АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді : Обідіної О.І.

Суддів : Бутенко С.Б., Прядкіної О.В.

При секретарі : Кальник А.М.

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26 січня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі - продажу недійсним,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26 січня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Зокрема вказує на те, що продаж 2 кімнатної квартири площею 52 кв.м. було здійснено під впливом насильства, за ціною значно нижчою за ринкову - 121469 грн.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, що з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Відповідно ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно п.1 ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно договору купівлі-продажу від 7 листопада 2014 року ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_3 придбала квартиру 35, квартал 278 в м. Кременчуці Полтавської області, загальною площею 52 кв.м. за 121469 грн.

Вказаний договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Марченко Н. А. та зареєстровано в реєстрі за №2524.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, позивач посилалась на те, що була вимушена продати належне їй житло під впливом тиску та погроз відповідача, яка за допомогою сторонніх осіб, погрожували їй та членам її родини фізичною розправою, що унеможливило вільне виявлення її волі.

Враховуючи недоведеність обставин, якими позивач обґрунтовувала свої вимоги, суд відмовив в задоволенні позову.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей., що перебуває в податковій заставі.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 231 ЦК України встановлено, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Таким чином, для настання вказаного наслідку законодавчо визначено наявність двох взаємопов'язуючих обставин - наявність психологічного чи фізичного тиску, які особа сприймає реально, та під дією яких вчиняє правочин.

Як роз'яснено в п. 21 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна.

Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Відповідно до ст. 179 ЦПК України предметом доказування по даній справі є обставини, якими обґрунтовані заявлені вимоги, а саме доведення позивачем факту здійснення щодо неї психічного тиску з боку другої сторони, під впливом якого вона була вимушена продати свою квартиру.

В якості доказів зазначених нею обставин, позивач посилалась на можливість роздрукування телефонних дзвінків на її мобільний телефон, покази свідків та факт звернення до органів внутрішніх справ із заявою про порушення кримінальної справи.

Аналізуючи надані позивачем докази, суд першої інстанції прийшов до висновку про недоведеність заявлених вимог, оскільки допитані в якості свідків сусіди ОСОБА_5 пояснювали, що обставини, з приводу відчужування нею квартири, їм відомі з її слів.

Сам по собі факт звернення позивача до органів внутрішніх справ не є тим безумовним доказом, який би в розумінні положень ст. 231 ЦК України, доводив би наявність психічного тиску, під дією якого квартиру було продано за борги.

Будь-якої технічної можливості витребувати роздруківку телефонних дзвінків, які б свідчили про характер розмов між позивачем та відповідачем, в межах розгляду цивільної справи - немає.

За вказаних обставин, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку по недоведеність позовних вимог.

Апеляційна скарга не спростовує висновки суду першої інстанції та не свідчить про помилковість прийнятого місцевим судом рішення.

Зокрема, твердження апелянта про порушення вимог процесуального права в частині допуску до участі в розгляді справи представника третьої особи - приватного нотаріуса Марченко І.А. та відсутність вимоги про її особистий допит в судовому засіданні, відхиляються колегії суддів, оскільки вказані обставини не вплинули на розгляд справи, в тому числі і на правильність висновків суду першої інстанції про недоведеність заявлених вимог.

Не свідчать доводи апеляційної скарги і про невірну оцінку доказів по справі, яка здійснена судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до власної переоцінки апелянтом доказів по справі, яким він надає іншу правову оцінку.

За вказаних обставин, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення, яке постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, 308, 314, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів в касаційному порядку.

Судді :

З оригіналом згідно.