Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1911/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Галицький В. В.
Доповідач Карпенко О. Л.
РІШЕННЯ

Іменем України

29.07.2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого - Карпенка О.Л.,

суддів - Дуковського О.Л., Єгорової С.М.,

за участю секретаря - Кечкіна А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат за невиконання зобов'язання за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 11 червня 2015 року,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2015 року ОСОБА_2 пред'явив вказаний позов до ОСОБА_3 Позивач посилався на те, що рішенням Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 16 квітня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 10 липня 2013 року, з ОСОБА_3 на його користь підлягає стягненню заборгованість за договором позики у розмірі 24500 грн. та 428 грн. 75 коп. - три проценти річних від простроченої суми, а також 250 грн. - компенсація сплаченого ним судового збору. 15 квітня 2014 року відкрито виконавче провадження по виконанню вказаного рішення суду, проте борг відповідачем сплачено лише частково. У зв'язку з інфляцією національної валюти він вважає, що має право на відповідну компенсацію на підставі ст. 625 ЦК України. У зв'язку з цим просив стягнути з відповідача індекс інфляції від несплачених відповідачем сум за період з 1 квітня 2014 року по 1 квітня 2015 року у розмірі 10772 грн. 28 коп.

Під час розгляду справи позивач збільшив розмір своїх вимог до 13867 грн. 52 коп. у зв'язку з інфляцією у квітні 2015 року.

Рішенням Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 11 червня 2015 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги. Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що суд першої інстанції невірно застосував норми ст. 625 ЦК України.

Відповідач не скористалася своїм правом подати письмові заперечення на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні позивач підтримав апеляційну скаргу та свої позовні вимоги.

Відповідач заперечила проти пред'явлених до неї вимог та доводів апеляційної скарги. Посилалася на те, що вона частково виконала свої грошові зобов'язання перед позивачем, коштів для повної сплати боргу у неї недостатньо.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню.

Суд першої інстанції встановив і матеріалами справи підтверджується, що згідно рішення Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 16 квітня 2013 року, яке набрало законної сили 10 липня 2013 року (а.с. 8, 9), з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню 24500 грн. боргу за договором позики від 10 січня 2012 року, 428 грн. 75 коп. три проценти річних від простроченої суми і 250 грн. компенсації судового збору, а всього 25178 грн. 75 коп.

Як встановлено вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 не виконала свої зобов'язання щодо повернення позики у строк до 10 липня 2012 року.

Крім того з матеріалів справи вбачається, що 15 квітня 2014 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Вільшанського РУЮ відкрито виконавче провадження по виконанню вказаного рішення суду (а.с. 13).

Згідно довідки відділу державної виконавчої служби Вільшанського РУЮ від 18 березня 2015 року № 99910632 (а.с. 12), станом на 17 березня 2015 року заборгованість становила 22108 грн. 86 коп.

З виписки про рух коштів на рахунку позивача, відкритому в АБ «Південний», вбачається, що 10 березня 2015 року ОСОБА_3 було сплачено на користь позивача 3069 грн. 79 коп. згідно виконавчого листа (а.с. 10, 11).

Факт сплати відповідачем цієї суми за рахунок належної їй орендної плати за земельну ділянку сторонами визнано в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції послався на те, що за невиконаним ОСОБА_3 зобов'язанням, яке виникло з договору позики, з неї стягнуто на користь позивача кошти з урахуванням прострочення грошового зобов'язання. Доказів існування інших зобов'язальних правовідносин між сторонами суду не надано.

З такими висновками суду погодитися неможна так, як вони не відповідають обставинам справи.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 214 Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Проте оскаржуване рішення не відповідає цим вимогам закону

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема: із договорів та інших правочинів; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншим особам; інших юридичних фактів. Крім того, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Згідно зі ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до п. 3 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процентирічних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договоромабо законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Згідно правового висновку Верховного Суду України щодо застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка викладена у постанові від 1 жовтня 2014 року № 6-113цс14, за змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Суд першої інстанції вказаних норм права не врахував та помилково вважав, що зобов'язання, які виникають із укладеного між сторонами договору позики від 10 січня 2012 року припинилися з постановленням рішення суду про стягнення боргу та трьох процентів річних.

Однак така підстава припинення зобов'язання не передбачена, ні Главою 50 ЦК України, ні укладеним між сторонами договором.

Таким чином ОСОБА_3 має невиконані зобов'язання перед ОСОБА_2, зокрема: щодо повернення суми позики у повному обсязі; сплати трьох процентів річних від простроченої суми та сплати компенсації судових витрат по справі, що встановлено рішенням суду.

Оскільки зобов'язання щодо повернення позики виникли з договору, а зобов'язання сплати процентів та відшкодування судових витрат з актів цивільного законодавства і вони зводяться до сплати грошей, тому це є грошовими зобов'язаннями.

Існування між сторонами зобов'язальних правовідносин дає позивачу право вимагати відшкодування матеріальних втрат від знецінення несплачених на його користь відповідачем коштів унаслідок інфляційних процесів, що передбачено ч. 2 ст. 625 ЦК України. При цьому відсутність у боржника коштів не звільняє його від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання.

Звертаючись до суду, позивач не посилався на існування інших зобов'язань відповідача перед ним, а тому висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачем існування інших зобов'язань є безпідставним.

Невідповідність висновків суду обставинам справи мала наслідком неправильне застосування норм матеріального права та неправильне вирішення справи. У зв'язку із цим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Визначаючи розмір інфляційних втрат, апеляційний суд враховує, що у період з 1 січня 2014 року по 10 березня 2015 року загальний розмір невиконаних відповідачем грошових зобов'язань перед позивачем становив 25178 грн. 75 коп.

Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур'єр».

Оскільки індекс інфляції розраховується не на кожне число місяця, а в середньому на місяць, тому вказана сума (25178 грн. 75 коп.) підлягає індексації за період з січня 2014 року по лютий 2015 року, включно.

Згідно даних Держкомстату, індекс інфляції у 2014 році становив за рік - 124,9 %, у січні 2015 року - 103,1%, а у лютому 2015 року - 105,3%.

Множення вказаних показників індексу інфляції між собою дає результат у розмірі 135,6%, а отже розмір інфляційних втрат за вказаний період становив: 25178,28 х 135,6% - 25178,28 = 8963,64 грн.

10 березня 2015 року сума боргу зменшилася на 3069 грн. 79 коп., тобто до 24496 грн. 62 коп.

Розмір індексу інфляції у березні 2015 року становив 110,8%, а у квітні 2015 року - 114%. Множення індексів інфляції за вказані місяці дає результат 126,3%.

Таким чином за березень - квітень 2015 року розмір інфляційних втрат, яких зазнав позивач, становив: 24496,62 х 126,2% - 24496,62 = 6418 грн. 11 коп.

Загальний розмір інфляційних втрат за період з січня 2014 року по квітень 2015 року становив - 15381 грн. 75 коп.

Внаслідок арифметичної помилки, яку допустив позивач під час проведення розрахунків, він невірно визначив добуток індексів інфляції та відповідно загальний розмір інфляційних втрат, а саме: 13867 грн. 52 коп.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції позивач погодився з допущеною ним помилкою у розрахунках, проте наполіг на задоволенні його позову в межах розміру пред'явлених ним вимог.

Виходячи із принципу диспозитивності цивільного процесу, апеляційний суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню в межах пред'явлених позовних вимог.

Крім того, відповідно до ст.ст. 79, 84, 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація документально підтверджених судових витрат (судовий збір та витрати на правову допомогу), які поніс позивач (а.с. 26, 49, 69).

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 11 червня 2015 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 (номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) 13867 (тринадцять тисяч вісімсот шістдесят сім) грн. 52 коп. інфляційних втрат а також судові витрати у сумі 780 (сімсот вісімдесят) грн. 40 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: