У Х В А Л А

2 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Романюка Я.М., Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, про перегляд рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 листопада 2014 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 25 березня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 червня 2015 року в справі за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25 березня 2015 року, позов задоволено: стягнуто з ОСОБА_4 на користь публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») заборгованість за кредитним договором у розмірі 2 млн 64 тис. 838 грн 91 коп. та заборгованість по сплаті процентів за користування кредитом у розмірі 1 млн 582 тис. 814 грн 85 коп., вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 червня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, відхилено, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 25 березня 2015 року залишено без змін.

У серпні 2015 року до Верховного Суду України звернувся ОСОБА_4, від імені якого діє ОСОБА_5, з заявою про перегляд рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 листопада 2014 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 25 березня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 червня 2015 року з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального та процесуального права, а саме статей 254, 256 - 258, 261, 1050 ЦК України та статей 27, 31, 79, 303 ЦПК України.

Для прикладу заявник надав ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 травня, 15 жовтня 2013 року, 28 травня 2014 року, а також постанови Верховного Суду України від 19 березня та 29 жовтня 2014 року (справи № 6-20цс14, 6-169цс14).

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ.

Постановляючи ухвалу від 24 червня 2015 року, про перегляд якої подано заяву, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій, що оскільки боржник взяті на себе зобов'язання за кредитним договором не виконує, у зв'язку з чим утворилась заборгованість по сплаті кредиту та процентів за його користування, то на підставі статей 530, 536, 553, 554, 1050, 1054 ЦК України ця заборгованість підлягає стягненню з боржника. При цьому судом апеляційної інстанції зазначено, що відповідач ОСОБА_4 був належним чином повідомлений про день та час розгляду справи в суді першої інстанції, тому не був позбавлений можливості звернутися з заявою про застосування судом позовної давності, у зв'язку з чим його твердження про незастосування судом позовної давності є безпідставними.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 травня 2013 року, наданою заявником для порівняння, суд касаційної інстанції керуючись положеннями статті 338 ЦПК України скасував рішення суду апеляційної інстанції, а справу направив на новий розгляд до апеляційного суду, зазначивши, що у порушення норм процесуального права судом: не враховано, що пеня нарахована позивачем на всю суму заборгованості, в той час, коли згідно зі статтею 258 ЦК України до вимог про стягнення пені застосовується позовна давність в один рік; не встановлено розміру заборгованості боржника за кредитним договором.

Зазначена ухвала суду касаційної інстанції не є прикладом неоднакового правозастосування, оскільки в ній не міститься правова позиція щодо спірних правовідносин, а вказується на допущені судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права, зокрема апеляційним судом не встановлено обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відмовляючи у відкритті касаційного провадження, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 15 жовтня 2013 року зазначив, що суди попередніх інстанцій обґрунтовано відмовили в задоволенні позову банку до боржника про стягнення заборгованості за кредитним договором згідно зі статтями 257, 267 ЦК України та статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» на підставі заяви відповідача про застосування строків позовної давності.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 травня 2014 року, наданій заявником для порівняння, суд касаційної інстанції зазначив, що виходячи з положень статті 266, частини другої статті 258 ЦК України стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах загального строку позовної давності за основною вимогою, тому встановивши, що розмір пені нараховано за період більше одного року перед зверненням банку до суду, керуючись положеннями статті 338 ЦПК України скасував рішення суду апеляційної інстанції, а справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, при цьому зазначив, що апеляційний суд за наявності клопотання відповідачки про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення пені дійшов передчасного висновку про підставність позову в цілому.

У судових рішеннях, наданих заявником для порівняння, та у судовому рішенні про перегляд якого подано заяву, встановлено різні обставини справи, що не є неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Постанови Верховного Суду України від 19 березня та 29 жовтня 2014 року (справи № 6-20цс14, 6-169цс14), прийняті за результатами розгляду заяв про перегляд Верховним Судом України судового рішення суду касаційної інстанції з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, не є судовими рішеннями суду касаційної інстанції, тому не можуть бути прикладами неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, передбачених пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України.

Доводи, які наведені в заяві, щодо порушення норм процесуального права (ст. 27, 31, 303 ЦПК України) не свідчать про наявність підстав для перегляду судових рішень згідно вимог пункту 2 частини першої статті 355 ЦПК України

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором за заявою ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, про перегляд рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 листопада 2014 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 25 березня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 червня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Я.М. Романюк

А.Г. Ярема