Справа №463/6780/14-ц
Провадження №2/463/539/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2015 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Гирич С. В.

при секретарі судових засідань Попович Х.І.

з участю позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3

представника позивача ОСОБА_4

в м. Львові

у відкритому судовому засіданні

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» про визнання недійсним договору фінансового лізингу, стягнення грошових коштів, суд -

встановив:

позивачі звернулися в суд із позовом до відповідача про визнання недійсним договору фінансового лізингу від 04.12.2014 року №00471 з додатками до нього №1 та №2, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» та ОСОБА_2, стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» на користь ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 25000,00 грн., судового збору.

Свої вимоги обґрунтовують тим, що такий договір укладений з порушенням норм матеріального права, порушують їхні права споживача внаслідок несправедливості його умов, а відтак підлягає визнанню недійсним з ряду підстав.

Так, позивач ОСОБА_5 вважає, що відповідачем введено його в оману щодо своїх повноважень на надання послуг з фінансового лізингу, порядок надання яких регулюється Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Положенням про надання окремих фінансових послуг юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, оскільки вказаними законодавчими актами передбачено право надання таких послуг за наявності кваліфікованих працівників, які безпосередньо здійснюють діяльність з фінансового лізингу, а також здійснення такої діяльності за місцезнаходженням вказаним в Довідці про взяття на облік юридичної особи та реєстраційних документах. Однак зазначив, що оспорюваний договір укладено за адресою: АДРЕСА_1, в той час як в Довідці про взяття на облік юридичної особи, Реєстрі осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги місцезнаходження відповідача значиться за київською адресою, а видача дублікатів довідок про взяття на облік за іншими адресами чинне законодавство не передбачає можливості. Також вказав, що на момент укладення договору його не ознайомили із повноваженнями на укладення договору представника товариства ОСОБА_6 Зазначив, що самі послуги працівниками товариства йому надавалися не кваліфіковано, інформацію щодо істотних умов договору йому належним чином не було надано, зокрема не надали можливості йому ознайомитися з умовами договору до моменту його укладення, до моменту укладення договору працівники відповідача усіляко вчиняли на нього моральний тиск, запевнювали що платіж коштів в сумі 25 тис. грн. є передумовою укладення договору фінансового лізингу, являє собою оплату вартості автомобіля, і що внесення такого платежу є гарантією подальшого невідкладного отримання автомобіля.

Однак, після внесення ним платежу в розмірі 25 тис. грн. та подальшого укладення договору йому обумовленого договором майна передано не було, а ознайомившись із умовами договору йому стало відомо, що призначення внесеного ним платежу була оплата комісії за організацію договору і жодним чином не враховувалася в оплату вартості автомобіля. Крім цього встановив, що обов'язок у відповідача по передачі йому автомобіля виникав лише після сплати ним протягом 120 днів вартості автомобіля. Зважаючи на таке, виконання договору відповідачем не відбулось.

Крім цього, з умов договору вбачається, що розрахунок вартості лізингових платежів залежить від курсу коливань долару до гривні на кожну дату оплати, що на його думку є порушенням ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», яка не передбачає можливості збільшення розміру відшкодування вартості предмета лізингу в залежності від курсу гривні до долара США. З наведених підстав вважає умови договору фінансового лізингу несправедливими, та такими, що порушують його права споживача.

Окремо вважає, що до вказаного договору слід застосовувати загальні положення про найм (оренду) ЦК України, в тому числі і ст. 799 ЦК України, яка передбачає нотаріальне посвідчення договорів найму транспортного засобу. Також вказав, що умовою досягнення мети договору фінансового лізингу є сплата сторонами лізингових платежів та отримання предмету фінансового лізингу у власність, процедура якої може бути реалізована лише після державної реєстрації транспортного засобу на підставі угоди, до форми якої розповсюджується вимога щодо її нотаріального посвідчення. А тому, вважаючи, що за своєю правовою природою оспорюваний договір має ознаки змішаного договору оренди транспортного засобу та договору купівлі-продажу транспортного засобу, та підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню, а відтак недотримання цієї норми закону сторонами тягне за собою нікчемність договору.

Крім цього позивачі зазначили, що на момент укладення договору фінансового лізингу від 04.12.2014 року, позивачі перебували у зареєстрованому шлюбі, однак ОСОБА_3 своєї згоди на укладення ОСОБА_2 зазначеного договору не давала, така у неї в письмовому порядку не відбиралася, умовами укладеного договору порушуються її права як співвласника спільного сумісного майна подружжя. А тому позивачі просять позов задоволити.

В судовому засіданні позивачі, їх представник позовні вимоги підтримали з аналогічних підстав. Представник позивача доповнив, що представник відповідача ОСОБА_6 відсутня в переліку працівників ТзОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс», що надавався Національній комісії, що здійснює регулювання у сфері ринків фінансових послуг для підтвердження відповідного освітньо-кваліфікаційного рівня. У зв'язку із цим вважає що на момент підписання оспорюваного договору у відповідача були відсутні повноваження на його укладення. Просить позов задоволити.

Представник відповідача ТзОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, подав до суду письмові заперечення та заяву про слухання справу у його відсутності. А тому суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності представника відповідача. Згідно поданих заперечень, відповідач позовні вимоги не визнав в повному обсязі, вважає їх безпідставними та необгрунтованими, а укладений між сторонами договір фінансового лізингу від 04.12.2014 року таким, що відповідає вимогам чинного законодавства України. Зокрема вважає, що позивачем не доведено перед судом факту відсутності згоди іншого з подружжя на укладення договору. Натомість вказав, що для вчинення правочинів, де грошові кошти не є предметом договору, а лише засобом платежу, письмової згоди іншого з подружжя не вимагається. Крім того використання придбаного за умовами договору майна передбачалося в інтересах сім'ї, а відтак такий укладався в інтересах сім'ї і не міг порушувати права іншого з подружжя.

Також вважає, що позивачами не доведено факту введення відповідачем в оману щодо умов договору, а також щодо повноважень ТзОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс», оскільки відповідач здійснює свою господарську діяльність на підставі Положення про надання окремих фінансових послуг юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами і його діяльність контролюється Національною комісією, що здійснює регулювання у сфері ринків фінансових послуг. У відповідності до названого Положення ними було дотримано процедури реєстрації своєї діяльності, як суб'єкта господарювання, отримано відповідну Довідку про взяття на облік юридичної особи, яка є підставою для надання ними фінансових послуг. Посилання позивача про те, що його було введено в оману стосовно умов договору, оскільки не надано можливості ознайомитися із умовами договору, на думку відповідача, взагалі не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджені жодними об'єктивними доказами, а пояснення позивачів не можуть бути використані судом, оскільки являються зацікавленими. А оскільки сторони є вільними в укладенні договорів, і жодних доказів того, що позивача хтось примушував до укладення такого договору суду не надано, вважає, що такий ним укладений добровільно. При цьому сторонами договору досягнуто згоди щодо усіх істотних умов угоди, такі є визначені договором, а тому вважає його законним.

Крім цього вважає безпідставними посилання позивачів на обов'язковість нотаріального посвідчення оспорюваного, оскільки таке не вимагається чинними нормами цивільного законодавства України, а положення параграфу 5 «Найм (оренда) транспортного засобу» глави 58 «Найм (оренда)» не поширюються на договори фінансового лізингу, і не можуть регулювати встановлювані ними правовідносини. А тому просить відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення позивачів, їх представника, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд в задоволенні позовних вимог відмовляє з таких підстав.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Судом встановлено, що 04.12.2014 року між ТзОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» та ОСОБА_2 було укладено договір фінансового лізингу №00471(а.с.10-16). Відповідно до умов даного договору відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - автомобіль марки Cherry Tiggo, Comfort 1,8 MT, зазначений у п. 1.1, вартістю 15723,27 доларів США, що згідно обмінного курсу долара США до гривні на фактичну дату укладення договору становило 250000,00 грн. та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором.

Згідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст.215 ЦК України).

Позивач заявляючи вимоги про визнання недійсним зазначеного договору, посилається на одну із підстав визнання недійсності договору - здійснення відповідачем нечесної підприємницької практики, що призвело до укладення договору на невигідних для позивача умовах за відсутності досягнення згоди сторін щодо усіх істотних умов договору, а відтак призвело до порушень його прав, як споживача, а також на іншу підставу - введення однієї із сторін договору в оману щодо повноважень ТзОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс».

Однак, як встановлено судом, пунктом 1.7 ст. 1, ст.9 Договору визначено, що Предмет Договору передається в користування Лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 (сто двадцять) робочих днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця Адміністративного платежу (10% від вартості Предмета Лізингу), Авансового платежу (50% від вартості Предмета Лізингу), Комісії за Передачу Предмета Лізингу (3% від вартості Предмета Лізингу у разі наявності), сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.4 ст.9 даного Договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.6 ст.9 даного Договору.

На виконання умов договору позивачем сплачено відповідачу адміністративний платіж у розмірі 25000 грн., що підтверджується квитанцією від 04.12.2014 року (а.с.18).

Після вказаної проплати позивач припинив виконувати умови укладеного договору, обраний товар у володіння та користування позивачу переданий не був.

З аналізу положень договору фінансового лізингу від 04.12.2014 року вбачається, що такий містить детальний опис умов отримання предмета лізингу та порядок сплати за предмет лізингу. Окрім цього, Додаток № 1 містить інформацію, щодо сплати авансових платежів в розмірі 50 %, адміністративного платежу в розмірі 10 %, комісії за передачу в розмірі 3%, а також графік сплати п'ятдесяти відсотків авансового платежу протягом одного року. Також, у п. 8.2 ст. 8 Договору сторони погодили загальну вартість Предмета лізингу, а п.8.3 ст.8 Договору визначили, що гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, який визначений на дату укладення даного договору може змінюватися у випадку зміни обмінного курсу долара США до української гривні.

Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу; розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча 6 однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Таким чином, оскаржуваний договір фінансового лізингу від 04.12.2014 р. №00471 та додатки до договору містять необхідні дані, а саме найменування товару (предмет лізингу), розмір лізингових платежів та строк лізингу. При цьому позивач ОСОБА_2 своїм підписом підтвердив свою згоду на умови які були викладені в договорі фінансового лізингу від 04.12.2014 року, зокрема щодо предмету лізингу, його вартості, порядку та розміру здійснення лізингових платежів. А отже, при укладенні договору було дотримано усі вимоги ст.ст. 202,203 ЦК України.

При цьому суд враховує, що посилання позивача на ті обставини, що відповідач здійснюючи нечесну підприємницьку практику, не надав йому можливості ознайомитися із умовами договору, ввів в оману щодо призначення первинного платежу, сплаченого ним на виконання умов договору 04.12.2014 року в розмір 25000 грн., здійснював моральний тиск примушуючи до швидкого укладення договору, жодними об'єктивними доказами не підтверджені, ґрунтуються виключно на поясненнях позивачів. А відтак в силу положень ст. 60 ЦПК України судом не можуть вважатися доведеними.

Одночасно, відповідно до ст. 230 ЦК України обман має місце тоді, коли одна сторона навмисно вводить в оману іншу сторону правочину стосовно природи правочину, прав та обов'язків сторін, а також, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або вона замовчує їх існування".

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 230 суд визнає угоду недійсною у випадку, якщо "одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ст. 229 цього Кодексу)".

Відповідно до ст. 229 ЦК України "істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням".

Однак позивачем не надано жодного належного доказу на підтвердження введення його в оману.

Договір та додатки до нього, підписані сторонами, містять детальний опис послуг, що надаються Відповідачем. В момент підписання Договору Позивач отримав примірник Договору та додатки до нього. Опис послуг приведено детально, щоб виключити необхідність їх усного тлумачення та уникнення подальших непорозумінь між сторонами з приводу трактування умов Договору.

Наявні письмові докази, які свідчать про отримання доступної, достовірної та своєчасної інформації під час підписання Договору, а саме: підписи позивача у Договорі та додатках до нього, сплата адміністративного платежу, позивачем жодним чином не спростовані.

Крім того, відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. «ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення».

Підписавши Договір та додатки до нього, Позивач тим самим підтвердив свою обізнаність з умовами Договору та висловив свою згоду з цими умовами.

Крім цього, як встановлено в судовому засіданні, ТзОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» займається виключним видом господарської діяльності по наданню послуг з фінансового лізингу без набуття спеціального статусу фінансової установи.

Положення ч. 4 ст. 5 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачає, можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції.

Надання послуг з фінансового лізингу та порядок, якого необхідно дотримуватись при наданні цієї послуги юридичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги визначений Положенням про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, затвердженим розпорядженням Держкомфінпослуг від 22.01.2004 року №21.

Відповідно до п. 2.1 ст. 2 Положення юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу та враховано вимоги законодавства щодо можливості суміщення фінансових послуг, а також за наявності: внутрішніх правил з надання послуги з фінансового лізингу, затверджених уповноваженим органом юридичної особи, згідно установчих документів; кваліфікованих працівників, які безпосередньо здійснюють діяльність з фінансового лізингу; довідки про взяття на облік юридичної особи (далі - Довідка), виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг.

Відповідачем отримано необхідну Довідку ФЛ № 486 (рішення про взяття на облік № 1217 від 11.09.2012 року), видану Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, з якої вбачається, що ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» взято на облік як установу з правом надавати послуги з фінансового лізингу.

Разом з тим, чинним законодавством України не передбачено обов'язку відповідача надавати послуги з фінансового лізингу виключно за місцем реєстрації юридичної особи, і такі вправі надаватися суб'єктами господарювання за місцем знаходження філій, відділень, представництв тощо.

Одночасно суд враховує ту обставину, що у Переліку працівників ТзОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс», представленому відповідачем Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (а.с.104-106) відсутня ОСОБА_6, яка укладала від імені товариства оспорюваний договір фінансового лізингу.

В той же час судом встановлено, що такий договір вона укладала від імені ТзОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» на підставі належно оформленого (у відповідності до вимог Глави 17 ЦК України) доручення від 14.10.2013 року (а.с.47), а отже була наділена необхідним обсягом повноважень на укладення договорів від імені відповідача передбаченими загальними положеннями цивільного законодавства.

Дійсно, спеціальними нормами законодавства - п.3 ст.7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», п.2.1 Положення про надання окремих фінансових послуг юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, передбачено можливість надання таких послуг суб'єктами господарювання за наявності кваліфікованих працівників, які безпосередньо здійснюють діяльність з фінансового лізингу (укладання, супроводження та виконання відповідних договорів), які мають вищу освіту за фінансовим, економічним або юридичним напрямами, та не мають непогашеної або незнятої судимості за корисливі злочини.

Однак, жодними правовими нормами не передбачено, що укладення договорів фінансового лізингу від імені цих суб'єктів господарювання повинно здійснюватися саме цими кваліфікованими працівниками, і що наслідком укладення таких договорів іншими працівниками чи представниками юридичної особи, які не внесені до реєстру Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, тягне за собою визнання недійсним такого договору.

А тому суд вважає, що оскільки судом не встановлено інших порушень закону при укладенні оспорюваного договору фінансового лізингу, сам факт укладення договору від імені відповідача особою, яка не володіє відповідним освітньо-кваліфікаційним рівнем та не внесена до реєстру Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Крім цього, суд вважає, що відповідач не здійснює прямого та опосередкованого залученням фінансових активів від фізичних осіб, лізингоодержувач (фізична особа чи юридична особа) сплачує аванс за транспортний засіб, а саме суму, яка відшкодовує частину вартості обраного ним предмета лізингу, що прямо передбачено Законом «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до п. 1, ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про фінансовий лізинг» лізингодавець має право: інвестувати на придбання предмета лізингу як власні, так і залучені та позичкові кошти;

Відповідно до ст. 16 ЗУ "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Оскільки законодавством не було визначено конкретного порядку, якого слід дотримуватись лізингодавцям, при отриманні лізингових платежів від лізингоодержувачів, а відтак сторони вправі обрати та погоджувати будь-які умови договору та будь-які лізингові платежі, які необхідні сторонам для належного виконання правочину.

У зв'язку із наведеним посилання позивачів на ту обставину, що внесений ним платіж в розмірі 25 тис. грн. неправомірно зараховано не в оплату вартості предмету лізингу, а як адміністративний платіж не заслуговують на увагу, оскільки саме така черговість погашення лізингових платежів визначена умовами Договору. Щодо введення в оману працівниками відповідача позивача щодо призначення здійснюваного ним платежу, то такі посилання не заслуговують на увагу суду, оскільки в силу положень ст. 60 ЦПК України не підтверджені жодними об'єктивними доказами. Більш того, як вбачається з наявної матеріалах квитанції (а.с.18) цільовим призначенням сплаченого позивачем платежу в розмірі 25 тис. грн. являлося погашення комісії.

А відтак в цій частині позовні вимоги є безпідставними і такими, що не підлягають до задоволення.

Не вважає суд доведеними і таким, що ґрунтуються на законі вимоги позивача про визнання договору фінансового лізингу недійсним з підстав недотримання вимог нотаріального посвідчення договору.

Так, положеннями ЦК України та Закону України «Про фінансовий лізинг» не передбачено обов'язкового нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу.

Дійсно ч.2 ст. 806 параграфу 6 Глави 58 ЦК України передбачено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Однак такі містяться у параграфі 1 Загальні положення про найм (оренду) Глави 58 ЦК України, і положення ст. 799 параграфу 5 Найм (оренда) транспортного засобу до договору фінансового лізингу не застосовуються.

З огляду на наведене суд приходить до висновку, оскільки чинними нормами законодавства України не встановлено обов'язку до нотаріального посвідчення сторонами договору фінансового лізингу, а відтак в цій частині в задоволенні позовних вимог слід також відмовити.

Також суд вважає необгрунтованими позовні вимоги позивачів про визнання недійсним договору фінансового лізингу від 04.12.2014 року з підстав відсутності згоди одного з подружжя - ОСОБА_3, оскільки такі обставини не доведені позивачем жодними належними та допустимим доказами.

В той же час, ст.65 СК України передбачено, що договір укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором використане в інтересах сім'ї.

Більш того, при вирішенні питання про необхідність отримання згоди (письмової, нотаріальної) іншого з подружжя на розпорядження грошовими коштами, якщо вони становлять спільну сумісну власність, необхідно виходити з правової природи правочину, що укладається одним із подружжя. У випадку вчинення правочинів, в яких грошові кошти є не предметом договору, а лише засобом платежу, письмової згоди законом прямо не вимагається.

Відповідно до положень ст. 369 ЦК України, реалізація права розпоряджання спільним майном одним із співвласників породжує правову презумпцію, що правочин спрямований на розпоряджання спільним майном, вчинений за згодою усіх інших співвласників. Відтак тягар доведення відсутності згоди на вчинення правочину - саме на момент укладання договору фінансового лізингу лягає на позивача.

Однак позивачем таких обставин в судовому засіданні не доведено, натомість як встановлено судом, в момент підписання договору ОСОБА_3 була присутня разом з ОСОБА_2 та не заперечувала проти укладення ним оспорюваного договору.

А тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити за їх безпідставністю.

Керуючись ст.ст.10, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» про визнання недійсним договору фінансового лізингу від 04.12.2014 року №00471 з додатками до нього №1 та №2, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» та ОСОБА_2, стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» на користь ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 25000,00 грн., судового збору - відмовити за їх безпідставністю.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до апеляційного суду Львівської області в порядку та строки визначені ст. 294 ЦПК України.

Суддя: Гирич С. В.