ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/647/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" квітня 2015 р.Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Лужецької О.Р.

при секретарі - Цибулюк М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Департамент земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_3 до Департаменту земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, ОСОБА_2, треті особи: Київська міська рада, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві про визнання державного акту на право приватної власності на землю частково недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Департамент земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що він є власником земельної ділянки площею 0,0680 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована у АДРЕСА_1. Співвласниками суміжної земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 є ОСОБА_3 та ОСОБА_4. Після примусового виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06.10.2004 року відповідачі самовільно, без будь-якого дозволу та погодження з відповідними державними органами збудували металевий гараж на його земельній ділянці, чим порушили встановлені будівельні норми та права позивача як власника земельної ділянки. 19.08.2014 року позивач звернувся до ПП «Сектор» із заявою про виконання комплексу робіт зі складання зазначеної технічної документації. Зі змісту виготовленої «Технічної документації» вбачається, що з боку суміжної земельної ділянки по АДРЕСА_2 відповідачами було здійснено захват частини земельної ділянки, що належить позивачу в розмірі 3,86 кв.м. Оскільки згоди на розміщення частини металевого гаражу на своїй ділянці позивач відповідачам не надавав, а захват частини земельної ділянки порушує права позивача, як власника, останній звернувся до суду з позовом та просив суд зобов'язати відповідачів усунути перешкоди у користуванні та володінні ОСОБА_2 земельною ділянкою, яка належить йому на праві власності шляхом знесення за власний рахунок самочинного будівництва - металевого гаражу розміром 6,43*1,20 (загальна площа 7,716 кв.м.), який частково розміщується на земельній ділянці по АДРЕСА_2 та по АДРЕСА_1; відновлення до попереднього придатного стану частини земельної ділянки площею 3,86 кв.м. по АДРЕСА_1, що перебуває у власності ОСОБА_2 і на якій був частково розміщений металевий гараж.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Крім того, в судовому засіданні ОСОБА_2 уточнив обставини справи, а саме, пояснив, що з 2001 року йому було відомо про спірний металевий гараж, проте не було відомо, хто був власником гаража. Зазначена інформація йому стала відома лише у 2010 році, проте звернення до суду з зазначеним позовом у вересні 2014 року не може бути підставою для відмови у задоволенні позову у зв'язку із пропуском строку позовної давності, оскільки до даних правовідносин позовна давність не застосовується.

Відповідач та представник відповідачів проти задоволення позову заперечували, пояснивши суду, що зазначений позивачем спірний металевий гараж був встановлений покійним батьком позивачів ще в 1979 році, тобто до отримання позивачем спірної земельної ділянки у власність і з цього часу включений Київським міським бюро технічної інвентаризації до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, розташований по АДРЕСА_3, і який на той час належав батьку. Та після його смерті у 1998 році разом з іншим майном перейшов до них в порядку спадкування. Разом з тим, ОСОБА_2 з часу виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06.10.2004 року знав про існування вказаного ним металевого гаража, проте за захистом своїх прав не звертався. За таких обставин пропустив строк позовної давності, у зв'язку з чим просили суд відмовити в задоволенні позову.

Крім того, до початку судового розгляду, відповідачами подано зустрічну позовну заяву про визнання державного акту на право приватної власності на землю частково недійсним.

Зустрічні позовні вимоги мотивовано тим, що згідно з висновком Київського міського управління земельних ресурсів від 13.10.2000 року № 03-29/833-13 про відведення земельної ділянки ОСОБА_2, технічним завданням про розробку проекту відведення йому вказаної земельної ділянки та зазначеним у вказаному Державному акті про право власності на землю Рішенням VIII сесії ХХІІІ від 21.12.2000 року № 122/1099 позивачу ОСОБА_2 була виділена у приватну власність земельна ділянка площею лише 0,0600 га. Проте, в Держаному акті про право приватної власності на цю земельну ділянку зазначена інша, більша площа земельної ділянки, ніж встановлена рішенням Київської міської ради. Вважає, що Управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради ОСОБА_2 було передано земельну ділянку більшої площі, ніж зазначено в рішенні. Як наслідок, з цих підстав ОСОБА_2 були незаконно збільшені і межі цієї ділянки, чим згідно з наданим абрисом прив'язок межових знаків грубо порушуються їх право власності на землю та на використання зазначеного у позові металевого гаражу.

Ухвалою суду від 09 лютого 2015 року зустрічний позов прийнято до розгляду з та об'єднано в одне провадження разом з первісним позовом.

В судовому засіданні позивач за зустрічним позовом та представник позовні вимоги підтримали, вважали їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідач та представник відповідача за зустрічним позовом проти задоволення зустрічних позовних вимог заперечили, просили відмовити в їх задоволенні.

В судове засідання представник Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) не з'явився, направив на адресу суду письмові пояснення, в яких просив прийняти законне рішення та слухати справу без участі представника Департаменту, в задоволенні зустрічного позову просив відмовити.

В судове засідання представник Київської міської ради не з'явився, направив на адресу суду свої заперечення на зустрічну позовну заяву, в яких зазначив, що відповідно до рішення Київської міської ради від 21.12.2000 року № 122/1099 «Про передачу у приватну власність земельних ділянок громадянам для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків та господарських будівель і для ведення садівництва» ОСОБА_2 передано, за умови виконання п.1.1. цього рішення, у приватну власність земельну ділянку площею 0,06 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель на АДРЕСА_1. Зазначає, що державний акт на право власності на землю, виданий ОСОБА_2 має відповідати змісту вищезазначеного рішення Київської міської ради. Однак, варто зазначити, що площа земельної ділянки уточнюється після встановлення їхніх меж в натурі (на місцевості).

Представник Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві просив прийняти рішення згідно норм чинного законодавства.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, площею 0,0680 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована у АДРЕСА_1, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю НОМЕР_2, виданим 19.06.2001 року, реєстровий запис в книзі записів державних актів № 63-2-00335 (а.с.5).

Співвласниками суміжної земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 є ОСОБА_3 та ОСОБА_4, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю НОМЕР_3, виданим 31.10.2000 року, реєстровий запис в книзі записів державних актів № 63-2-00233, Державним актом на право приватної власності на землю НОМЕР_4, виданим 31.10.2000 року, реєстровий запис в книзі записів державних актів № 63-2-00232 (а.с.35-38).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06.10.2004 року у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Київського міського управління земельних ресурсів Київської міської ради про визнання недійсними рішень Київради, визнання недійсним и державних актів на право приватної власності на земельні ділянки за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, третя особа: Дарницька районна в м. Києві державна адміністрація про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, визнання недійсним акту прийняття в експлуатацію індивідуального домоволодіння в частині гаража, визнання недійсним рішення Виконкому Дарницької районної ради народних депутатів м. Києва № 445 від 24.07.1989 року в частині введення в експлуатацію гаража в домоволодінні ОСОБА_7, та відшкодування моральної шкоди в задоволенні позову ОСОБА_4 та ОСОБА_3 відмовлено, а ОСОБА_2 поновлено строк позовної давності й заявлений ним позов задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_2 в користуванні земельною ділянкою по АДРЕСА_1, знести частину цегляного гаража, шлакоблочний гараж, дерев'яний сарай та паркан, які розташовані на земельній ділянці, належної ОСОБА_2 Визнано частково недійсними: - Акт про прийняття в експлуатацію індивідуального домоволодіння ОСОБА_7 від 12 липня 1989 року в частині цегляного гаража, позначеного на плані літерою "Г", - рішення виконавчого комітету Дарницької районної ради народних депутатів м.Києва № 455 від 24 липня 1989 року в частині введення в експлуатацію гаража, який входить в домоволодіння ОСОБА_7, позначеного на плані літерою "Г", - свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 19 лютого 1998 року Сьомою державною нотаріальною конторою м.Києва на ім'я позивачів в частині розміру спадкового майна, а саме гаража цегляного під літерою "Г". В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду України від 24.01.2007 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06.10.2004 року залишено без змін (а.с.6-7).

Згідно ч.3, ч.4 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини у питанні стосовно правової певності та відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі „Совтрансавто-Холдинг" проти України (заява №48553/99) суд наголошує, що відповідно до його прецедентної практики право на справедливий судовий розгляд, гарантований ст. 6 параграф 1 та повинне тлумачитися в світлі преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права як елемент спільної спадщини держав-учасниць. Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлене під сумнів („Брумареску проти Румунії", параграф 61).

Оскільки судом встановлено, що ОСОБА_7 (батько відповідачів) було виділено у безтермінове користування земельну ділянку, площею 475 кв.м. Земельна ділянка, площею 206 м2 перебувала у його тимчасовому користуванні. Згідно із схематичних планів зазначена земельна ділянка була розташована там, де на сьогоднішній день пролягає АДРЕСА_2, а сусідня земельна ділянка за адресою : АДРЕСА_1, ніколи не була закріплена чи надана у користування ОСОБА_7, то дана обставина не підлягає доказуванню.

В судовому засіданні позивач пояснив, спірний гараж частково встановлений на його земельній ділянці, у зв'язку з чим йому створюються перешкоди у користуванні земельною ділянкою.

25.06.2014 року ОСОБА_2 звернувся до Київської міської ради (постійної комісії з питань містобудування, архітектури та землекористування) з заявою про проведення перевірки (в межах повноважень), за результатами якої прийняти рішення про відновлення його прав і вжити законних заходів для звільнення співвласниками суміжної земельної ділянки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 частини самовільно зайнятої земельної ділянки, яка належить йому на праві власності та відновлення його меж (а.с.9).

Листом від 11.08.2014 року Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) повідомив ОСОБА_2 про те, що спеціалістами Департаменту земельних ресурсів з виїздом на місце було проведено обстеження земельної ділянки по АДРЕСА_1. Під час обстеження підтверджено факт розміщення майна (гаража) можливих співвласників земельної ділянки по АДРЕСА_2. Крім того, запропоновано замовити технічну документацію щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки (а.с.10).

19.08.2014 року позивач звернувся до ПП «Сектор» із заявою про виконання комплексу робіт зі складання зазначеної технічної документації (а.с.11).

Зі змісту виготовленої «Технічної документації», а саме, абрису прив'язок межових знаків вбачається, що з боку суміжної земельної ділянки по АДРЕСА_2, яка належить відповідачам розташований гараж, який частково розміщений на спірній земельній ділянці в розмірі 3,86 кв.м. (а.с.12-20). Зазначена обставина відповідачем не оспорювалась.

Положення ст.1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України зазначають, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до п."г" ч.1 ст.96 ЗК України землекористувачі зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_8 пояснив суду, що спірний металевий гараж був побудований його дідусем в 1979 році та успадкований відповідачами, які на сьогоднішній день користуються ним.

Отже, наявні в матеріалах справи докази свідчать про те, що спірний металевий гараж, що належить відповідачам за первісним позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві власності частково розміщений на земельній ділянці по АДРЕСА_1, належній на праві власності позивачу ОСОБА_2, що позбавляє його права на користування земельною ділянкою.

Відповідно до ч.2 ст.95 ЗК України порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку встановленому законом.

Відповідно до ст. 90 ч. 1 п. б Земельного Кодексу України власники земельних ділянок мають право самостійно господарювати на землі. Згідно ч. 2 зазначеної статті порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому, захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Заперечуючи проти позову, відповідач просила суд застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову, проте суд не може погодитися з даним твердженнями позивачів.

Відповідні роз'яснення з цього приводу містяться в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07ю02.2014 року «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав». Зокрема, в п.36 зауважено, що за змістом статті 391 ЦК позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов'язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв'язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом.

На підставі вказаних норм закону, зважаючи на те, що на земельній ділянці по АДРЕСА_1, належній позивачу частково розташований металевий гараж, який належить на праві власності відповідачам, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню частково, у зв'язку з чим необхідно усунути позивачу перешкоди у користуванні належною йому земельною ділянкою, розташованою по АДРЕСА_1.

Зустрічні позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Статтями 256, 257 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами 1, 5 ст.261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно з положеннями ч.3, ч.4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В судовому засіданні відповідач за зустрічним позовом наполягав на застосуванні строків позовної давності, що є на його думку підставою для відмови у позові, так як строк позовної давності закінчився, поважність пропуску строків для звернення до суду позивачем не доведено.

У відповідності до роз'яснень, викладених у п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, судом встановлено, що перебіг строку позовної давності почався з 2001 року, однак позов пред'явлено до суду лише 17.12.2014 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Позивачами за зустрічним позовом не надано жодного доказу на підтвердження того, що ними пропущено з поважних причин строк для звернення до суду з позовом.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні зустрічного позову у зв'язку з пропуском нею строку позовної давності.

Відповідно до ст.88 ЦПК України на користь позивача слід присудити понесені ним і документально підтверджені судові витрати у розмірі 243,60грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.90,91,152 ЗК України, ст. 256, 267, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88, 169, 209, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Департамент земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою - задовольнити частково.

Зобов'язати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні та володінні ОСОБА_2 земельною ділянкою, кадастровий номер № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1, яка належить йому на праві приватної власності, шляхом:

· знесення за власний рахунок частини металевого гаражу, розміром 6,43х1,20 ( загальна площа 7,716 кв.м.), який частково розміщений на земельній ділянці по АДРЕСА_2 та по АДРЕСА_1 та позначений на плані літерою «Е».

· відновити до попереднього придатного стану частину земельної ділянки, площею 3,86 кв.м. по АДРЕСА_1, що перебуває у власності ОСОБА_2 згідно абрису прив'язок межових знаків.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, ОСОБА_3 до Департаменту земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, ОСОБА_2, треті особи: Київська міська рада, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві про визнання державного акту на право приватної власності на землю частково недійсним - відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ О.Р.ЛУЖЕЦЬКА