Справа № 442/6266/14 Головуючий у 1 інстанції: Дубеля Р.М.
Провадження № 22-ц/783/2170/15 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.,

секретаря Гацій І.І.

з участю позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, представника відповідача Городній О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонероного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонероного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" про стягнення матеріальної та моральної шкоди,-

встановила:

Позивач ОСОБА_2 в серпні 2014 року звернувся в суду з позовом до відповідача ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України", з врахуванням заяви про зміну підстав позову від 03.11.2014 року та заяви про збільшення позовних вимог від 11.12.2014 року, просив стягнути з відповідача в його користь завдану майнову шкоду шляхом стягнення суми вкладу та повернення грошових коштів в розмірі 57335 дол. США, що еквівалентно 897120,69 грн., 3000 Євро, що еквівалентно 58061,32 грн., одночасно відмовився від позовної вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 216787,27 грн. (а.с. 2-9, 108).

В обґрунтування позову покликається на те, що 12.04.2010, 20.09.2011, 27.12.2011 та 28.05.2012 року у Дрогобицькому відділенні ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" уклав депозитні договори № 38875-28701, № 38875-29721, № 38875-31561 та №38875-31856 відповідно, за яким вніс 33675 дол. США, 13700 дол. США, 3 000 Євро, та 10 000 дол. США на рахунки у банку у повній відповідності до умов вищезазначених договорів. Зазначені договори зі сторони банку були скріплені відтиском печатки та власним підписом керівника відділення ОСОБА_4

Крім цього, отримав квитанції до такого договору, в яких містяться підпис та печатка "Каса № 1". Зазначає, що спірні кошти хотів розмістити саме в даному банку, оскільки такий є державним, має бездоганну репутацію та вклади у ньому гарантовані бюджетом України. Він не мав жодних сумнівів щодо правильності процедури оформлення вкладу та дій керівника банківської установи. Крім цього, йому видали всі необхідні документи, які підтверджують факт укладення договору та його виконання в майбутньому. В подальшому, як стало відомо, вищевказані рахунки ОСОБА_4 не відкрила та не зареєструвала, кошти не повернула. Звертав увагу на те, що відкриття банківських рахунків та облікування на них грошових коштів, на підставі укладеного договору банківського вкладу, є обов'язком банку (ч.3 ст. 1058, ч.2 ст. 1068 ЦК України, п. 2.1. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних операцій) з юридичними та фізичними особами", затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003 року №516). Відсутність реєстрації такого договору, і як наслідок необлікування на рахунках грошових коштів, на підставі укладеного договору, слід кваліфікувати як невиконання банком своїх обов'язків за договором банківського вкладу.

Оскаржуваним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11 грудня 2014 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" в користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 955182 грн. 01 коп.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" судовий збір в дохід держави в розмірі 3654 грн.

Рішення суду оскаржив представник відповідача ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України", з оскаржуваним рішенням не погоджується та вважає його безпідставним, оскільки суд не повністю з"ясував обставини, що мають значення для справи, а також вважав встановленими обставини, які не були доведені.

В апеляційній скарзі зазначає, що ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції не визначився з характером спірних правовідносин і правовою нормою, що підлягає застосуванню, оскільки висновки суду ґрунтуються на договірних зобов'язаннях та деліктних правовідносинах, що є взаємовиключними. Зокрема, в мотивувальній частині рішення суд прийшов до висновку про необхідність стягнення з відповідача в користь позивача суми вкладів (тобто покладення відповідальності за порушення договірних зобов"язань, передбаченої ст.ст. 1058-1060 ЦК України), проте в резолютивній частині вирішив стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі вкладу, застосувавши відповідальність, передбачену у деліктних правовідносинах (ст. 1172 ЦК України)

Покликається на те, що в матеріалах справи немає доказів на підтвердження факту внесення позивачем коштів на вкладні рахунки згідно з договорами банківського вкладу.

Наявні в матеріалах справи копії квитанцій від 27.12.2011 року та заяви на видачу готівки від 20.09.2011 року, як і копії квитанцій про виплату відсотків не можуть бути належними та допустимими доказами внесення позивачем коштів на вкладні рахунки згідно з договорами банківського вкладу, оскільки виходячи з їх змісту, вони не підтверджують ті факти, якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги, а саме внесення (а не отримання) позивачем коштів на вкладні (депозитні) рахунки.

Відповідно до ч. 2 ст. 1059 ЦК України у разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу, цей договір є нікчемним.

Звертає увагу на те, що висновок суду першої інстанції про пролонгацію договорів банківського вкладу спростовує наявність будь-яких прав та обов"язів за такими договорами, оскільки права та обов"язки за ними трансформувалися в договір банківського вкладу, які датовані після дати звільнення ОСОБА_4 з АТ "Укрексімбанк", тобто після 26.09.2012 року.

Також, звертає увагу на те, що в матеріалах справи № 442/6266/14 відсутні докази вини ОСОБА_4, як особи, яка підписала від імені банку договори банківського вкладу, щодо обставин укладення цих договорів (місце, час), оскільки відсутній вирок по кримінальній справі, який набрав законної сили. Зазначені обставини мають значення для правильного вирішення спору і можуть бути встановлені тільки в рамках вказаного кримінального провадження. Однак, на думку апелянта, суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження у даній цивільній справі до вирішення вказаного кримінального провадження.

Просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11.12.2014 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Представник відповідача Городній О.М. в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу заперечили, в обґрунтування представник позивача повідомив, що про враховуючи заяву про зміну підстави позовних вимог від 03.11.2014 року, позивач обґрунтовував власні позовні вимоги невиконанням відповідачем умов договорів банківського вкладу, а не відшкодуванням шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов"язків. На переконання представника позивача про належне оформлення договорів банківського вкладу свідчать квитанції про виплату позивачу відсотків за вкладом, що відповідає умовам п. 1.1. укладених договорів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників розгляду справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відкриття банківських рахунків та обліковування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту), є обов'язком банку (ч. З ст. 1058, ч. 2 ст. 1068 ЦК України, п. 2.9 Інструкції, п. 2.1 Положення).

Таким чином, відсутність реєстрації договору банківського вкладу, і як наслідок, необліковування грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу, не можна вважати недодержанням письмової форми договору банківського вкладу за наявності ощадної книжки (сертифіката) чи іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту, і є підтвердженням про здійснення касових операцій по договору у відповідній платіжній системі.

Враховуючи те, що спірні договори, платіжні документи мають усі необхідні реквізити та підписані від імені банку посадовою особою, яка діяла на підставі довіреності банку й у межах наданих їй повноважень, відбитки печаток каси та банку, суд прийшов висновку, що банк зобов'язаний виплатити вкладнику депозит.

Перевіривши, наявні в матеріалах справи та досліджені судом першої інстанції докази, колегія суддів приходить переконання, що оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вище вимогам закону, тому залишатись в законній силі не може.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 12 квітня 2010 року між ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України", в особі начальника відділення в м. Дрогобич ОСОБА_4, яка діє на підставі Положення про відділення та довіреності № 010-01/224 від 18.01.2010 року та ОСОБА_2 укладено договір банківського строкового вкладу "Класичний" № 38875-28701 на суму 33675 дол. США на термін 186 календарних днів з 12 квітня 2010 року по 14 жовтня 2010 року із сплатою 9% річних на суму вкладу. Такий договір скріплений підписами сторін та печаткою банку.

Після закінчення терміну дії договору, сума поділена на 2 вклади на суму 25 000 Доларів США та 8 675 Доларів США.

14 жовтня 2010 р. укладено договір банківського строкового вкладу "Класичний" №38875-29455 на суму 25 000 дол. США на термін 183 календарних днів з 14 жовтня 2010 року по 14 квітня 2011 року із розрахунку 8,3 відсотків річних на суму вкладу.

Крім цього, у цей день укладено інший договір банківського строкового вкладу "Класичний" № 38875-29456 на суму 8675 дол. США на термін 183 календарних днів з 14 жовтня 2010 року по 14 квітня 2011 року із розрахунку 8,3 відсотків річних на суму вкладу.

В подальшому договір № 38875-29455 на суму 25000 дол. США пролонгований шляхом укладення наступних договорів банківського строкового вкладу "Класичний" аж по 25 вересня 2012 року з відповідними відсотками річних (а.с. 14-50).

Щодо іншого вкладу на суму 8675 дол. США, між сторонами укладено договір № 38875-29913 не термін 183 календарних днів з 28 квітня 2011 року по 38.11.2011 року з розрахунку 5,1% річних. Вказаний договір в подальшому пролонговано неодноразово по 30 жовтня 2012 року.

Надалі, 25.09.2012 року дві суми 25000 дол. США та 8675 дол. США, об"єднані в одну суму 33675 дол. США та укладено договір банківського строкового вкладу "Класичний" №38875-32453 на суму 33675 дол. США на термін 183 календарні дні з 28 вересня 2012 року по 25 березня 2013 року з розрахунку 8,0 % річних на суму вкладу. В подальшому, цей договір пролонговано на новий строк шляхом укладення договору банківського строкового вкладу №38875-32452 на суму 33675 дол. США з 25 березня 2013 року по 25 вересня 2013 року, договір скріплений печаткою банку та підписом від імені начальника відділення в м. Дрогобичі Прокіпчука О.І.

Крім цього, 28.05.2012 року ОСОБА_2 уклав з ПАТ "Державний експертно-імпортний банк України" в особі начальника відділення в м. Дрогобичі ОСОБА_4 договір банківського строкового вкладу "Класичний" № 38875-31856 на суму 10000 дол. США на термін з 28 травня 2012 року по 28 листопада 2012 року із розрахунку 7,0% річних на суму вкладу, який в подальшому пролонговано з 28.11.2012 року по 28.05.2013 року.

Також, між позивачем та відповідачем 27.12.2011 року укладено договір банківського строкового вкладу "Класичний" № 38875-31561 на суму 3000 Євро на термін з 27.12.2011 року по 27.05.2012 року з розрахунку 3,9% річних на суму вкладу. В подальшому, вказаний договір двічі переукладався на термін з 28.05.2012 року по 28.11.2012 року та з 28.11.2012 року по 28.05.2013 року.

Крім цього, між ОСОБА_2 та відповідачем 20.09.2011 року укладено договір банківського строкового вкладу "Класичний" №38875-29721 на суму 13700 дол. США на термін з 20.09.2011 року по 21.03.2012 року із розрахунку 6,4% річних на суму вкладу. Цей договір декілька раз переукладався, а саме на період з 20.03.2012 року по 22.09.2012 року, з 25.09.2012 року по 25.03.2013 року, з 25.03.2013 року по 25.09.2013 року.

Звертаючись з позовною заявою, вимоги по якій уточнивши, позивач обґрунтовує свої вимоги з покликанням на ст. 1059-1060 ЦК України, однак у прохальній частині покликається і на ст. 1172 ЦК України, які за своїм правовим змістом регулюють різну сферу правовідносин.

При цьому, застосування відповідальності в деліктних правовідносинах, виключає одночасне застосування норм матеріального права, які передбачають відповідальність за порушення договірних зобов'язань (вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-149цс13).

Зважаючи на те, що уточнені позовні вимоги фактично мотивовані порушенням, на думку позивача, відповідачем договірних зобов'язань, судова колегія виходить з наступного.

З огляду на закріплене в ЦК Українита інших нормативно-правових актах визначення договору банківського вкладу, - банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність").

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Положення ст. 1059 ЦК Україниврегульовує питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору.

Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493, банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8. Інструкції); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов'язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9. Інструкції); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10. Інструкції).

Пункт 10.1. Інструкції передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред'явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошових сум підтверджується договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки, а протилежний висновок місцевого суду, що має місце в оскаржуваному рішенні, є необгрунтованим.

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Оскільки у позивача відсутня ощадна книжка (інший документ, що її замінює) в якій було б зазначено номер рахунку, дата вчинення банківських операцій, печатка банку та підпис касира про прийняття грошей в відповідній сумі, відтак відсутні докази того, що грошові кошти були внесені позивачем на рахунок, тому не підстав презюмувати його чинність.

Копії квитанцій, долучені позивачем, не спростовують наведеного та не є належними доказами підтвердження його вимог, оскільки стосуються виплати відсотків, а відтак не можуть бути належними та допустимими доказами внесення позивачем коштів на вкладні рахунки згідно з договорами банківського вкладу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Таким чином, враховуючи положення вказаних вище норм права, суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку, що договір банківського вкладу між сторонами є укладеним, оскільки наявна письмова форма договору банківського вкладу не підтверджена ощадною книжкою, сертифікатом чи іншим належним документом.

Поза увагою суду залишилось і намагання позивача під час розгляду справи фактично змінити підстави позову, оскільки не погоджуючись з виконанням банком свої договірних зобов'язань останній вважав, що і незаконними діями працівників банку, які привласнили належні йому грошові кошти, завдано збитків.

З матеріалів справи вбачається та сторонами не оспорюється, що на час укладення частини вказаних договорів ОСОБА_4 перебувала у трудових відносинах з ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України", працювала на посаді начальника відділенні в м. Дрогобич, мала повноваження на укладення таких договорів, а на підставі наказу № 256-К від 20.09.2012 року звільнена із займаної посади (а.с. 69-73, 74-77).

У відповіді на ім"я позивача № 060/5973 від 18.09.2013 року керуючий філією ПАТ "Укрексімбанк" Стасів А.М. повідомив, що кошти в Філії АТ "Укрексімбанк" у м. Львові та її відділеннях (у тому числі відділенні м. Дрогобич) не розміщались ОСОБА_2 на умовах банківського вкладу. (а.с. 68),

За вказаним фактом позивач ОСОБА_2 звернувся в Дрогобицький МВ ГУМВСУ у Львівській області з відповідною заявою про притягнення ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності.

На даний час в провадженні Дрогобицького міськрайонного суду знаходиться кримінальна справа про обвинувачення ОСОБА_4 у чиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 3, 4, 5 ст. 191, ч. 1, 2 ст. 366, ч. 1 ст. 358, ч. 2 ст. 90, ч. 1 ст. 209 КК України, в тому числі по незаконному факту отримання від ОСОБА_2 коштів на підставі договорів банківського вкладу, провадження у справі зупинено у зв'язку з розшуком обвинуваченої (а.с. 93-96).

Під час проведення досудового слідства, призначено почеркознавчу експертизу, у висновку якої від 25 листопада 2013 року зазначено, що на досліджених договорах банківського вкладу, укладених з позивачем ОСОБА_2, навпроти прізвища ОСОБА_4, підписи виконані ОСОБА_4 (а.с. 81-92).

Зобов'язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування заподіяної шкоди, а інша сторона (боржник) зобов'язана відшкодувати заподіяну шкоду в повному розмірі.

Загальні положення про відшкодування заподіяної майнової шкоди закріплені в нормах статті 1166 ЦК України.

В свою чергу, у тих випадках, коли шкода заподіяна працівниками під час виконання ними своїх трудових (службових) обов'язків, зобов'язання щодо її відшкодування покладаються на роботодавця (ч. 1 ст. 1172 ЦК України).

З наведених вище підстав, позивач не позбавлений можливості на пред'явлення позову про відшкодування заподіяної майнової шкоди до відповідача, як роботодавця ОСОБА_4, після доведення у встановленому законом порядку її вини.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалене за невідповідністю висновків суду обставинам справи (п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України), підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 3 ч. 1 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонероного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" - задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11 грудня 2014 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" про стягнення завданої майнової шкоди шляхом стягнення суми вкладу та повернення грошових коштів в розмірі 57335 дол. США, що еквівалентно 897120,69 грн., а також 3000 Євро, що еквівалентно 58061,32 грн. - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин