також відсутні докази на підтвердження того, що в його діях наявний склад злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_958/ed_2014_10_14/pravo1/T012341.html?pravo=1>, тому кримінальну справу закрито на підставі п. 2 ст. 213 КПК України.

У подальшому постановою прокуратури Запорізької області від 26 вересня 2012 року скасовано як незаконну постанову старшого слідчого СВ Заводського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області від 16 березня 2009 року про закриття кримінальної справи, порушеної за ч. 2 ст. 185 КК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_958/ed_2014_10_14/pravo1/T012341.html?pravo=1> відносно ОСОБА_3, а кримінальну справу направлено прокурору Заводського району м. Запоріжжя для організації додаткового розслідування.

Так, суд дійшов висновку, що із вищевказаної постанови прокуратури Запорізької області не вбачається, з яких підстав постанову слідчого від 16 березня 2009 року визнано незаконною.

Під час розслідування кримінальної справи встановлено, що в діях ОСОБА_3 не встановлено ознак злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_958/ed_2014_10_14/pravo1/T012341.html?pravo=1>, із тих самих підстав, які зазначені у постанові слідчого від 16 березня 2009 року, а саме: ОСОБА_3 не є посадовою особою; участі в крадіжках майна ВАТ «Запоріжсталь» не брав, а тому повторно на підставі п. 2 ст. 213 КПК України за недоведеністю його участі в скоєнні злочину кримінальну справу відносно нього закрито.

Як встановлено судом, постанову про закриття кримінальної справи від 26 жовтня 2012 року позивачем отримано 29 липня 2013 року.

Згідно з листом-відповіддю Заводського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області із заявою про відшкодування шкоди ОСОБА_3 звернувся 15 лютого 2013 року до прокуратури, а до органів слідства вона була направлена 07 березня 2013 року і тому йому було відмовлено у зв'язку з пропуском строку на звернення.

Як зазначив позивач у своєму позові, про постанову від 16 березня 2009 року він дізнався 22 лютого 2010 року, після чого він звернувся до суду з позовом.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30 січня 2013 року, ухваленим у цивільній справі № 0809/3962/2012, позов ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 25 червня 2013 року рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30 січня 2013 року скасовано, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено у повному обсязі з тих підстав, що на час ухвалення рішення судом першої інстанції постанову слідчого про закриття кримінальної справи відносно ОСОБА_3 на підставі ст. 213 КПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1650/ed_2014_10_14/pravo1/T124651.html?pravo=1> скасовано як незаконну і тому вважати незаконними дії органів досудового розслідування немає підстав.

Так, суд дійшов висновку, що станом на час розгляду справи в суді першої інстанції органом прокуратури було скасовано постанову слідчого від 16 березня 2009 року і винесено постанову від 26 вересня 2012 року про скасування постанови від 16 березня 2009 року, але про вказані обставини суд повідомлено не було, в результаті чого судом ухвалено рішення від 30 січня 2013 року без урахування постанови від 26 вересня 2012 року. До суду апеляційної інстанції надано постанову від 26 вересня 2012 року про скасування постанови слідчого від 16 березня 2009 року, що стало підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 30 січня 2013 року. Однак, як встановив суд, на час ухвалення рішення апеляційним судом вже існувала постанова слідчого від 26 жовтня 2012 року про закриття кримінальної справи відносно ОСОБА_3, про яку суд також не було повідомлено.

Згідно з довідкою Запорізького СІЗО від 31 травня 2010 року ОСОБА_3 утримувався у слідчому ізоляторі з 10 березня 2004 року до 11 жовтня 2005 року.

За таких обставин суд дійшов висновку, що позивач незаконно перебував під карним переслідуванням 5 років і 17 днів (із 27 лютого 2004 року до 16 березня 2009 року), з яких 592 дні (із 27 лютого 2004 року до 11 жовтня 2005 року) - під вартою.

Оскільки факт незаконного взяття і тримання під вартою підтверджується вироком суду, тому правильним є висновок суду про наявність підстав, установлених вищевказаним законом, для відшкодування йому завданої шкоди.

При цьому суд правильно зазначив, що оскільки кримінальну справу закрито на досудовому слідстві, то саме відповідний орган досудового слідства у місячний термін з дня звернення громадянина мав витребувати всі необхідні документи, що мають значення для визначення розміру завданої шкоди, і винести відповідну постанову, яку в разі незгоди громадянин має право оскаржити до суду вищої інстанції.

За таких обставин суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача неотриманої заробітної плати у розмірі 39 200 грн 39 коп. за період із 27 лютого 2004 року до 11 жовтня 2005 року на підставі наданої ВАТ «Запоріжсталь» довідки. При цьому врахував, що позивач дотримався форми звернення і строк для звернення із заявою про відшкодування ним пропущено з поважних причин, адже орган досудового слідства своєчасно не повідомив позивача про прийняті постанови.

Стягуючи на користь позивача витрати, понесені у зв'язку з перебуванням в СІЗО, лікуванням та на правову допомогу, суд виходив з того, що ці витрати підтверджені відповідними доказами, а саме: повідомленням ТОВ «Віта Центр» від 01 червня 2010 року про те, що позивач перебуває на диспансерному обліку під наглядом у лікувально-профілактичній установі з 2003 року у лікаря-уролога з діагнозом - хронічний простатит; довідкою аптечного пункту про вартість ліків у період із 01 лютого 2006 року до 16 червня 2009 року у розмірі 1 824 грн 53 коп.; копіями чеків і квитанцій про придбання позивачем ліків на суму 2 947 грн 46 коп.; заявами батьків позивача на ім'я начальника Запорізького СІЗО № 10 за період із березня до грудня 2004 року про передачу ними продуктів харчування на суму 10 282 грн, а з січня до жовтня 2005 року - на суму 10 278 грн.

Крім того, із урахуванням характеру та обсягу страждань, які завдано позивачу внаслідок його тривалості, вимушених змін у житті та стосунках (у зв'язку з арештом його сім'я розпалася, він залишився без дружини та дитини), необхідності витрати зусиль та часу для відновлення попереднього стану, відновлення здоров'я, заподіяними позивачу внаслідок незаконного його тримання під вартою, тривале знаходження під слідством та судом, численне винесення органом розслідування незаконних постанов, суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку про стягнення на його користь 500 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Однак із вказаними висновками суду першої інстанції не погодився апеляційний суд, виходячи з наступного.

Так, апеляційний суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог про відшкодування майнової шкоди у вигляді витрат на лікування та продуктів харчування, які передавали батьки позивачу, у зв'язку з недоведеністю цих вимог.

Зокрема, апеляційний суд виходив з того, що у справі відсутні докази на підтвердження факту погіршення стану здоров'я позивача внаслідок перебування під вартою в СІЗО та причинно-наслідкового зв'язку.

Разом з тим, як встановив апеляційний суд, витрат за отримані від батьків передачі у вигляді продуктів харчування позивач не поніс, тому вказані витрати не підлягають відшкодуванню як майнова шкода у розумінні вимог Закону.

Крім того, стягуючи на користь позивача неотриманий ним заробіток, апеляційний суд виходив з того, що ці позовні вимоги є законними та обґрунтованими, враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи. На обґрунтування висновку про визначення розміру заробітку, суд виходив із відомостей, зазначених у довідці ЗМК «Запоріжсталь» від 11 лютого 2015 року, згідно з якою заробіток позивача за період із лютого 2003 року до січня 2004 року складає 14 338 грн 25 коп., таким чином середньомісячний заробіток позивача складає 1 338 грн 38 коп., тому неотримайни заробіток за період перебування під вартою протягом 19 місяців і 14 днів становить 20 016 грн. При цьому апеляційний суд відхилив як доказ довідку ВАТ «Запоріжсталь» про заробітну плату у розмірі 39 200 грн, адже, на думку апеляційного суду, така заробітна плата є очікуваною і приблизною.

Зменшуючи розмір відшкодування моральної шкоди до 126 672 грн, що складає 104 мінімальних заробітних плат станом на час розгляду справи згідно із Законом України «Про державний бюджет України на 2014 рік», апеляційний суд виходив з того, що позивачем не надано переконливих доказів на обґрунтування доводів про те, що внаслідок неправомірних дій органів досудового слідства значно погіршився стан його здоров'я, порушилися нормальні життєві зв'язки, він зазнав тяжких вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, які потребують значного часу і зусилля для відновлення попереднього стану. При цьому вищевказану грошову суму визнав адекватною компенсацією на відшкодування завданої позивачу моральної шкоди.

Згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до вимог ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів погоджується із висновками суду апеляційної інстанції, які ґрунтуються на нормах закону та наявних у справі доказах.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212, 303 ЦПК України, розглянув всі доводи апеляційних скарг та спростував їх відповідними висновками, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії касаційного розгляду справи недопустимо.

Вищезазначене дає підстави для висновку, що касаційні скарги підлягають відхиленню, а ухвалене у справі рішення суду першої інстанції у незміненій частині та рішення суду апеляційної інстанції - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги заступника прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Державної казначейської служби України, ОСОБА_3, Державної казначейської служби України відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2014 року у незміненій частині та рішення апеляційного суду Запорізької області від 04 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов
Судді: В.М. Коротун

В.А. Нагорняк

І.К. Парінова

О.В. Ступак