Справа №483/3014/14-ц 21.04.2015 21.04.2015 21.04.2015
Провадження №22-ц/784/1040/15 Суддя по 1 інстанції - Медюк С.О.
Доповідач апеляційного суду - Шолох З.Л.
Ухвала

Іменем України

21 квітня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Шолох З.Л.,

суддів - Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

при секретарі судового засідання - Свіщук О.В.,

без участі осіб, які беруть участь у справі, належно повідомлених про час і місце слухання справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»

на ухвалу Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 5 лютого 2015 року про закриття провадження у справі

за позовом

публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про виселення із іпотечного житла,

встановила :

У грудні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - Банк) звернулось з позовом до ОСОБА_2 про виселення його разом з іншими особами із квартири АДРЕСА_1, яка передана йому в іпотеку на забезпечення кредитного зобов'язання.

Ухвалою Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 5 лютого 2015 року провадження у справі закрите з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

В апеляційній скарзі Банк, посилаючись на незаконність цієї ухвали суду, просив її скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції послався на вимоги п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України та виходив з того, що є таке, що набрало законної сили рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Між тим, такий висновок суду є помилковим, оскільки суперечить вимогам п.2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

До того ж, ухвала суду не відповідає вимогам ст. 210 ЦПК України, оскільки не містить мотивів, з яких суд дійшов висновку про те, що Банк повторно пред'явив аналогічний позов щодо якого уже ухвалене судове рішення, що набрало законної сили.

Так, відповідно до вимог п. 2 ч.1 ст. 205 ЦПК України, суд закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 2 серпня 2011 року, яке набрало законної сили 15 серпня 2011 року, задоволено позов Банку та звернуто стягнення на належну ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1, яка перебувала в іпотеці Банку. Водночас, відмовлено у задоволенні позову Банку про його виселення із квартири з підстав передчасності заявлених вимог (а.с.12-13).

Рішенням того ж суду від 13 червня 2013 року, яке набрало законної сили 25 червня 2013 року, відмовлено у задоволенні позову Банку до ОСОБА_2 про його виселення зі спірної квартири з підстав недотримання порядку виселення, передбаченого ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК України, тобто у зв'язку з неналежним повідомленням відповідача про необхідність добровільного виселення (а.с.40-41).

23 грудня 2014 року Банк знову звернувся з позовом до ОСОБА_2 про його виселення із зазначеної квартири.

Із позовної заяви та доданих до неї документів вбачається, що в обгрунтування нового позову аналогічного змісту Банк посилався на належне виконання ним вимог частин 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку».

На виконання вищезазначених норм Закону позивач направив на адресу відповідача вимогу від 15 травня 2014 року про добровільне звільнення квартири, яка є предметом іпотеки і на яку рішенням суду звернуто стягнення. ОСОБА_2 особисто отримав дану вимогу 16 травня 2014 року, що підтверджується його підписом на вимозі (а.с.15), проте не виконав її. В зв'язку з цим Банк звернувся до суду із новим позовом з інших підстав.

Отже, як вбачається із матеріалів справи, як сторони так і предмет позову у справі, яка переглядається, та у розглянутій справі, на яку посилався суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі, є однаковими, проте підстави позову різні.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача.

Підстава позову це посилання позивача на належне йому право, юридичні факти що призвели до порушення його права та правове обґрунтування необхідності його захисту (тобто сукупність фактичних обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги).

За такого, суд не мав законних підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК країни, для закриття провадження у справі, в зв'язку з чим оскаржувана ухвала підлягає скасуванню на підставі п. 4 ч.1 ст. 311 ЦПК України з направленням справи до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

Керуючись ст. ст. 303, 311, 315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити.

Ухвалу Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 5 лютого 2015 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: