У х в а л а

іменем україни

7 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення коштів за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 28 травня 2014 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 5 лютого 2015 року, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2011 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути на свою користь солідарно з відповідачів заборгованість у розмірі 379 758 грн 87 коп. та моральну шкоду в розмірі 40 тис. грн, а всього 419 758 грн 87 коп.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що ОСОБА_2 отримав від нього у борг кошти в сумі 35 140 доларів США, про що написав розписку. Термін виконання зобов'язання, щодо повернення коштів був визначений до 1 листопада 2008 року. Вказував, що у вказаний строк ОСОБА_2 грошові кошти не повернув та відмовляється їх повертати. Зазначав, що у зв'язку з невиконанням відповідачем зобов'язання йому завдано моральну шкоду в розмірі 40 тис. грн. На його думку, ОСОБА_3 також має відповідати за боргові зобов'язання за розпискою, оскільки є дружиною відповідача, а тому й просив визнати її солідарним боржником.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 28 травня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 279 714 грн 40 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 100 044 грн 41 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 5 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_3 у солідарному порядку та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості відмовлено.

У решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Судові рішення в частині позовних вимог до ОСОБА_3 не оскаржуються, тому в силу ч. 1 ст. 335 ЦПК України не переглядаються судом касаційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов та стягуючи солідарно борг з ОСОБА_2 та ОСОБА_3, виходив із того, що між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір позики в інтересах сім'ї за згодою дружини ОСОБА_3, який не визнаний недійсним, проте не виконаний у строки, визначені у договорі.

Апеляційний суд, погоджуючись з висновком суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_2 коштів на користь ОСОБА_1, зазначив, що оскільки між позивачем та ОСОБА_2 був укладений договір позики, який не визнаний недійсним, а відтак і не виконаний у строки, тому суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про стягнення заборгованості.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що згідно з розпискою від 20 травня 2008 року, оригінал якої міститься у справі, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 кошти в сумі 175 696 грн, що є еквівалентом 35 140 доларів США, та зобов'язався повернути їх позивачу у строк до 1 листопада 2008 року (а.с. 271).

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов᾽язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі змістом ст. ст. 610 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843682/ed_2011_03_17/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 612 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843684/ed_2011_03_17/pravo1/T030435.html?pravo=1> порушенням зобов᾽язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК <nau://ukr/1618-15|st10> України суд має сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, сприяти здійсненню особам, які беруть участь у справі, в реалізації їхніх прав. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційної гарантією (ст. 129 Конституції України <nau://ukr/254к/96-ВР|st129>).

Відповідно ч. 2 ст. 64 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st64> письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Натомість суд, вирішуючи спір, вищевказаного, з урахуванням фактичних обставин справи та доводів сторін, не врахував.

Судом установлено, що ОСОБА_2 під час розгляду справи було заявлено клопотання про забезпечення доказів шляхом призначення почеркознавчої експертизи, яка може вплинути на його відповідальність по зобов'язанням за договором позики.

Проте ухвалою суду у задоволенні його клопотання було відмовлено.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, призначає експертизу, коли необхідність експертного висновку випливає з обставин справи і поданих доказів.

Висновок експертизи може бути доказом у справі, а саме - висновком експертизи, лише у тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду за правилами ЦПК України відповідними судово-експертними установами.

Згідно п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» судам слід мати на увазі, що при розгляді справ вони не мають права приймати рішення без проведення експертизи, якщо за

законом призначення останньої є обов᾽язковим.

Суд апеляційної інстанції, вирішуючи спір, у порушення вимог, викладених у ст. 10 ЦПК України, за наявності доводів сторін спору, без всебічного і повного з'ясування обставин справи та забезпечення здійснення прав сторін, передчасно відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_2 щодо призначення експертизи.

Згідно зі ст. 212 ЦПК <nau://ukr/1618-15|st212> України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Проте апеляційний суд, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України, на зазначені вище положення закону уваги не звернув, фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, належним чином не встановив, та дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1

За таких обставин рішення апеляційного суду в частині стягнення коштів за розпискою з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 5 лютого 2015 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 коштів скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопти

В.А. Черненко

С.П. Штелик