Провадження № 22-ц/783/2390/15 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Зверхановської Л.Д. і Шеремети Н.О.,

при секретарі Ясиновській Я.М.,

за участю позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Сихівського районного суду міста Львова від 02 лютого 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

15 жовтня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства „Банк „Фінанси та Кредит" (в подальшому - „Банк"), в кінцевій редакції позовних вимог якого просив суд поновити його на роботі в структурному підрозділі Банку - Західному регіональному департаменті ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 28.08.2014 року по 15.01.2015 року у сумі 14 517 грн. 12 коп. та 10 000 грн. моральної шкоди.

Позовні вимоги обгрунтовувалися тим, що позивач з 03.02.1997 року працював на різних посадах в структурних підрозділах Банку, однак 27.08.2014 року був звільнений з роботи у зв'язку із скороченням чисельності або штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП. Звільнення його з роботи вважає незаконним, оскільки вважає, що має переважне право на залишення на роботі, так як має тривалий безперервний стаж роботи на відповідному підприємстві; є учасником бойових дій та інвалідом ІІІ-ї групи у зв'язку із участю в бойових діях, а тому на нього поширюються норми Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» та Закону України «Про статус ветеранів, гарантії їх соціального захисту»; має вищу технічну освіту; був головою трудового колективу на вказаному підприємстві; на час звільнення з роботи знаходився у відпустці та на лікарняному і йому не було запропоновано іншу роботу. Стверджував, що в результаті неправомірних дій відповідача отримав фізичну біль та душевні страждання, у зв'язку із чим і просив стягнути моральну шкоду у вказаній сумі (а.с. 1-3; 30-32; 45-46; 90-91; 96-100).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено (а.с. 104-108).

Дане рішення оскаржив позивач.

Апелянт просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги, покликаючись на його незаконність та необгрунтованість.

Стверджує, що наказ про його звільнення з роботи був виданий з порушенням ст. 49-2 КЗпП, а саме - без дотримання двомісячного терміну його персонального попередження про наступне вивільнення.

Вважає, що він був звільнений з роботи ще до ліквідації його посади наказом голови правління Банку.

Вважає, що він, як учасник бойових дій та інвалід війни, мав переважне право на залишення на роботі при скороченні чисельності чи штату працівників.

Покликається на те, що відповідачем йому не було запропоновано жодної роботи.

Також стверджує, що в день звільнення з роботи йому не було видано належним чином оформлену трудову книжку та не виплачено належні при звільненні з роботи грошові кошти, а також не видано довідку про середній заробіток певного взірця, що не дає йому можливості стати на облік в центрі зайнятості (а.с. 112-114).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Статтями 10 і 60 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 „Про практику розгляду судами трудових спорів" міститься роз'яснення про те, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення. При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами в їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Матеріалами справи стверджується та визнається позивачем, що з 01.10.2012 року він працював на посаді спеціаліста господарського сектору управління адміністративно-господарського забезпечення Філії „Західне регіональне управління" ПАТ „Банк „Фінанси та Кредит" (а.с. 64, 72).

Наказом по ПАТ „Банк „Фінанси та Кредит" від 10.01.2014 року № 19-о діяльність вище згаданої Філії „Західне регіональне управління" ПАТ „Банк „Фінанси та Кредит" з 14.04.2014 року припинено шляхом реорганізації та створення на базі філії відділення № 90 (п.1) та ліквідовано з 11.04.2014 року згадане управління адміністративно-господарського забезпечення та в його складі господарський сектор (п.2; а.с. 60-63).

Цим же наказом затверджено та введено в дію з 12.04.2014 року організаційну структуру новоутвореного Відділення № 90, яка складається з: начальника відділення; заступника начальника відділення; відділу касових операцій, відділу продаж та клієнтського обслуговування (п.п. 5, 6 Наказу). Як вбачається з наведеного, у структурі новоутвореного Відділення № 90 відсутня посада спеціаліста господарського сектору управління адміністративно-господарського забезпечення, які і сам господарський сектор та управління адміністративно-господарського забезпечення.

Вище наведені обставини (а саме: ліквідація Філії шляхом її реорганізації та створення на її базі відділення № 90, в структурі якого відсутній господарський сектор) позивачем визнаються.

Матеріалами справи стверджується, що 11 лютого 2014 року позивача під власноручну розписку було повідомлено про ліквідацію Філії і скорочення посади спеціаліста господарського сектору та про наступне звільнення з 11 квітня 2014 року (а.с. 81), однак у зв'язку з його перебуванням у відпустках та на лікарняних його було звільнено з роботи з 27.08.2014 року - в останній день відпустки (а.с. 4, 35, 72).

Вище наведене спростовує доводи апелянта стосовно того, що наказ про його звільнення з роботи був виданий з порушенням ст. 49-2 КЗпП, а саме - без дотримання двомісячного терміну його персонального попередження про наступне вивільнення.

Як вбачається з Положення про Західний регіональний департамент, даний Департамент є окремим структурним підрозділом ПАТ „Банк „Фінанси та Кредит", завданням якого є організація ефективної роботи підрозділів Департаменту та відділень Банку у ряді областей західного регіону України і, зокрема, у Львівській області (а.с. 56-59).

Матеріалами справи стверджується та визнається самим позивачем, що у Західному регіональному департаменті, як окремому структурному підрозділі ПАТ „Банк „Фінанси та Кредит", та структурних підрозділах цього Департаменту позивач не працював.

В суді апеляційної інстанції апелянт також не зміг пояснити правову підставу для його позовної вимоги про поновлення його на роботі саме у згаданому Департаменті, а не у Відділенні № 90, як структурному підрозділі утвореному в результаті ліквідації (шляхом реорганізації) Філії.

Відсутність своїх вимог про поновлення його на роботі у новоутвореному Відділенні № 90 позивач в суді апеляційної інстанції пояснив відсутністю у цьому Відділенні господарського сектору, таким чином визнавши відсутність його попереднього місця роботи в згаданому Відділенні.

За вище наведених обставин доводи апеляційної скарги про переважне право позивача на залишення на роботі є необгрунтованими, а тому також до уваги прийматися не можуть.

Згідно довідки ПАТ „Банк „Фінанси та Кредит" від 13.01.2015 року, станом на 11.02.2014 року (на дату попередження позивача про його майбутнє звільнення з роботи), станом на 27.08.2014 року (на дату звільнення позивача з роботи) та „станом на даний час" у ПАТ „Банк „Фінанси та Кредит" „є відсутня робота за відповідною професією чи спеціальністю п. ОСОБА_3., а також будь-яка інша робота, яку б йому можна було запропонувати" (а.с. 92).

Дане твердження Банку позивачем будь-яким чином не спростовано, оскільки він не навів жодної вакантної посади у відповідача на час його попередження про майбутнє звільнення з роботи або на час його звільнення з роботи, на яку він міг би претендувати, а відтак доводи апеляційної скарги стосовно того, що відповідачем йому не було запропоновано жодної роботи, також до уваги прийматися не можуть.

В матеріалах справи є наявною заява позивача від 28.08.2014 року (на наступний день після його звільнення з роботи), якою він повідомляє відповідача про свою відмову отримати трудову книжку, мотивуючи цю відмову незгодою з його звільненням з роботи (а.с. 101).

Як також стверджується матеріалами справи, Банк неодноразово надсилав позивачу листи про можливість отримання ним трудової книжки (а.с. 5, 38-39).

За вище наведених обставин доводи апеляційної скарги стосовно того, що позивачу не було видано трудову книжку в день його звільнення з роботи, колегія суддів визнає надуманими і таким, що не можуть прийматися до уваги.

Крім цього, питання видачі позивачу трудової книжки, виплати йому належних при звільненні з роботи грошових коштів, а також не видачі довідки про його середній заробіток певного взірця, не були предметом позовних вимог, а тому доводи апеляційної скарги з цього приводу також до уваги прийматися не можуть.

За вище наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, яка не спростовує висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити та залишити рішення Сихівського районного суду міста Львова від 02 лютого 2015 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: