Апеляційний суд Житомирської області
Справа №273/2122/13-ц Головуючий у 1-й інст. Ковалик Ю. А.
Категорія 27 Доповідач Трояновська Г. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Миніч Т.І., Павицької Т.М.

при секретарі Ковальській Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра»,ОСОБА_1 про визнання недійсним договору поруки

за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Баранівського районного суду Житомирської області від 06 серпня 2014 року,-

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ПАТ«КБ «Надра» звернулось до суду з названим позовом. В обґрунтування вимог позивач зазначав, що 28.12.2007 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 535/П/42/2007-840, за умовами якого відповідач отримав кредит в розмірі 274 320,00 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом з розрахунку 12,99 % на рік з кінцевим терміном повернення кредиту 12.12.2032 року. Нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється за фактичну кількість днів у періоді на залишок заборгованості. В забезпечення своєчасного виконання зобов»язань за кредитним договором того ж дня між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, згідно з умовами якого ОСОБА_2 відповідає по кредитному договору за невиконання позичальником кредитних зобов»язань у тому ж розмірі, що і позичальник. Оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не виконують зобов"язання належним чином, ПАТ КБ «Надра» просило стягнути з них на свою користь в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором № 535/П/42/2007-840 від 28.12.2007 року у розмірі 3 962 144,65 грн. та понесені судові витрати в розмірі 3 441,00 грн.

У грудні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до ПАТ «КБ«Надра», ОСОБА_1 про визнання недійсним договору поруки. Вимоги обґрунтовувала тим, що їй було відомо, що її чоловік ОСОБА_1 збирав документи для оформлення кредитного договору, для заповнення анкетних даних йому були потрібні її особисті дані, однак про існування договору поруки від 28.12.2007 року їй відомо нічого не було, про його існування вона дізналася, коли отримала копію позовної заяви з додатком. Зазначає, що з договору поруки вбачається, що він був укладений в м. Бориспіль Київської області, однак дане посилання не відповідає дійсності, оскільки вона взагалі ніколи не була в м. Борисполі, підпис, який міститься на договорі поруки їй не належить.

Рішенням Баранівського районного суду Житомирської області від 06 серпня 2014 року позов ПАТ КБ «Надра» задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Надра» 3 962 144,65 грн. заборгованості за кредитним договором в солідарному порядку. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Надра» сплачений позивачем судовий збір в сумі по 1720,00 грн. з кожного. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ПАТ «КБ «Надра», ОСОБА_1 про визнання недійсним договору поруки відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять скасувати рішення суду, зменшивши розмір пені за прострочення строків виконання зобов»язань та штрафу за прострочення строків сплати мінімального необхідного платежу. Зазначають, що судом не було взято до уваги подані ними заперечення щодо безпідставного нарахування банком пені та штрафу. Вказують, що розмір пені та штрафу є надзвичайно високим в порівнянні з розміром заборгованості за кредитом, а тому підлягає зменшенню. Окрім того ОСОБА_1 не працює у зв»язку з тим, що на даний час перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації, має на утримання двох неповнолітніх дітей, сім»я перебуває у скрутному матеріальному становищі.

Рішення суду першої інстанції в частині зустрічного позову не оскаржується, а тому в апеляційному порядку не переглядається.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виходячи з положень статей 610, 612, 625, 629 ЦК України - договір є обов'язковим до виконання; порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання; боржник вважається таким, що прострочив, якщо не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором та не звільняється від відповідальності за неможливості виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитними договорами банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову, виходив із того, що відповідачами порушено взяті на себе зобов"язання по кредитному договору, грошові кошти банку не повертаються, вимоги про стягнення боргу підтверджені наданими суду письмовими доказами.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.

Судом встановлено, що 28 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Надра» /правонаступником якого є ПАТ КБ „Надра"/ та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 535/П/42/2007-840, за умовами якого Банк надав позичальнику кредит в сумі 274 320,00 дол. США на строк з 28.12.2007 року по 12.12.2032 року із сплатою 12,99% відсотків річних за користування кредитними коштами /а.с.7-11/.

В забезпечення виконання зобов"язання за вказаним кредитним договором між Банком та ОСОБА_2 28.12.2007 року було укладено договір поруки, відповідно до умов якого остання взяла на себе обов"язок нести перед Банком солідарну з позичальником відповідальність за невиконання ним /позичальником/ зобов"язань за кредитним договором №535/П/42/2007-840. Згідно умов договору поруки поручитель відповідає за виконання зобов"язань позичальником за кредитним договором в тому ж розмірі, що і позичальник /а.с.12-13/.

Крім того, кредитний договір №535/П/42/2007-840 від 28.12.2007 року був забезпечений договором іпотеки від 28.12.2007 року, предметом якого стала належна на праві власності ОСОБА_1 земельна ділянка площею 0,6008 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1/а.с.86-87/.

Відповідно до умов кредитного договору, викладених в п.п. 3.3.2, 3.3.3 ОСОБА_1 зобов»язаний повертати кредит і сплачувати нараховані відсотки щомісячно, до 10 числа поточного місяця, при цьому щомісячний платіж повинен складати суму не меншу, ніж зазначена в п. 3.3.1 (4 120 доларів США) кредитного договору /а.с.7/.

Відповідно до п. 4.2.4 кредитного договору Банк має право вимагати від позичальника дострокового виконання зобов»язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків та інших платежів, передбачених кредитним договором, якщо він не вносить чергові мінімально необхідні платежі щомісячно у передбачені договором терміни/а.с.8/.

Відповідно до п.5.2 кредитного договору у разі прострочення позичальником строку сплати мінімально необхідного платежу по погашенню кредиту, він сплачує Банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на час виникнення заборгованості, від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення.

Відповідно до п. 5.3 кредитного договору у разі порушення позичальником вимог п.4.3. кредитного договору, позичальник зобов»язаний сплатити Банку штраф у розмірі 10% від суми кредиту, визначеної у п.1.1 кредитного договору, за кожен випадок.

ОСОБА_1 свої зобов»язання за кредитним договором не виконував, що підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором, а тому у Банку виникло право на дострокове стягнення суми кредиту та нарахування штрафних санкцій /а.с.14-15/.

Згідно розрахунку Банку заборгованість за кредитом станом на 27.05.2013 року становить 495 701,82 дол. США, в тому числі заборгованість за кредитом (тіло) - 270 385,38 дол. США, заборгованість по відсотках за користування кредитом - 165 686,78 дол. США, пеня за прострочення строків виконання зобов»язань - 32 197,66 дол. США, штраф за прострочення строків сплати мінімально необхідного платежу - 27 432,00 дол. США, що за курсом Національного Банку України станом на 27.05.2013 року /799,30 грн. за 100 дол. США/ становить 3 962 144,65 грн., в тому числі заборгованість за кредитом /тіло/ - 2 161 190 грн.34 коп., заборгованість по відсотках за користування кредитом -1 324 334 грн.41 коп., пеня за прострочення строків виконання зобов»язань - 257 355 грн. 92 коп., штраф за прострочення строків сплати мінімально необхідного платежу - 219 263 грн.98 коп.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував до цих правовідносин норми матеріального права, які їх регулюють, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм процесуального права, дійшовши обґрунтованого висновку, що позичальник належним чином не виконує умови кредитного договору, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню із відповідачів.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивачем проведено розрахунок пені за прострочення сплати мінімального платежу за період з 27.05.2012 року по 26.05.2013 року, штраф обраховано відповідно до п. 5.3 кредитного договору /а.с.14-15/.

Зазначений розрахунок позивача стороною відповідача не спростовано.

Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

У п. 27 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що положення ч. 3 ст. 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, які мають іншу правову природу.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 брав участь у судових засіданнях в суді першої інстанції, заяви про зменшення пені до суду не подавав, обставини для зменшення пені не наводив, доказів не надавав.

Посилаючись в апеляційній скарзі на правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду України від 03.09.2014 у справі № 6-100цс14, відповідачі просили зменшити розмір пені та штрафу, посилаючись на те, що сума неустойки є надзвичайно високою порівняно з основною сумою заборгованості.

Проте, доводи апеляційної не відповідають фактичним обставинам справи.

Так, вказаним правовим висновком Верховного Суду України визначено, що у разі якщо розмір неустойки значно більший від розміру боргового зобов'язання, то є підстави для застосування норми ч.3 ст.551 ЦК України.

У даній справі розмір заборгованості за кредитом разом із заборгованістю за відсотками становить 3 485 524,75грн., а сума неустойки - 476 619,90грн., що спростовує доводи в апеляційній скарзі про необхідність застосування положень ч.3 ст.551 ЦК України з цих підстав.

Додані до апеляційної скарги свідоцтва про народження двох дітей та участь, яку ОСОБА_1 брав у антитерористичній операції на сході країни, не впливають на правильність ухваленого судом першої інстанції рішення.

Так, розрахунком заборгованості за кредитним договором від 28.12.2007 року підтверджується, що ОСОБА_1 проводив оплату кредиту лише до листопада 2008 року, до того ж в сумі, меншій мінімально необхідного щомісячного платежу /а.с.14/. Починаючи з грудня 2008 року жодної суми проплати на погашення кредиту позичальником не здійснено /строк позовної давності визначено сторонами у 10 років /п.7.3.Догору/.

Доказів про те, що ОСОБА_1 працював, а мобілізація вплинула на його можливість працювати та заробляти гроші, а відтак, погашати кредит, про що йдеться в апеляційній скарзі, матеріали справи не містять.

А тому, враховуючи низький ступінь виконання зобов"язання боржником, відсутність доказів про його тяжкий матеріальний стан, а також, враховуючи інтереси не лише боржника, а й банку, який надав кредит відповідачу у доларах США, а просить стягнути суму кредиту у гривнях з розрахунку 7,99грн.за 1 долар, хоча курс долара по відношенню до національної валюти значно зріс, що є загальновідомою обставиною, колегія суддів вважає, що вимоги, наведені в апеляційній скарзі про зменшення неустойки, є безпідставними.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення на підставі наданих сторонами та досліджених у судовому засіданні доказів, на які посилаються сторони як на підставу своїх вимог і заперечень.

Рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Баранівського районного суду Житомирської області від 06 серпня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді