Справа № 544/855/15-ц
№ пров. 2/544/293/2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

24 червня 2015 року Пирятинський районний суд Полтавської області у складі: головуючого - судді Нагорної Н.В., за участю секретаря Ралець О.С., у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Пирятин, розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Пирятинської міської ради про визнання права власності,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого вказав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_3. Після її смерті залишилось спадкове майно, яке складається із житлового будинку та господарських будівель за адресою: АДРЕСА_1. Вказане майно належало його померлому діду ОСОБА_4. Його мати на час смерті діда, як і після того, проживала разом з ним у вищевказаному будинку, тобто фактично прийняла спадщину, оскільки вступила в управління та володіння спадковим майном. Проте за життя матір не виготовила правовстановлюючих документів на спадкове майно. Він являється єдиним спадкоємцем першої черги і тому звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але отримав відмову у зв'язку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на вказаний житловий будинок. На підставі викладеного позивач просить суд визнати за ним право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_3

Позивач ОСОБА_1 на своїх позовних вимогах наполягає та просить суд розглянути справу без його участі, про що надав суду письмову заяву.

Представник відповідача Пирятинської міської ради у судове засідання не з'явився, надав суду письмову заяву, у якій вказав, що з позовом згоден, та просить розглянути справу без його участі.

Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Рішенням виконавчого комітету Пирятинської міської ради від 25.04.1956 року №168 ОСОБА_4 була відведена земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1, під індивідуальне житлове будівництво, а 05.06.1956 року був укладений договір про надання ОСОБА_4 в безстрокове користування вказаної земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку (а.с.19, 20-22).

На відведеній земельний ділянці ОСОБА_4 у 1959 році побудував житловий будинок та сарай, що підтверджено технічним паспортом (а.с.14-18), але право власності на будинок в БТІ не зареєстрував, що підтверджено довідкою КП «Лубенське МБТІ» (а.с.6).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, що підтверджено свідоцтвом про смерть (а.с.9).

Оскільки спадкодавець помер й спадщина відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_2., тобто до набрання чинності ЦК 2003р., тому дані правовідносини регулюються ЦК 1963р. й застосовуються норми ЦК 1963р.

Згідно зі ст.524 ЦК Української РСР 1963р. спадкування здійснюється за заповітом чи за законом.

Відповідно до ст. 529 Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому статтями 529-535 ЦК Української РСР.

Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов'язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності.

Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.

Встановлено, що будинок за адресою: АДРЕСА_1, збудований у 1959 році.

У 1959 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Отже будівництво вищевказаного житлового будинку, який є об'єктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці на підставі наданого виконавчим комітетом дозволу на його будівництво (тобто будинок не є самовільним будівництвом у розумінні статті 105 ЦК Української РСР), отже ОСОБА_4, побудувавши вказаний будинок, набув на нього право власності.

Судом встановлено, що після смерті ОСОБА_4 до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини ніхто не звертався, спадкова справа не заводилась (а.с.28, 29). При цьому спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_4 являється його донька ОСОБА_3 (а.с.7, 12). На час відкриття спадщини вона була зареєстрована та постійно проживала разом із спадкодавцем, що підтверджується довідкою №2884 від 22.05.2015 року, виданою Виконкомом Пирятинської міської радою (а.с.13).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.549 ЦК України 1963р. визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Отже з наведеного вбачається, що спадкоємець ОСОБА_3 фактично прийняла спадщину, вступивши в управління та володіння спадковим майном шляхом проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Проте ОСОБА_3 належним чином не оформила у нотаріуса свої спадкові права після смерті батька, про що зазначено у відмові нотаріуса (а.с.5).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджено свідоцтвом про смерть (а.с.10).

Оскільки спадкодавець помер й спадщина відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1., тобто до набрання чинності ЦК 2003р., тому дані правовідносини регулюються ЦК 1963р. й застосовуються норми ЦК 1963р.

Після смерті ОСОБА_3 її син - позивач по справі являється спадкоємцем першої черги, що підтверджено свідоцтвом про народження (а.с.8).

Позивач, як єдиний спадкоємець першої черги, фактично прийняв спадщину, вступивши в управління та володіння спадковим майном, оскільки на час відкриття спадщини після смерті матері був зареєстрований та постійно проживав разом із спадкодавцем, що підтверджується довідкою №2884 від 22.05.2015 року, виданою Виконкомом Пирятинської міської радою (а.с.13).

23 травня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Пирятинської державної нотаріальної контори для оформлення свого права на спадщину після смерті матері, проте отримав відмову нотаріуса у зв'язку з тим, що ОСОБА_3 після смерті батька не оформила своїх спадкових прав (а.с.5).

Отже з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 за життя набув право власності на збудований ним житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, спадкоємець ОСОБА_3 фактично прийняла спадщину після смерті батька ОСОБА_4, але за життя не оформила в установленому законом порядку документи про право власності на спадковий житловий будинок в порядку спадкування за законом, що перешкоджає спадкоємцю ОСОБА_1 оформити своє право спадкування.

На підставі викладеного та враховуючи, що позивачу з незалежних від нього причин відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері, але ніхто, крім нього на спадщину не претендує і він бажає її прийняти, при цьому обраний позивачем спосіб захисту його прав є належно обраним, суд вважає за можливе визнати за ним право власності на спадковий будинок після смерті матері ОСОБА_3

Керуючись ст.ст.5-11, 57-60, 209, 212-215, 292 ЦПК України, на підставі ст.ст.524, 529, 549 ЦК України 1963р., суд

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Пирятинської міської ради про визнання права власності на спадкове майно - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно, а саме: будинок за адресою: АДРЕСА_1 який складається з житлового будинку під літ. «А-1» з прибудовою «а», та сараю під літ. «Б», по праву спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Полтавської області шляхом подання апеляційної скарги через Пирятинський районний суд Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційна скарга не була подана. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Н.В.Нагорна