АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 215/5283/14-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/634/К/15 суддя Мельник Ю.П.
Категорія - 21 (І) Суддя-доповідач - Ляховської І.Є.
УХВАЛА

Іменем України

15 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Ляховської І.Є.,

суддів - Барильської А.П., Михайлів Л.В.,

при секретарі - Булах К.А.

за участю: позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 15 січня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що після смерті чоловіка ОСОБА_6 вона залишилася проживати одна. Позивачу виповнилося 78 років і вона часто хворіє та потребує стороннього догляду. Відповідач ОСОБА_5 - її онука, яка завжди ставилась до неї дуже добре і тому запропонувала подарувати їй будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Сторони домовились, що після дарування будинку ОСОБА_2 зможе і надалі проживати в ньому, а онука буде їй допомагати.

06 жовтня 2007 року ОСОБА_2 і ОСОБА_5 уклали у Криворізькій державній нотаріальній конторі № 6 договір дарування, за яким позивач подарувала, а відповідач прийняла в дар житловий будинок та земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Тексту договору позивач не читала, вважаючи, що в ньому передбачені всі права і обов'язки, про які вони домовилися. Після укладення договору відповідач виконувала свої зобов'язання, але на початку 2014 року відносини між сторонами зіпсувалися через сімейні сварки між батьками відповідача. Піклуватися про позивача ОСОБА_5 відмовляється та наполягає, щоб позивач виїхала з будинку.

Враховуючи, що договір дарування є удаваним правочином, укладеним з метою приховати дійсний правочин про довічне утримання, просила суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1, укладений 2007 році між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, посвідчений нотаріусом Криворізької державної нотаріальної контори № 6, а також стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 15 січня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення її позовних вимог в повному обсязі. Зокрема на її думку, судом не враховано, що ОСОБА_5 обіцяла доглядати позивача, якій вже виповнилось 78 років, але протиправно не виконує взятих на себе зобов'язань. Відповідач обманула ОСОБА_2, склавши замість договору довічного утримання - договір дарування. Суд не прийняв до уваги доводи позивача та не захистив права пенсіонерки. Висновки суду не відповідають обставинам справи та свідчать про формальне відношення суду до розгляду даної справи.

У запереченнях на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_4 зазначає, що рішення суду є законним і обґрунтованим, тому просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду - залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що відповідач ОСОБА_5 є онукою позивача ОСОБА_2

06 жовтня 2007 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 уклали договір дарування, за яким позивач подарувала, а відповідач прийняла в дар житловий будинок А-1, глинобитний, житловою площею 8,0 кв.м, загальною площею 18,9 кв.м з господарчими побудованим та надвірними спорудами: сарай Б, огорожа 1, водоколонка І, а також земельну ділянку площею 1050 кв.м, передану для обслуговування житлового будинку і господарських споруд та ведення підсобного господарства, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. (а.с.12) Даний договір було посвідчено державним нотаріусом Шостої криворізької державної нотаріальної контори Чорнобай З.Л. та зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 30.10.2007 року.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 просила визнати зазначений договір дарування удаваним, укладеним з метою приховання договору довічного утримання, посилаючись на обман з боку відповідача.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що волевиявлення сторін при укладенні договору дарування було вільним, сторонами дотримано всі вимоги ст.203 ЦК України, тому правових підстав для визнання договору недійсним немає.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Положеннями ст.203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема ними передбачено, що зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

У п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що за удаваним правочином сторони умисно укладають один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають із змісту правочину. Таким чином, необхідною умовою удаваного правочину при його оформлені є наявність умислу обох сторін, направленого на приховання іншого правочину.

Як убачається з матеріалів справи, договір дарування від 06 жовтня 2007 року підписано ОСОБА_2 у присутності нотаріуса, і згідно п. 8 договору сторони підтвердили, що цей договір не носить характеру уявного та удаваного правочину. Крім того, дарувальник стверджує, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства.

Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

В порушення вимог зазначених статей позивачем ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не надано належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності у неї вільного волевиявлення щодо укладення договору дарування.

Натомість, в суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_2 неодноразово пояснювала про те, що, укладаючи договір дарування, вона дійсно мала намір подарувати будинок своїй онуці, яка, у свою чергу, мала допомагати їй в міру своїх можливостей, що вона і робила до 2014 року.

Крім того, спірний договір зареєстрований в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 30.10.2007 року, що свідчить про те, що він спрямований на реальне настання правових наслідків.

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сторонами дотримано всіх вимог ст. 203 ЦПК України і правових підстав для визнання договору дарування від 06 жовтня 2007 року недійсним немає.

Доводи апеляційної скарги не містять підстав для її задоволення.

Так посилання позивача на те, що ОСОБА_5 обіцяла доглядати її, але протиправно не виконує взятих на себе зобов'язань, колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки у договорі дарування не передбачено обов'язків для відповідача утримувати ОСОБА_2, а в пункті 7 зазначеного договору сторони підтвердили, що умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому.

Крім того, з матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що відповідач, хоч і зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2, але фактично проживає та працює у АДРЕСА_3, має трьох неповнолітніх дітей, одна з яких є дитиною-інвалідом, тому заперечення відповідача на апеляційну скаргу, в якому вона стверджує, що не могла домовлятись з позивачем щодо піклування за нею, заслуговують на увагу.

Також не можуть бути взятими до уваги посилання позивача на обман зі сторони ОСОБА_5 при укладенні договору, оскільки вони спростовуються умовами договору, зокрема його преамбулою, в якій зазначено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5, діючи вільно, цілеспрямовано, свідомо і добровільно, розумно та на власний розсуд, без будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, не порушуючи прав третіх осіб, бажаючи реального настання правових наслідків, обумовлених нижче, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючи ними, не помиляючись щодо обставин, діючи без впливу обману, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавств, що регулюють викладений правочин (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину), уклали вказаний договір.

Посилання ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції на протиправну поведінку ОСОБА_5 та її брата, які вимагають виселення позивача з будинку, не підтверджені належними та допустимими доказами. Крім того, такі посилання не можуть бути підставою для визнання договору дарування недійсним з підстав удаваності правочину.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права та обов'язки сторін, що беруть участь у справі, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку і ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 15 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: І.Є.Ляховська

Судді: А.П. Барильська

Л.В. Михайлів