Провадження № 2-1243/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2015 року Солом'янський районний суд м. Києва

у складі : головуючого судді - Лазаренко В.В.

при секретарі - Пономарьові М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Індіго" до ОСОБА_1, третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Лафорт», про стягнення суми страхового відшкодування в порядку регресу, -

В С Т А Н О В И В:

06.10.2014 року позивач ТДВ «СК «Індіго» звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 на свою користь витрати пов'язані з виплатою страхового відшкодування в розмірі 5969,95 грн. та судовий збір.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що 16.11.2012 року в м. Києві на проспекті Червонозоряному, буд. 196 відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів «Мitsubishi», д.н. НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_2, та автомобіля «Saipa Tiba», д.н. НОМЕР_4, під керуванням водія ОСОБА_1.

В наслідок зазначеної ДТП було пошкоджено автомобіль «Мitsubishi», д.н. НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_2, що був застрахований в ТДВ «СК «Індіго» відповідно до договору добровільного страхування наземних транспортних засобів.

Відповідно до умов договору та розрахунку страхового відшкодування позивач на підставі заяви страхувальника здійснив виплату страхового відшкодування у розмірі 5 969,95 грн. за шкоду заподіяну в результаті пошкодження транспортного засобу.

Враховуючи, що позивачем відшкодовано шкоду завдану ОСОБА_1, позивач звернувся до суду з регресним позовом до відповідача та просить його задовольнити з наведених вище підстав.

В судовому засіданні 02.03.2015 року представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні заперечив проти позову, посилаючись на те, що на час скоєння ДТП відповідач мав чинний поліс страхування цивільно-правової відповідальності, а тому вимоги позивача є безпідставними.

Третя особа Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Лафорт» в судове засідання свого представника не направила. Про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. За таких обставин суд вважає можливим розглянути справу у її відсутності.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 17.07.2008 року між ТДВ «СК «Індіго» та ОСОБА_3 був укладений договір страхування наземного транспортного засобу серія №206-12349-08, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом «Мitsubishi», д.н. НОМЕР_3.

16.11.2012 року о 09 год. 15 хв. в м. Києві на проспекті Червонозоряному, буд. 196 відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів «Мitsubishi», д.н. НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_2, та автомобіля «Saipa Tiba», д.н. НОМЕР_4, під керуванням водія ОСОБА_1.

Відповідно до постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 06.12.2012 року водій ОСОБА_1 під час перестроювання не пропустив автомобіль, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «Мitsubishi», д.н. НОМЕР_3, чим порушив вимоги п.п. 10.3 Правил дорожнього руху.

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 06.12.2012 року ОСОБА_1 було визнано винним у порушенні вимог п. 10.3 ПДР України та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КпАП України.

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Пунктом 7 постанови №14 Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування.

Враховуючи викладене, суд вважає вину відповідача у скоєнні ДТП доведенною.

В наслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено автомобіль «Мitsubishi», д.н. НОМЕР_3, що належить на праві власності ОСОБА_2

Відповідно до страхового акту №16728/206 від 16.10.2013 року та платіжного доручення №4295 від 16.10.2013 року, сума страхового відшкодування складає 5969,95 грн.

У зв'язку із настанням страхової події позивач здійснив виплату страхового відшкодування в зазначеному розмірі, що підтверджується платіжним дорученням №4295 від 16.10.2013 року.

Відповідно до ст. 993 ЦК України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Зазначені вимоги закріплені і в статті 27 Закону України «Про страхування».

Статтею 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Згідно положень ст. 1187 ЦК України діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб є джерелом підвищеної небезпеки.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 року роз'яснено, що спір про відшкодування шкоди, завданої самим джерелам підвищеної небезпеки кожним із їх володільців перед іншим із них, вирішується за правилами статті 1188 ЦК, а саме: шкода, завдана одному з володільців із вини іншого, відшкодовується винним.

Між тим, як вбачається з матеріалів справи на час скоєння ДТП у відповідача ОСОБА_1 був чинний поліс серії АВ №7809639 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів у Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Лафорт», згідно якого ліміт відповідальності страховика за шкоду заподіяну майну потерпілого - 50 000,00 грн., з терміном дії договору до 02.08.2013 року.

Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно ст. 990 ЦК України, страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 року № 1961-IV регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Ст. 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерплих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Згідно п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», при настанні страхового випадку страховик відповідно до страхових сум відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Враховуючи викладене, а також те, що на час скоєння ДТП відповідач мав чинний поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів з лімітом відповідальності страховика, який достатній для відшкодування шкоди завданої власнику автомобіля «Мitsubishi», д.н. НОМЕР_3, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення завданої шкоди із Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Лафорт».

Статтею 35 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що для отримання страхового відшкодування потерпілому необхідно подати страховику заяву про страхове відшкодування з необхідними документами.

Проте із наявних в матеріалах справи документів не вбачається, що позивач звертався до страховика Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Лафорт» із заявою про виплату йому страхового відшкодування в порядку регресу.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позивач ТДВ «СК «Індіго» не скористалась своїм правом на відшкодування завданої йому страхувальником матеріальної шкоди в порядку регресу.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 4 ст. 59 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Пунктом 16 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 року роз'яснено, що непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі.

Таким чином суд приходить до висновку, що позов Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Індіго» до ОСОБА_1 про стягнення суми страхового відшкодування в порядку регресу не підлягає задоволенню.

Керуючись Постановою Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», ст. 27 Закону України «Про страхування», ст.ст. 3, 22, 35 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.ст. 22, 979, 990, 993, 1166, 1187, 1188, 1191 ЦК України, ст.ст. 10,11, 57-61, 88, 169, 174, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Індіго" до ОСОБА_1, третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Лафорт», про стягнення суми страхового відшкодування в порядку регресу - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: