АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/4139/2015 Доповідач - Музичко С.Г.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

у складі головуючого судді Музичко С.Г.

суддів Панченка М.М., Саліхова В.В., при секретарі Кутц А.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Святошинськогорайонного суду м. Києва від 26 січня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

встановила:

Рішенням Святошинськогорайонного суду м. Києва від 26 січня 2015 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики у сумі 66 765грн та судовий збір у розмірі 667,65 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Вказує, що документи подані позивачем в якості доказів, не можуть належним чином підтверджувати наявність будь-якої заборгованості відповідача, за договором, чи на підставі розписки. Розписка не містить посилань на те, що кошти за нею отримані в борг і підлягають поверненню, та не співпадають суми зазначені в договорі і в розписці наданій позивачем. Дата отримання коштів за договором та розпискою відрізняються, що на думку апелянта свідчить про складання розписки в рамках іншого правочину між сторонами.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримали, та просили її задовольнити з наведених в ній доводів.

Представник позивача ОСОБА_5 апеляційну скаргу просив відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач взяті на себе зобов'язання за договором позики не виконав, позичені грошові кошти у визначений строк позивачу не повернув.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з вимогами ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У Постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі про перегляд ухвали колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 грудня 2012 року у справі про стягнення боргу за договором позики вказано, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що у червні 2010р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до якого відповідач отримав 95903,25 грн., які зобов'язався повернути на першу вимогу позикодавця.(а.с.15)

В матеріалах справи, наявний договір позики, який свідчить про те, що гроші були передані ОСОБА_2 у борг, та відповідно до вимог ч. 2 ст. 1047 ЦК України розписка може надаватись на підтвердження укладення договору позики і передачі коштів.(а.с.17)

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику (правова позиція Верховного Суду України у справі 6-63цс13).

Оскільки грошові кошти відповідач у повному обсязі не повернув, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про стягнення їх з позичальника, на користь позивача суми боргу відповідно до вимог ст.ст. 530 та 1049 ЦК України.

Апелянт не надав до суду апеляційної інстанції доказів того, що розписка свідчить про наявність іншого правочину, не пов'язаного з договором позики.

Враховуючи вище викладене, колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні та наявними в матеріалах справи доказами, і, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Підстав для його скасування не встановлено.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Святошинськогорайонного суду м. Києва від 26 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: