АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5377/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Букіна О.М..
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
Р І ШЕ Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді: Білич І.М.

Суддів: Поліщук Н.В., Кабанченко О.А.

при секретарі: Обухівському О.В.

за участю: представника позивача ОСОБА_3

представника відповідача ТОВ «Інвестиційна компанія» Правдюк В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційна компанія» на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 19 лютого 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційна компанія» (далі - «Інвестиційна компанія) про визнання недійсним договору та застосування наслідків недійсності правочину.

в с т а н о в и л а :

Позивач звертаючись у липні 2014 року до суду з вищевказаним позовом, свої вимоги обґрунтовувала тим, що при укладенні договору №1 від 20 березня 2013 року про надання безповоротної фінансової допомоги та додаткових угод № 1 та № 1 до нього відповідачами не було додержано вимоги ч. 1 ст. 65 СК України, а відтак даний договір та додаткові угоди до нього мають бути визнані судом недійсними на підставі ч. 1 ст. 203 ЦК України, із застосування наслідків недійсності правочину передбаченого ст. 216 ЦК України.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 19 лютого 2015 року позовні вимоги ОСОБА_5 було задоволено.

Визнано недійсним договір № 1 про надання безповоротної фінансової допомоги від 20 березня 2013 року, додаткову угоду №1 від 20 квітня 2013 року до договору № 1 про надання безповоротної фінансової допомоги від 20 березня 2013 року та додаткову угоду № 2 від 29 травня 2013 року до договору № 1 про надання безповоротної фінансової допомоги від 20 березня 2013 року, що укладені між ОСОБА_6 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестиційна компанія».

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційна компанія» на користь ОСОБА_6 кошти в розмірі 715 000 гривень.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, ТОВ «Інвестиційна компанія» було подано апеляційну скаргу, де ставилось питання про його скасування та постановлення нового рішення про відмову у задоволенні позову. Вказуючи при цьому на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Представник апелянта у судовому засіданні підтримав подану скаргу, просив суд її задовольнити.

Представник позивача апеляційну скаргу не визнав, заперечував проти її задоволення.

Позивач будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду у судове засідання не з'явилась, поважність причин своєї неявки суду не повідомила. Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у її відсутність в силу вимог ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Так судом при розгляді справи було встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з 01.09.2006 року перебувають у зареєстрованому шлюбі.

20 березня 2013 року між ОСОБА_6 та ТОВ «Інвестиційна компанія» було укладено договір № 1 про надання безповоротної фінансової допомоги в національній валюті України в розмірі 500 000 гривень без ПДВ.

п.2.2. було визначено, що безповоротна фінансова допомога надається ТОВ «Інвестиційна компанія» у безготівковій формі на поточний рахунок вказаний в даному договорі.

20 квітня 2013 року між відповідачами було укладено додаткову угоду № 1 до договору № 1 від 20 березня 2013 року та змінено строки надання допомоги.

29 травня 2013 року між відповідачами було укладено додаткову угоду № 2 до договору № 1 від 20 березня 2013 року. Відповідно до п. 1. додаткової угоди №2 сторонами було вирішено викласти пункт 2.1. договору №1 від 20 березня 2013 року в наступній редакції: «2.1. безповоротна фінансова допомога надається в національній валюті України в розмірі 872 000 гривень без ПДВ. Безповоротна фінансова допомога надається ОСОБА_6 товариству протягом 90 календарних днів з дня підписання цього договору».

На виконання вказаного вище договору та додатків до нього, ОСОБА_6 сплатив товариству на його поточний рахунок № НОМЕР_1 в ПАТ «Альфа-Банк» в м. Києві, МФО 300346 грошові кошти в сумі 715 000 гривень по наступним платіжним дорученням: № 47964 від 17 травня 2013 року на суму 60 000 гривень; № 10640 від 14 травня 2013 року на суму 110 000 гривень; № 16468 від 26 квітня 2013 року на суму 32 000 гривень; № 19894 від 18 квітня 2013 року на суму 70 000 гривень; № 261995 від 08 квітня 2013 року на суму 41 000 гривень; № 1 від 26 березня 2013 року на суму 90 000 гривень; № 37764 від 22 травня 2013 року на суму 97 000 гривень; № 391721 від 10 червня 2013 року на суму 35 000 гривень; № 1125512 від 31 травня 2013 року на суму 150 000 гривень; № 224560 від 03 червня 2013 року на суму 30 000 гривень.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що укладені між відповідачами договір про надання безповоротної фінансової допомоги та додатки до нього виходять за межі дрібного побутового правочину. І були в порушення вимог ст. 65 СК України укладені без згоди позивача, як подружжя. При цьому згоди на укладання спірного договору, як і на використання коштів в сумі 500 000 гривень, які є спільною власністю подружжя і отримані внаслідок підприємницької діяльності позивача, остання не надавала.

Також судом вказувалось на те, що згода надана позивачем на укладення ОСОБА_6 як фізичною особою договору купівлі - продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Інвестиційна Компанія» за ціною 960 000,00 доларів США не може бути підтвердженням надання її згоди і на укладення договору безповоротної фінансової допомоги та додатків до неї. Враховуючи те, що ці договори є різними за своїм змістом, ціною, правовими наслідками, правами та обов'язками сторін. А також беручи те до уваги, те, що такий договір укладено не було.

Отже встановивши, що при укладенні договору безповоротної фінансової допомоги та додаткових угод до нього, сторонами угоди не були дотримані вимоги ч.1 ст. 65 СК України, суд першої інстанції вважав їх такими що підлягають визнанню недійсними з застосуванням наслідків недійсності правочину, передбаченого ст. 216 ЦК України шляхом стягнення з ТОВ « Інвестиційна компанія» на користь ОСОБА_6 коштів у розмірі 715 тисяч гривень.

Згідно положень ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, апелянт вказував на те, що при постановленні судового рішення слід було взяти до уваги докази, які свідчать про відсутність у позивача власного майнового інтересу і спрямованість її дій на користь відповідача ( чоловіка) та його ділового партнера.

А саме недоведеністю того, що кошти передані за договором є спільною сумісною власністю подружжя. Хоча позивач і є суб'єктом підприємницької діяльності, однак апелянт вважав, що отримане у результаті підприємницької діяльності майно не входить до спільного майна подружжя.

Крім того апелянтом зазначалось про те, що згідно інформації яка розміщена у державних базах даних вбачається, що позивач веде активну підприємницьку діяльність у різних сферах суспільного життя в тому числі не тільки на території України. А відтак, це свідчить про те, що вони з відповідачем ОСОБА_6 спільно не проживають, не ведуть спільний побут, а це призвело до фактичного припинення шлюбних відносин, тому сплачені грошові кошти відповідачем не можна вважати спільним сумісним майном подружжя, так як вони є його особистими коштами.

Колегія суддів вважає, що зазначені вище доводи не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та матеріалах справи.

Враховуючи те, що під час розгляду справи подружжям Зескових ( як позивачем так і відповідачем) не повідомлялися будь-які обставини щодо припинення між ними шлюбних відносин, то апелянту слід було взяти до уваги положення ст. ст. 58, 59 ЦПК України. Та надати до суду належні та допустимі докази на підтвердження того, що кошти передані за договором є лише особистими коштами відповідача, а відтак судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 65 СК України для укладення одним з подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і ( або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого подружжя має бути подана письмово.

Беручи до уваги те, що судом було встановлено відсутність згоди позивача на укладення оспорюваних правочинів то позивач має право лише на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сімї майна.

Однак, позивач з такими вимогами до відповідача ОСОБА_6 не зверталася.

А відтак, рішення суду в частині застосування наслідків недійсності правочину, а саме зобов'язанні ТОВ «Інвестиційна компанія» повернути ОСОБА_6 передані кошти не узгоджується з діючими нормами законодавства та підлягає скасуванню з постановленням нового за правилами ст. 309 ЦПК про відмову у задоволенні вимог позивача щодо застосування наслідків недійсності правочину.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 309, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційна компанія» задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 19 лютого 2015 року скасувати в частині вирішення вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_6, Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційна компанія» про застосування наслідків недійсності правочину, та постановити в цій частині нове рішення за яким;

ОСОБА_5 відмовити у задоволенні вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційна компанія» на користь ОСОБА_6 коштів у розмірі 715 000 гривень.

У іншій частині рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 19 лютого 2015 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення. Однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: