Справа № 165/1429/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Василюк А.В
Провадження № 22-ц/773/20/15 Категорія: 39 Доповідач: Карпук А. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Карпук А.К.,

суддів - Стрільчука В.А., Здрилюк О.І.,

при секретарі - Шугаловій О.М.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, Нововолинської міської ради про визнання права власності на спадкове нерухоме майно за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4, поданою від її імені представником ОСОБА_3 на заочне рішення Нововолинського міського суду від 23 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4, Нововолинської міської ради про визнання права власності на спадкове майно - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1. Покликався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько - ОСОБА_5 На випадок смерті він склав заповіт, яким усе належне йому майно заповів йому - ОСОБА_1

Указаний житловий будинок належав батькові ОСОБА_5 та матері ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності, як подружжю.

Матір ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2, спадщину після неї прийняв ОСОБА_5, який проживав з матір'ю на час смерті.

Вважає, що відповідач ОСОБА_4 не має права на спадкування на підставі ст. 1266 ЦК України, оскільки заповіт складений на його користь.

Державним нотаріусом йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на будинок. Тому просив визнати за ним право власності на указане спадкове майно.

Рішенням Нововолинського міського суду від 23 вересня 2014 року позов задоволено. Постановлено визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

В поданій на рішення суду апеляційній скарзі відповідач просить дане рішення скасувати як незаконне, прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що спірне будинковолодіння належало на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина, яку прийняв, вступивши у фактичне володіння спадковим майном її чоловік ОСОБА_5, а після його смерті право на спадкування на підставі заповіту належить позивачу, який у шестимісячний строк звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.

Такий висновок суду є правильним.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про смерть останнього (а.с. 9). Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 16 грудня 2013 року встановлені родинні відносини між позивачем ОСОБА_1 та спадкодавцем ОСОБА_5 (а.с. 100-101).

19 липня 2013 року ОСОБА_5 склав заповіт, посвідчений держаним нотаріусом Нововолинської ДНК Бобак О.І., відповідно до якого все належне йому майно він заповів своєму синові ОСОБА_1 (а.с. 8).

Підтвердженням того, що ОСОБА_5 був забудовником житлового будинку за вищевказаною адресою є договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності (а.с. 10) та рішення виконкому Нововолинської міської ради від 25 січня 1959 року про надання земельної ділянки для індивідуального будівництва (а.с. 11).

У 1989 році спадкодавцю було надано дозвіл на реєстрацію побудованої літньої кухні, що підтверджується записами в будівельному паспорті на забудову земельної ділянки (а.с. 12-14).

Також, ОСОБА_5 надано дозвіл провести добудову до індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1, а також зареєструвати побудовану на земельній ділянці літню кухню, що підтверджується копією виписки з протоколу засідання виконавчого комітету Нововолинської міської ради від 15 березня 1989 року №75 (а.с. 15).

Житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 належав на праві спільної сумісної власності подружжя батькам позивача - ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які з 05 червня 1955 року перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с. 68).

Згідно з ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, який діяв на момент відкриття спадщини) після смерті ОСОБА_6 при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Відповідно до статті 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Наведені правові норми, які діяли на час виникнення спірних правовідносин, та встановлені обставини справи, свідчать про те, що після смерті ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 22) належну їй на праві власності 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями успадкував її чоловік ОСОБА_5, фактично вступивши у володіння спадковим майном.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер (а.с. 9). Після його смерті спадкоємець ОСОБА_1 у встановлений законом строк подав заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори. Однак, постановою нотаріуса йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв'язку з відсутністю у спадкодавця правовстановлюючих документів на нерухоме спадкове майно (а. с. 23, 29).

Згідно ст. ст. 1223 ч. 1, 1269 ч. 1 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Зазначені обставини справи та вказані правові норми дають підстави зробити висновок про те, що позивач, як особа, що визначена у заповіті та прийняла спадщину, має право на спадкування після смерті спадкодавця ОСОБА_5 всього належного майна, тобто будинковолодіння по АДРЕСА_1.

Саме такі висновки вірно були зроблені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Доводи апеляційної скарги про сумнівність заповіту спростовуються рішенням Нововолинського міського суду від 06 лютого 2015 року, залишеним без змін та ухвалою апеляційного суду від 20 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено (а.с. 196-197).

В оскарженому рішені вірно вказано, що спадкове майно, на яке просить визнати право власності позивач, складається з житлового будинку по АДРЕСА_1, оскільки на спадкування саме цього майна претендує ОСОБА_1 (а.с. 23).

Посилання апелянта про відсутність у позивача документів, що підтверджують право власності спадкодавця на будинок не мають правового значення, оскільки саме через відсутність правовстановлюючих документів позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Виходячи з положень ч. 5 ст. 1268 ЦК України, спадщина після смерті ОСОБА_5 належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

У даній справі зібрані докази, що саме ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці, виготовивши будівельний паспорт, спільно збудували житловий будинок, а одержавши необхідні дозволи на переобладнання та добудову, здійснили добудову, тобто, створили це майно, а отже, є його власниками.

Отже, оскільки правовстановлюючі документи на будинок відсутні, а також у зв'язку з оспоренням відповідачем права позивача на усе спадкове майно, звернення з таким позовом ОСОБА_1 відповідає вимогам ст. 16, ст. 392 ЦК України.

Постановлення судом апеляційної інстанції 15 квітня 2014 року рішення про відмову у позові ОСОБА_1 до Нововолинської міської ради про визнання права власності на спадкове майно не перешкоджає повторному зверненню до суду з даним позовом, який пред'явлено в тому числі і до ОСОБА_4, яка не була відповідачем у даній справі, оскільки підставою для скасування рішення Нововолинського міського суду від 24 січня 2014 року стало те, що судом задоволено позов до спливу шести місяців після відкриття спадщини, до участі у справі були залучені не всі спадкоємці, не було досліджено питання права власності на спадкове майно (а.с. 116-118).

З наведених підстав апелянт помилково вказує про наявність підстав для закриття провадження у даній справі.

Щодо доводів апелянта про фактичний вступ її батька ОСОБА_9 у володіння спадковим майном після смерті ОСОБА_6, тобто прийняття спадщини після смерті своєї матері відповідно до положень ст. 549 ЦК УРСР, слід зазначити таке.

Одержання батьком відповідача - ОСОБА_9 свідоцтва про смерть і допомоги на поховання після смерті ОСОБА_6 не доводить про прийняття спадщини після її смерті, оскільки це не майно спадкодавця.

На підтвердження факту проживання батька відповідача - ОСОБА_9 разом з ОСОБА_6 на час її смерті відповідач подала витяг з бази даних про реєстрацію автомобіля, у якій вказано місце проживання ОСОБА_9 - АДРЕСА_1. Однак, цей доказ, виходячи з положень ст. 58, 59 ЦПК України, не є належним і допустимим щодо обставин місця проживання за цією адресою на час смерті ОСОБА_6 Так, остання померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 147). З наданого витягу вбачається, що реєстрація автомобіля з вказівкою адреси проживання проводилась у 1988 році, та у 1991 році (а.с. 142). Крім того, доводи апелянта щодо місця проживання ОСОБА_9 спростовуються довідкою ЖЕК № 3 Нововолинської міської ради та Довідкою про склад сім'ї, з яких вбачається, що батько відповідача був зареєстрований повторно за цією адресою 11.12.1997 року, тобто, після смерті матері ОСОБА_6 Також апелянтом не спростовано доводів позивача про те, що після реєстрації шлюбу з ОСОБА_10 ОСОБА_9 проживав у належному останній житлі.

Подана у суді апеляційної інстанції довідка адресного бюро ніяким чином не підтверджує факту проживання і реєстрації батька відповідача по АДРЕСА_1, а вказує лише на дату зняття з реєстрації, і ця дата є такою ж, як зазначено у довідках ЖЕКу, наданих позивачем (а.с. 16, 17, 189), з яких вбачається, що на день смерті матері ОСОБА_9 за цією адресою не проживав, а зареєструвався після смерті своє матері.

В апеляційній скарзі та у суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_4 покликалась, що батько відповідача прийняв після смерті матері ОСОБА_6 ощадну книжку.

Суд апеляційної інстанції відхиляє цей доказ на підставі ч. 2 ст. 303 ЦПК України, відповідно до якої апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або у дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Поважних причин, у зв'язку з якими вона не подала цей доказ до суду першої інстанції ОСОБА_4 не вказала.

У порушення вимог п. 4, 6 ст. 229 ЦПК України, у заяві про перегляд заочного рішення вона не долучала цього доказу не зазначала про нього.

Крім цього, доводи апелянта у цій частині зводяться лише до її особистих пояснень. Разом з тим, ОСОБА_4 не подала суду доказів, що цією ощадною книжкою заволодів саме її батько безпосереднього після смерті ОСОБА_6, та що ця книжка перейшла до нього у шестимісячний строк після смерті ОСОБА_6 При цьому, відповідачем та її представником не спростовано доводів позивача та його представника про те, що незадовго до смерті ОСОБА_5 виявив зникнення книжки, яка знаходилась у його папці з документами. У судовому засіданні 05.01.2015 року ОСОБА_4 пояснювала, що неодноразово приїзджала в гості до діда ОСОБА_5 вже після смерті ОСОБА_6, перебувала у його будинку.

Доводи відповідача про заволодіння її батьком ощадною книжкою спростовуються свідоцтвом про право на спадщину, виданим 02 грудня 2013 року ОСОБА_4, з якого вбачається, що відповідач успадкувала заощадження після смерті батька ОСОБА_9, які були відкриті на його ім'я, однак, не зазначала при зверненні до нотаріуса про наявність успадкованого батьком вкладу після смерті ОСОБА_6

Подаючи заперечення на дану позовну заяву, ОСОБА_4 заперечувала позов з тих підстав, що добудова до будинку проведена її батьками - ОСОБА_9 та ОСОБА_11, є їх спільною сумісною власністю, тому не входить до складу спадщини. При цьому вона не посилалась на вступ її батька у фактичне управління спадковим майном після смерті ОСОБА_6 шляхом заволодіння ощадною книжкою (а.с. 51).

Звертаючись з заявою про перегляд заочного рішення, відповідач не повідомляла про наявність у неї ощадної книжки (а.с. 113-114).

При розгляді справи за позовом ОСОБА_1 до Нововолинської міської ради про визнання права власності на спадкове майно, відповідач ОСОБА_4 також доводила, що її батько ОСОБА_9 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_6 у зв'язку з тим, що проживав разом з нею на день смерті, і не пов'язувала прийняття спадщини з будь-якими іншими обставинами, в тому числі не повідомляла про заволодіння ощадною книжкою, що вбачається з мотивувальної частини рішення апеляційного суду від 15 квітня 2014 року (а.с. 116-зворот).

На підставі наведеного колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для його зміни чи скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315 ЦПК України колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4, подану від її імені представником ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Нововолинського міського суду від 23 вересня 2014 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: