АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

14 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

при секретарі: Прохоровій В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2,

на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 травня 2014 року

у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки, -

В С Т А Н О В И Л А:

В липні 2013 року позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк», Банк) посилаючись на те, що на підставі Договору купівлі-продажу прав вимоги набув право вимоги від боржників Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «Укрсиббанк») повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами, звернувся до суду з позовом, уточненим в подальшому, до ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме нерухоме майно - квартиру загальною площею 71 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, виселення відповідачів та інших осіб зі спірної квартири та зобов'язання винити дії.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 14 травня 2014 року позов задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 0 від 04.03.2008, що складає 1752936,44 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки, квартиру, яка складається з трьох жилих кімнат, загальною площею 71 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_5 по ј частині кожному на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Ленінградською районною державною адміністрацією м. Києва від 04.03.1998 та зареєстрованого в Київському БТІ та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 31.03.1998 шляхом продажу з прилюдних торгів з початковою ціною продажу предмета іпотеки, визначеною суб'єктом оціночної діяльності на стадії виконавчого провадження. В решті позову відмовлено.

ОСОБА_1 через свого представника, не погоджуючись з рішенням через невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 травня 2014 року та закрити провадження у справі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд вийшов за межі позовних вимог, а саме звернув стягнення на предмет іпотеки з усіх відповідачів, тоді як позивач просив звернути стягнення лише з відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_6 та звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу з прилюдних торгів, тоді як позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на публічних торгах.

В порушення ст. 39 Закону України «Про іпотеку» суд першої інстанції не визначив пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки, оскільки договором іпотеки забезпечені також вимоги АКІБ «УкрСиббанк» за іншим кредитним договором № від 04 березня 2008 року. Крім того, як на підставу скасування рішення вказувала на те, що суд звернув стягнення на предмет іпотеки без визначення її вартості.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з підстав наведених в ній.

Позивач ПАТ «Дельта Банк» та відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 відповідно до ст. 74 ЦПК України, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися, своїх представників не направили, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явилися в судове засідання.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 04 березня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено Договір про надання споживчого кредиту №0 (при застосуванні ануїтетної схеми погашення), відповідно до якого Банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі в іноземній валюті в сумі 140 000 доларів США терміном повернення не пізніше 05.03.2018, зі сплатою 13,40% річних.

04 березня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_5 укладено договір іпотеки № 78568, за умовами якого відповідачі передали в іпотеку Банку квартиру АДРЕСА_1 на забезпечення виконання зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 04 березня 2008 року та договором про надання споживчого кредиту № 0 від 04 березня 2008 року, укладені між ОСОБА_1 та іпотекодержателем.

Згідно з ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом першої інстанції встановлено, що Банк свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, проте позичальник умови кредитного договору належним чином не виконував, у зв'язку з чим, станом на 19.06.2013 за ОСОБА_1 виникла заборгованість за кредитним договором у сумі 1752936,44 грн., з яких: тіло кредиту - 1065857,04 грн., в тому числі прострочена заборгованість за тілом кредиту складає 346865,19 грн.; заборгованість за відсотками - 687079,39 грн., в тому числі прострочена заборгованість за відсотками 261031,16 грн.

Оскільки, рішення суду в частині визначеного судом розміру заборгованості за кредитним договором не оспорюється, апеляційна скарга таких доводів не містить, законність та обґрунтованість рішення суду відповідно до ст. 303 ЦПУ України в цій частині не перевірялась.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у зв'язку з неналежним виконанням боржником зобов'язання за договором, позивач відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» набув право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Частина 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Також ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» вказує, що звернення стягнення на предмет іпотеки, окрім іншого, здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до Договору іпотеки № 78568 укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 іпотекодателі поручилися перед кредитором за виконання боржником зобов'язань за кредитним договором № 0 від 04.03.2008 року своїм майном. За умовами Договору іпотекодателі і боржник несуть перед кредитором солідарну відповідальність.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого ПАТ «УкрСиббанк» передало ПАТ «Дельта Банк» право вимоги до боржників.

Відповідно до п. 1.1. Договору купівлі-продажу за кредитами, права вимоги за кредитами означає всі права вимоги продавця в якості кредитодавця по відношенню до позичальників стосовно кредитів за відповідними кредитними договорами, а також права вимоги продавця по відношенню до осіб, що надають забезпечення за відповідними договорами забезпечення. Договір забезпечення означає договір застави, договори іпотеки та договори поруки, перелічені у додатку (а.с. 135, 136).

Датою переходу права вимоги сторони погодили дату підписання акту приймання-передачі прав вимоги відповідно до п. 2.3. договору купівлі-продажу (а.с. 137).

Відповідно до акту прийому-передачі до вказаного договору ПАТ «УкрСиббанк» передало, а ПАТ «Дельта Банк» прийняло документи кредитної справи боржника ОСОБА_1 за кредитним договором №0.

Досудовою вимогою позивач повідомляв ОСОБА_1 та іпотекодавців про неналежне виконання останнім грошового зобов'язання щодо своєчасного повернення отриманих коштів. При цьому як вбачається зі змісту досудової вимоги ПАТ «Дельта Банк» повідомив іпотекодавців про відступлення прав вимоги від АКІБ «УкрСиббанк» до нього та його право вимагати від боржників виконати умови договору.

Відповідно до статті 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Іпотекодержатель зобов'язаний письмово у п'ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов'язанням. Правочин про відступлення права за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

За наведених обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач набув право вимоги до відповідачів за Договором іпотеки № 78568 укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6

Доводи апеляційної скарги про те, що, ухвалюючи рішення, суд вийшов за межі позовних вимог, а саме звернув стягнення на предмет іпотеки з усіх відповідачів, тоді як позивач просив звернути стягнення лише з відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_6 та зазначив, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається шляхом продажу з прилюдних торгів, тоді як позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на публічних торгах колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки вони заявлені на підставі позовної заяви від 05.08.2013, тоді як з матеріалів справи вбачається, що позивачем було уточнено позовні вимоги в цій частині.

Згідно зі ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Відповідно до ст. 38 Закону ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

В рішенні суду зазначено, що початкова ціна продажу предмета іпотеки визначається суб'єктом оціночної діяльності на стадії виконавчого провадження, що відповідає вимогам передбаченим ст. 38 цього Закону.

Враховуючи, що у справі, яка переглядається, інші кредитори не заявляли своїх вимог на предмет іпотеки, доводи апеляційної скарги в частині не визначення судом розміру вимог інших кредиторів є безпідставними. Відповідно до ч. 1 с. 292 ЦПК України особи, які не брали участі у справі, та вважають, що суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи та дав належну оцінку всім доказам, наданим сторонами згідно зі ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а в рішенні навів переконливі доводи на обґрунтування своїх висновків, які повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення (том 1 а.с. 209-213).

Інших доводів які могли б бути підставою для скасування рішення суду апеляційна скарга не містить.

7 червня 2014 року, тобто після ухвалення оскаржуваного судового рішення, набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі лише у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Разом з тим, мораторій у юридичному розумінні має значення відстрочки виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акту (правова позиція висловлена у постанові ВСУ № 6-цс15 від 25.03.2015)

Враховуючи наведене у колегії суддів немає підстав для застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», разом з тим, дане питання вирішується на стадії виконавчого провадження.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін як таке, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, - відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 травня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 759/11831/13-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5321/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Ключник А.С.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.