АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Барановської Л.В., Качана В.Я.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 16 березня 2015р. по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

встановила:

у листопаді 2014р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачів солідарно заборгованість за договором у сумі 27 489,68 доларів США та 161 085,16грн., а також 3654грн. судового збору.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 7 травня 2008р. між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого він є, та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 199/П/74/2008-840, відповідно до якого позичальник отримала грошові кошти у сумі 28 116,83 доларів США строком до 6 травня 2015р. та сплатою 15,25% на рік. 26 листопада 2010р. між сторонами була укладена додаткова угода, згідно умовами якої був визначений порядок погашення кредитної заборгованості та встановлена солідарна відповідальність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Проте, ОСОБА_1 зобов'язання за кредитним договором належно не виконувалися, у зв'язку із чим виникла заборгованість станом на 12 червня 2014р. у розмірі 41 311,20 доларів США, що за курсом НБУ становить 481 468грн. 12коп.

Рішенням суду від 16 березня 2015р. позов задоволено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Апелянт посилається на неповно встановлені судом обставини справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права при оцінці наданих позивачем доказів.

Позивач, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.120), у судове засідання свого представника не направив, клопотання про перенесення судового розгляду не подав, тому відповідно до положень ст. 305 ЦПК України колегія суддів провела судове засідання у відсутність представника позивача.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, яка підтримала апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 7 травня 2008р. між ВАТ

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/6208/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Луценко О.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
КБ «Надра», правонаступником якого є позивач, ОСОБА_1 (позичальник) та ОСОБА_2 (поручитель) був укладений договір «Автопакет» № 199/П/74/2008-840, відповідно до якого позичальник отримала кредит у сумі 28 116,83 доларів США на придбання автотранспортного засобу та зобов'язалася сплачувати відсотки за користування кредитом у розмірі 15,25% річних і повернути кредитну заборгованість до 6 травня 2015р., а поручитель зобов'язався відповідати перед банком за належне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань.

26 листопада 2010р. між банком та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 була укладена додаткова угода № 1, згідно якої договір Автопакет був викладений у новій редакції, зокрема, сторони визначили мінімальний необхідний платіж у сумі 553,12 доларів США та порядок погашення кредитної заборгованості згідно погодженого графіку, який є додатком до додаткової угоди.

Крім того, пунктом 1.1.2. додаткової угоди сторони погодили, що позичальник сплачує комісію за консультації по кредитних операціях у розмірі 0,75% від суми залишку по кредиту, розрахованої на день сплати, яка сплачується одноразово протягом першого календарного місяця після травня 2011р.

Пунктом 4.2.3. додаткової угоди сторони визначили, що банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, нарахованих процентів, комісій та можливих штрафних санкцій, зокрема, у разі затримання позичальником сплати частини кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць

Відповідно до п. 5.1. сторони встановили, що у випадку невиконання позичальником зобов'язань щодо строків та повноти сплати кредиту та процентів відповідно до умов цього договору, позичальник сплачує кредиторові пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення, що діє у період прострочення.

Згідно п. 5.2. у випадку порушення позичальником вимог п.п.4.3.2.-4.3.5., 4.3.8.-4.3.18 цього договору, позичальник зобов'язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 5 % від суми залишку кредиту, розрахованої на день порушення умов цього договору, за кожен випадок.

Пунктом 5.3. передбачено, що у випадку прострочення позичальником виконання зобов'язання, визначеного абз. 1 п.2.4. цього договору на строк більше 30 календарних днів, позичальник, починаючи з 30-го дня прострочення, зобов'язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 10 процентів від суми несплаченого щомісячного платежу (несплаченої частини щомісячного платежу) за кожен випадок.

24 січня 2013р. між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 був укладений додатковий договір № 2, згідно якого графік платежів був викладений у новій редакції.

Пунктом 2.1.3. сторони погодили, що розрахунок боргових зобов'язань здійснюється у валюті кредиту та фіксується в графіку платежів, який є невід'ємною частиною додаткового договору. Повернення кредиту та сплата процентів повинна відбуватися у валюті кредиту.

Відповідно до погоджено сторонами 24 січня 2013р. графіку ОСОБА_1 зобов'язалася 20 лютого та 20 березня 2013р. сплатити залишок несплачених відсотків у сумі відповідно 379,47 доларів США та 84,13 доларів США, а 20 лютого 2014р. сплатити пеню у сумі 2035,92 доларів США та штраф у сумі 12 661,75 доларів США (с.с.77).

24 січня 2013р. між банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки.

Позичальник свої зобов'язання за кредитним договором та додатковими угодами до нього не виконувала, у зв'язку із чим виникла заборгованість, яка станом на 12 червня 2014р. складається з заборгованості за кредитом у сумі 24 535,46 доларів США, заборгованості за процентами у сумі 2954,22 доларів США, комісії у сумі 184,02 доларів США, пені за прострочення сплати кредиту у сумі 409,09 доларів США, реструктуризованої пені у сумі 584 доларів США та штрафу за порушення умов додаткової угоди у сумі 12644,41 доларів США.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник свої зобов'язання не виконала, а вимоги банку є правомірними.

Рішення суду в частині стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_2 ним не

- 3 -

оскаржується, ОСОБА_1 не має правових підстав для представлення інтересів ОСОБА_2, тому в цій частині рішення суду відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України не є предметом апеляційної перевірки.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про правомірність заявлених позовних вимог до ОСОБА_1 та їх доведеності, так як вони відповідають обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтуються на нормах матеріального права.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позико дав-цеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України визначено, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

З наданих суду позивачем документів вбачається, що ОСОБА_1 належним чином взятих на себе зобов'язань по погашенню кредитної заборгованості не виконувала, останній платіж нею був здійснений 5 грудня 2013р., погоджений 24 січня 2013р. графік внесення платежів, нею не дотримувався, у зв'язку із чим виникла вищезазначена заборгованість, тому банк мав правові підстави для пред'явлення вимоги про дострокове повернення кредитної заборгованості, сплаті пені та штрафу.

Доводи апелянта, що штрафні санкції становлять 60% від загальної суми кредиту, а їх природа не визначена, колегія суддів вважає безпідставним, так як сплата пені та штрафу у разі порушення взятих на себе зобов'язань передбачена умовами договору, який був укладений сторонами, загальний розмір пені становить 993,09 доларів США, штраф - 12 644,41 доларів, а заборгованість за кредитним договором - 27 489,68 доларів США.

Також безпідставними є твердження апелянта про підвищення процентної ставки за користування кредитом, так як з наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що проценти за користування кредитом нараховані, виходячи із процентної ставки 15,25, яка була визначена сторонами при укладенні кредитного договору і на день звернення до суду банком не змінювалася.

З тексту позовної заяви вбачається, що позивач пред'явив вимоги про стягнення з відповідачів кредитної заборгованості у сумі 27 489,68 доларів США та 161 085грн. 16коп., які складаються із комісії, пені та штрафу, які відповідно до умов договору нараховуються у валюті кредитного договору, але стягуються у гривні, тому допущені тексті судового рішення описки стосовного того, що 27 489,68 доларів США є еквівалентними 161 085,16грн., не можуть бути підставою для скасування рішення суду та відмові у позові, а підлягають усуненню у спосіб, визначений процесуальним кодексом.

Посилання апелянта на те, що позивачем не надавалися консультативні послуги, а визначення їх оплати у доларах суперечить ст. 533 ЦК України, колегія суддів вважає безпідставним, так як оплату комісії у розмірі 0,75% від суми залишку по кредиту сторони передбачили у пункті 1.1.2. додаткової угоди №1, вказана сума повинна бути оплачена одноразово, а її розмір позивач просить стягнути з відповідача у гривні.

Доводи апелянта про застосування судом подвійного стягнення за одне і теж порушення договірного зобов'язання, що суперечить ст. 61 Конституції України, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Так, за положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий

- 4 -

до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

За змістом ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Виходячи з аналізу зазначених правових норм сплата неустойки є єдиним видом відповідальності за порушення зобов'язання незалежно від виду неустойки (штраф або пеня).

Разом з тим, умовами договору передбачено обов'язок позичальника сплачувати за порушення зобов'язання пеню та штраф.

При цьому, відповідно до п. 5.1. додаткової угоди № 1 до кредитного договору пеня, як вид цивільно-правової відповідальності застосовується у випадку порушення позичальником обов'язку з повернення кредиту та сплати процентів, і згідно наданого позивачем розрахунку, нарахована за період з 11 червня 2013р. по 11 червня 2014р.

У той час, як згідно пунктів 5.2. та 5.3. додаткової угоди № 1 до кредитного договору сплата штрафу, як виду цивільно-правової відповідальності, передбачена за інше правопорушення - невиконання зобов'язань, передбачених п.п.4.3.2.-4.3.5., 4.3.8.-4.3.18, та абз. 1 п.2.4. - прострочення на 30 календарних днів внесення необхідного платежу.

Отже, пеня та штрафи нараховані позивачем відповідно до умов укладеного сторонами договору за невиконання різних зобов'язань, визначених умовами договору.

Посилання апелянта на те, що суд зобов'язаний був надати оцінку укладеному договору на його відповідність нормам Закону України «Про захист прав споживачів», колегія суддів вважає безпідставним, оскільки відповідачем такі зустрічні позовні вимоги заявлені не були, а відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Твердження апелянта про порушення судом вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України в частині не роз'яснення відповідачу можливості зменшення судом розміру неустойки у порядку ч. 3 ст. 551 ЦК України, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки відповідно до вказаної норми матеріального права розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому, дана норма дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків і не передбачає, що вказана норма може бути застосована тільки за заявою боржника.

Перевіряючи законність рішення суду в цій частині, колегія суддів не вбачає підстав для зменшення розміру неустойки, оскільки вона не тільки не перевищує розмір заборгованості за кредитним договором, але є у половину меншою.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.

Разом з тим, ухвалюючи рішення про солідарне стягнення з відповідачів судових витрат, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ст. 88 ЦПК України не передбачено солідарне стягнення з відповідачів судових витрат, тому відповідно до ст. 303 ЦПК України колегія суддів в цій частині вважає необхідним змінити судове рішення та стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати у рівних частинах.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 309, 313-314, 316- 317 ЦПК України, колегія суддів

- 5 -

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

У порядку ст. 303 ЦПК України рішення Оболонського районного суду м. Києва від 16 березня 2015р. змінити в частині солідарного стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Надра» судового збору у сумі 3654грн., стягнувши з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судовий збір на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» по 1827грн. з кожного.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: