Провадження № 22-ц/783/3154/15 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
Категорія справи: 19
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого - судді Мельничук О.Я.,

суддів Курій Н.М. і Крайник Н.П.

при секретарі Куцик І.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 на рішення Галицького районного суду міста Львова від 03 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання правочину удаваним,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Галицького районного суду міста Львова від 03 березня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання правочину удаваним відмовлено.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку в інтересах ОСОБА_4 оскаржила його представник - ОСОБА_3. Вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи.

Сторони в судове засідання не з"явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає із наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання правочину удаваним, суд першої інстанції посилаючись на ст. 235 ЦК України виходив з того, що позивачем не надано достатніх доказів того, що при укладенні договору позики у сторін не було наміру на його укладення та/або договір було укладено з метою приховати інший правочин, який вони насправді вчинили. Тобто позивачем не наведено жодних доводів, достатніх для кваліфікації правовідносин, які склалися між сторонами, як удаваного правочину.

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погоджується в повній мірі із наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що між ОСОБА_5 - позикодавцем та ОСОБА_4 - позичальником, 10 лютого 2012 року укладено договір позики № ил 62. /а.с. 10-11/. Предметом згаданого договору є грошові кошти в сумі 954 967 грн. (еквівалент в доларах США становить 118 925 дол.) Договором передбачено, що факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником в момент передачі йому суми позики.

Пунктом 2 згаданого договору встановлено порядок повернення коштів.

На підтвердження укладення договору позики та факту передачі грошей ОСОБА_4 надав ОСОБА_5 розписку від 10.02.2012 року /а.с. 12/.

В зв"язку з невиконанням вимог договору позики зі сторони ОСОБА_4, не повернення коштів у встановлені договором строки ОСОБА_5 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06.12.2013 року яке ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 13.03.2014 року залишене без змін, позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення боргу задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 973 393 грн. 78 коп. та судові витрати в сумі 3441 грн.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

В п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року зазначено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в укладеному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 3) настання між сторонами інших прав та обов"язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Пунктом 9 договору позики № ил 62 від 10 лютого 2012 року, сторонами засвідчено, що у тексті договору зафіксовано усі істотні умови, що стосуються позики. Будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені у його тексті, після підписання договору не матимуть правового значення.

Пунктом 10 згаданого договору сторони засвідчили, що одержання позики не пов"язано із здійсненням підприємницької діяльності будь-якої із сторін. Договір відповідає дійсним намірам сторін, укладений при ясній пам"яті внаслідок добровільного волевиявлення сторін, пов"язаних товариськими (родинними) зв"язками.

Відповідно до ч.1 ст.202, ч.3 ст.203 ЦК України, головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків.

Оцінюючи зібрані докази судом першої інстанції, колегія суддів приходить до висновків, що укладений сторонами договір позики № ил 62 від 10 лютого 2012 року є таким, що відображає волевиявлення сторін, в договорі відсутня спрямованість волі сторін в укладеному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, оскільки одна сторона мала намір отримати кошти, а другою такі кошти були надані, договором зафіксовано усі істотні умови, що виключають можливість настання інших права та обов"язків, ніж ті, що передбачені правочином.

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_4 ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не доведено, що при укладанні договору позики у сторін не було наміру на його укладення та /або договір було укладено з метою приховати інший правочин, який вони насправді вчинили.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено дійсні обставини справи та застосовано норми права які підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги висновків суду жодним чином не спростовують. Підстави для скасування рішення суду відсутні, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 слід відхилити, а рішення Галицького районного суду міста Львова залишити без змін.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст.308, ст.313, п.1 ч.1 ст.314, ст. ст.315, 317, 319, 325 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Галицького районного суду міста Львова від 03 березня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набранням ухвалою законної сили.

Головуючий: О.Я.Мельничук

Судді: Н.М. Курій

Н.П. Крайник