22-ц/775/402/2015(м)
Головуючий у 1 інстанції Мельник І.Г.
Категорія 5 Доповідач Мальцева Є.Є.
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

15 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого - Мальцевої Є.Є.,

суддів - Соломахи Л.І., Канурної О.Д.,

при секретарі - Брежнєві Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження власністю шляхом виселення, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на ? частину квартири, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 09 лютого 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

В квітні 2014 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання договору найму жилого приміщення в квартирі АДРЕСА_1 та виселення його з квартири без надання іншого жилого приміщення.

З урахуванням уточнення позовних вимог, остаточно просила усунути їй перешкоди в користуванні та розпорядженні її майном - спірною квартирою - шляхом виселення відповідача. В обґрунтування позову вказувала, що є власником спірної квартири, в якій проживала разом із колишнім чоловіком - відповідачем по справі. З середини жовтня 2012 року вона не має можливості користуватися своїм житлом, змушена орендувати квартиру, оскільки проживання з відповідачем неможливе. Він систематично порушує правила сумісного проживання: зловживає спиртними напоями, вчинює фізичне та психічне насильство до неї та її дочки-інваліда, влаштовує скандали. Посилаючись на вимоги ст.116 Житлового Кодексу України, просила виселити відповідача з спірної квартири.

Відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив визнати за ним право власності на ? частину спірної квартири АДРЕСА_1. Посилався на те, що з вересня 2005 року проживав з ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу. 12 липня 2007 року продав свою власну квартиру АДРЕСА_2 У зв'язку із тим, що мав борги по кредиту, 01 серпня 2007 року купив спірну квартиру на ім'я ОСОБА_3, і в цій квартирі він зареєстрований і проживає. В 2008 році він уклав шлюб із позивачем, удочерив її дочку. В 2013 році сторони розірвали шлюб, припинили сімейні відносини. ОСОБА_2 вважає, що спірна квартира була придбана сторонами під час фактичних шлюбних відносин, тому є спільною сумісною власністю, і він має право на ? частину квартири.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 жовтня 2014 року позови об'єднані в одне провадження.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 09 лютого 2015 року у задоволенні вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження власністю шляхом виселення відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 задоволені, визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_3.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 243,6 грн..

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить скасувати рішення та ухвалити нове про повне задоволення її вимог та про відмову в зустрічному позові ОСОБА_2 про визнання права власності на ? частину спірної квартири. Посилається в скарзі на порушення норм матеріального та процесуального права, необґрунтованість судового рішення, вказує, що судом нез'ясовані обставини, що мають істотне значення для справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_3 та її представника адвоката ОСОБА_4, які просили апеляційну скаргу задовольнити, заперечення відповідача ОСОБА_2 та його представника адвоката ОСОБА_5, які просили відхилити апеляційну скаргу, залишити рішення суду першої інстанції без змін, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Згідно зі ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права і не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги ОСОБА_3 про виселення відповідача не підлягають задоволенню, оскільки не доведені належним чином, і позивачем не надано підтверджень систематичних порушень з боку відповідача правил співжиття в одній квартирі і безрезультатності заходів запобігання і громадського впливу на нього. Разом із тим, суд вважав обґрунтованими вимоги зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання з ним права власності на ? частку спірної квартири, оскільки він належним чином підтвердив в суді факт сумісного проживання з ОСОБА_3 у шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу на час придбання на її ім'я спірної квартири, що дає йому право претендувати на частину вказаного майна.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитись, оскільки вони відповідають обставинам справи та вимогам матеріального і процесуального права.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що з 2005 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживали сумісно у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу. Шлюб сторони зареєстрували 20 червня 2008 року ( т.1 а.с.8). Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя 07 лютого 2013 року шлюб між ними розірваний (т.1 а.с.17).

Зі справи також вбачається, що ОСОБА_2 на праві власності належала квартира АДРЕСА_2, право власності на яку він набув в порядку спадкування (т.1 а.с.57-59) .

12 липня 2007 року ОСОБА_2 продав вказану квартиру за 22511 грн, договір купівлі-продажу був нотаріально посвідчений. (т.1 а.с.83).

Як вбачається з нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 01 серпня 2007 року, ОСОБА_3 за 12458 грн купила у ОСОБА_6 та ОСОБА_7 спірну квартиру АДРЕСА_3 (т.1 а.с.9-10).

Допитана в суді першої інстанції свідок ОСОБА_8, яка як ріелтор готувала покупку спірної квартири, підтверджувала, що ОСОБА_2 продав свою квартиру і вложив гроші від продажу у купівлю спірної квартири. Їй було відомо, що він проживає у фактичних шлюбних стосунках із ОСОБА_3, і свідок роз'яснювала йому наслідки оформлення права власності на особу, з якою він не перебуває у зареєстрованому шлюбі, але у зв'язку з борговими зобов'язаннями перед банком він наполягав на оформленні купівлі квартири саме на ім'я ОСОБА_3, хоча завдаток оплачував він, і гроші по договору купівлі-продажу спірної квартири фактично платив ОСОБА_2.

Також в суді першої інстанції обставини щодо проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу на час придбання спірної квартири, і придбання її за кошти відповідача підтвердили свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12. Свідок ОСОБА_13, допитана за клопотанням позивача, не спростувала даних обставин.

Встановлені судом обставини достатньо підтверджені письмовими доказами. Так, з паспорта ОСОБА_3 вбачається, що вона з 10.10.2006 року була зареєстрована за адресою АДРЕСА_2, що належала ОСОБА_2 на праві власності. 10.07.2007 року вона знята з реєстрації за цією адресою, і з 28.08.2007 року зареєстрована у спірній квартирі. (т.1 а.с.6)

В свою чергу, в паспорті ОСОБА_2 є відмітка про те, що він з 24.03.1998 року був зареєстрований за адресою АДРЕСА_2. Знявся з реєстрації з даної адреси 10.07.2007 року і 30.08.2007 року зареєстрований за адресою спірної квартири. (т.1 а.с.55-56).

Позивач, стверджуючи, що перебувала з ОСОБА_2 у фактичних шлюбних відносинах приблизно місяць до реєстрації шлюбу в 2008 році, ані в суді першої інстанції, ані апеляційному суду не надала переконливих пояснень причин, чому вона була зареєстрована у квартирі відповідача з 2006 року, і у зв'язку із чим вона зареєструвала відповідача у власній спірній квартирі після її придбання.

Також зі справи вбачається, що в 2010 році ОСОБА_2 удочерив дитину ОСОБА_3. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя від 26.01.2010 року було задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, стягнуто аліменти з останнього на утримання дитини ОСОБА_3 в розмірі ? частини доходу відповідача. Обгрунтовуючи вимоги про стягнення аліментів з ОСОБА_2, ОСОБА_3 вказувала у позовній заяві, що перебувала у цивільному шлюбі з ОСОБА_2, і тільки 20.06.2008 року зареєструвала даний шлюб, що не заперечував відповідач, який визнав позов.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 24.02.2014 року був виключений запис про ОСОБА_2 як про батька дитини ОСОБА_3 з актового запису про народження, він був звільнений від обов'язку утримувати дитину (т.1 а.с.17а-18).

Відповідно до положень ч.2 ст.21 СК України проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Разом з тим ст.74 СК України встановлено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Як свідчить аналіз змісту ст.74 СК України, це положення може розглядатися лише як загальне правило. Проживання жінки та чоловіка однією сім'єю без державної реєстрації шлюбу є підставою для виникнення у них права спільної сумісної власності на майно, набуте за час спільного проживання.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року зазначено, що при застосуванні ст..74 СК України, яка регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Прийнявши до уваги викладене, проаналізувавши докази по справі, суд першої інстанції дійшов до висновку, що сторони на час придбання спірній квартири перебували у фактичних шлюбних відносинах.

Статтею 60 Сімейного Кодексу України визначені підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя, так у відповідності до ч.1 цієї статті, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку, доходу. У відповідності до ч. 2 вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.2 статті 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Згідно з положеннями ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як встановлено п.п.2,4 ст. 65 СК України, при укладені договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач не спростувала вимоги зустрічного позову ОСОБА_2 щодо обставин купівлі спірного майна, не довела обставин купівлі квартири за свої особисті кошти. Оскільки суд вважав доведеним факт проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу на час придбання спірної квартири, то визнав обґрунтованими вимоги ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на ? частину вказаного майна.

Згідно із ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст.57-60 ЦПК України.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що вирішуючи позов ОСОБА_2, суд першої інстанції достатньо повно, всебічно та об'єктивно перевірив доводи сторін, з'ясував, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги зустрічного позову про визнання за ним права власності на частину спільного сумісного майна, якими доказами вони підтверджуються, заперечення позивача за основним позовом, і дійшов до правильного висновку про задоволення вимог ОСОБА_2.

Тому неможливо не погодитися із висновками суду й про те, що ОСОБА_3 під час розгляду справи не надано суду будь-яких належних і об'єктивних доказів, які б свідчили про те, що вона придбала спірну квартиру за власні кошти та в сумі, яка вказана у наданій нею розписки, складеної для неї продавцями спірної квартири, оскільки вона не оспорювала нотаріально посвідчений договір купівлі спірної квартири в частині вартості предмету продажі.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду є незаконним у зв'язку із тим, що в зустрічному позові ОСОБА_2 не міститься вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, і тому суд також не встановлював такий факт, оскільки з оскаржуваного рішення вбачається, що судом проаналізовані надані сторонами докази, і, у зв'язку із вирішенням спору про спільну сумісну власність, факт проживання сторін у фактичних шлюбних відносинах встановлений.

З цих же підстав неможливо й погодитись із твердженням апелянта про те, що неможливо робити висновки про спільний бюджет сторін для встановлення факту проживання у фактичних шлюбних відносинах в той час, як жодна з сторін не працювала на час придбання спірної квартири, не мала доходи, що виключає саму можливість існування спільного бюджету родини. Такі доводи не мають правового значення по справі, оскільки ОСОБА_2 надав суду достатні і неспростовні докази придбання спірної нерухомості за кошти від продажу свого житла.

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_2 не довів, що він за власні кошти, виручені від продажу власного житла, купив спірну квартиру, оскільки 12.07.20007 року продав свою квартиру за 22511 грн, а вартість спірної складає 33 000 доларів США, суперечать матеріалам справи, з яких вбачається, що спірна квартира 01.08.2007 року куплена за 12458 грн, тобто, за меншу суму, ніж була продана власна квартира ОСОБА_2, і позивач не навела доказів на спростування таких обставин.

Не мають правового значення для вирішення справи посилання апелянта на те, що спірна квартира куплена не в період реєстрації ОСОБА_3 в квартирі відповідача з 10.10.2006 року по 10.07.2007 року за адресою АДРЕСА_2, яку він продав 12.07.2007 року, оскільки судом у справі повно і об'єктивно встановлені обставини придбання спірної квартири під час проживання сторін у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу.

Не є слушними доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції безпідставно не прийнятий до уваги акт обстеження матеріально-побутових умов ОСОБА_3, складений головою комітету самоорганізації населення «Азовстальський» від 20.11.2007 року, в якому в склад її родини не включений відповідач, оскільки спростовані поясненнями колегії суддів самої ОСОБА_3, яка пояснила, що зверталася за складанням даного акту з конкретною метою для отримання матеріальної допомоги на лікування доньки. (т.1 а.с.168). З оскаржуваного рішення вбачається, що даний акт був досліджений судом першої інстанції і врахований при сукупній оцінці доказів, наданих сторонами.

Також не може вплинути на правильність рішення довід апеляційної скарги про зазначення в історії розвитку дитини позивача адреси місця проживання дитини, оскільки ніяк не спростовують обставин, на які посилався в зустрічному позові ОСОБА_2.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не приводять колегію суддів до іншого висновку щодо вирішених судом вимог зустрічного позову.

Розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядження своїм майном - квартирою - шляхом виселення відповідача з спірної квартири, суд виходив з того, що позивачка посилалася на положення ст. 116 ЖК України.

Згідно зі ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу. вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Зі справи вбачається, що позивач не довела належним чином підстав для виселення відповідача, на які посилалася в позові, оскільки не надала суду доказів, які у відповідності до роз'яснень п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», підтверджували б систематичні порушення з боку відповідача правил співжиття в одній квартирі і безрезультатності заходів запобігання і громадського впливу на нього.

Доводи апеляційної скарги про незаконність рішення у зв'язку із тим, що позивач надала достатньо доказів систематичного порушення відповідачем правил сумісного проживання, у зв'язку із чим вона зверталася до правоохоронних органів, і була змушена виселитися з спірного житла, а суд першої інстанції не надав їм оцінки, нічим не підтверджені, є суб'єктивним твердженням апелянта, і спростовуються матеріалами справи.

Згідно із ч.1 ст. 213, ч.2 ст. 308 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним, обґрунтованим і справедливим.

Відповідно до ч.3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а, відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів у їх сукупності.

На виконання вимог зазначених норм процесуального права суд першої інстанції з достатньою всебічністю, повнотою та об'єктивністю дослідив безпосередньо у судовому засіданні всі наявні у справі докази в їх сукупності, дав їм належну оцінку, а тому дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову про виселення ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі позивачем не наведено доводів та фактів, які б не були предметом дослідження суду першої інстанції, або вплинули б на правильність його висновків та належали б до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує прийняття апеляційним судом рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів, переглядаючи справу в межах апеляційного оскарження та заявлених позовних вимог, підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачає, у зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.307,308 ,313,314 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 09 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді :