Справа №478/2317/14-ц 23.07.2015 23.07.2015 23.07.2015
Провадження №22-ц/784/1787/15
Категорія 47 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач апеляційного суду - ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Шаманської Н.О.,

суддів - Данилової О.О.,Лівінського І.В.,

при секретарі судового засідання Свіщуку О.В.,

за участю: представника позивачки ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_4

на рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 27 травня 2015 р. по справі за позовом

ОСОБА_4

до

Казанківської районної державної адміністрації Миколаївської області

(далі Казанківська РДА),

Каширівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області

(далі Каширівська сільрада)

про визнання права на земельну частку (пай),

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 р. ОСОБА_4 звернулась з позовом до Казанківської РДА, Каширівської сільради про визнання права на земельну частку (пай).

В обґрунтування своїх позовних вимог, позивачка зазначала, що 30 вересня 1987 р. її було прийнято на роботу в колгосп ім. Дзержинського Казанківського району (згодом перейменований на КСП ім. Дзержинського Казанківського району Миколаївської області), та того ж дня в члени колгоспу.

27 грудня 1995 р. КСП ім. Дзержинського отримало державний акт на право колективної власності на землю та відповідно до Указу Президента від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» почало розпаювання своїх земель між членами колгоспу відповідно до списків, в яких її прізвище було відсутнє.

10 січня 1998 р. позивачку звільнено за власним бажанням у звязку з переїздом на постійне місце проживання до Одеської області, без звільнення з членів колгоспу.

Посилаючись на те, що про отримання КСП ім. Дзержинського державного акту на право колективної власності на землю вона дізналась лише тепер, а Казанківською РДА їй було відмовлено у видачі правовстановлюючого документу про право на земельну частку (пай), позивачка просила визнати за нею право на земельну частку (пай) в розмірі 7,6 умовних кадастрових гектарів, розташовану на території Казанківського району Миколаївської області, оскільки під час розпаювання земель у 1995 р. вона залишалась членом колгоспу та мала право на отримання земельної частки (паю).

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 27 травня 2015 р. в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, просила скасувати рішення, посилаючись на порушення судом норм матеріального, процесуального права та неврахування ним поважних причин пропуску строку позовної давності для звернення з позовом.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Пунктом 1 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» N 720/95, від 8 серпня 1995 р. установлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.

Згідно п.2 зазначеного Указу право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Отже, право на земельну частку (пай) виникає в осіб, які на час видачі колективному сільськогосподарському підприємству державного акта на право колективної власності на землю були чи залишилися членами цього підприємства.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають, зокрема, колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку, громадяни та юридичні особи, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай).

Підстави для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) встановлені статтею 3 цього Закону.

Судом встановлено, що 30 вересня 1987 р. ОСОБА_4 (Шумейко до шлюбу) було прийнято на роботу в колгосп ім. Дзержинського Казанківського району про що свідчить запис в трудовій книжці останнього ( а.с.6).

В цей же день рішенням правління колгоспу ім.. Дзержинського було рекомендовано прийняти позивачку в члени колгоспу, а рішенням загальних зборів членів колгоспу ім. Дзержинського від 7 лютого 1991 р. ОСОБА_4 була прийнята в члени колгоспу.

Вподальшому колгосп ім. Дзержинського перейменовано в колективне акціонерне сільськогосподарське підприємство ім. Дзержинського Казанківського району Миколаївської області (далі КАСП ім. Дзержинського).

27 грудня 1995 р. КАСП ім. Дзержинського отримало державний акт на право колективної власності на землю у розмірі 3976,0 гектарів землі для ведення сільськогосподарського виробництва . До цього акту додано список громадян членів КАСП.

10 січня 1998 р. позивачка була звільнення з КАСП ім. Дзержинського за власним бажанням.

При перевірці списку членів КАСП ім. Дзержинського на одержання землі ( додаток до державного акту) встановлено відсутність прізвища ОСОБА_4

Оскільки на дату одержання КАСП ім. Дзержинського державного акту на право колективної власності на землю, позивачка ОСОБА_4 працювала в цьому підприємстві і залишалася його дійсним членом, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивачка мала право на земельну частку (пай) та мала право на виділення її у натурі.

В той же час, як правилами ст. 71 ЦК Української РСР так і приписами ст. 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із ст. 76, ч. 1 ст. 80 ЦК Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Розпаювання земель КАСП ім. Дзержинського відбувалося в 1995-2000 роках.

Про порушення свого права на отримання земельної частки (паю) ОСОБА_4 дізналася або могла довідатися у 1998 р., коли звільнялась з КАСП ім. Дзержинського та мала можливість знати про дату отримання зазначеним господарством державного акту на право колективної власності на землю.

До суду з позовом ОСОБА_4 звернулась лише 10 грудня 2014 року. При цьому, будь-яких належних доказів чинення перешкод звернення з позовом з 1998 року по грудень 2014 року позивачка не надала та не навела переконливих причин поважності пропуску строку позовної давності.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши обставини спору, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу ст. ст. 10, 60 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем пропущено без поважних причин строк позовної давності.

Виходячи з зазначеного, районний суд правильно ухвалив рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4 у звязку з пропуском без поважної причини строку для звернення з позовом до суду.

Такий висновок суду відповідає вимогам матеріального і процесуального права. Фактичні обставини встановлені судом повно та обєктивно, їм надано належний правовий аналіз, що обґрунтовано відображено в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Доводи апеляційної скарги, що про порушення своїх прав позивачка дізналася тільки у 2014 році від мешканців села та працівників сільської ради не спростовують вищевикладених висновків суду.

Так, отримуючи трудову книжку при звільненні за власним бажанням у січні 1998 р. позивачка знала (повинна була знати) про порушення своїх прав, а тому перебіг строку позовної давності починається саме з цього часу.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 27 травня 2015 р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: