У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Закропивного О.В., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Моторного (транспортного) страхового бюро України, ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - директора приватного підприємства «Інтер-Ріск Міжнародне врегулювання збитків» ОСОБА_5, на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 12 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, у якому просив стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі - МТСБУ) на свою користь страхове відшкодування в розмірі 39 999 грн 91 коп.; страхове відшкодування у зв'язку із тимчасовою втратою працездатності в розмірі 2 082 грн 10 коп.; витрати на проведення автотоварознавчого дослідження в розмірі 520 грн; стягнути моральну шкоду в розмірі 5 тис. грн; стягнути з ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 17 тис. грн та судові витрати. На обґрунтування зазначених вимог позивач посилається на те, що 12 жовтня 2012 року ОСОБА_4 порушила п. 16.12 Правил дорожнього руху України та здійснила зіткнення з його автомобілем «Рено», державний номерний знак НОМЕР_1, який після зіткнення продовжив неконтрольований рух та зіткнувся з автомобілем «Хюндай», державний номерний знак НОМЕР_2, після чого останній зіткнувся з автомобілем ВАЗ, державний номерний знак НОМЕР_3. Постановою Залізничного районного суду м. Львова від 25 січня 2013 року ОСОБА_4 визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Автомобіль позивача отримав значні механічні пошкодження, висновком незалежного судового експерта автотоварознавчого дослідження від 25 грудня 2012 року № 1835/12 встановлено, що розмір спричиненого ОСОБА_3 збитку складає 39 999 грн 91 коп. Вартість послуг експерта становить 520 грн грн. Позивач вказує, що Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачені регламентні виплати з централізованих страхових резервних фондів МТСБУ. 15 квітня 2013 року листом від 11 квітня 2013 року № 3/1-05/9275 МТСБУ повідомило позивача про відмову у виплаті відшкодування у зв'язку з неможливості встановлення факту дорожньо-транспортної пригоди, причин та обставин її настання або розміру заподіяної шкоди. Позивач вказує, що таке рішення МТСБУ є передчасним та неправомірним, оскільки факт ДТП, причини та її обставини встановлені постановою про відмову в порушенні кримінальної справи СВ УМВУСУ у Тернопільській області від 22 жовтня 2012 року, а також постановою Залізничного районного суду м. Львова від 25 січня 2013 року. Також позивач вказує, що у зв'язку із тимчасовою втратою працездатності в результаті пригоди він тривалий час знаходився на стаціонарному лікуванні, оскільки зазнав тілесних ушкоджень у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, забою лівого плеча, через що тривали час змушений був лікуватися, а тому наявні підстави для відшкодування шкоди. Таким чином, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 11 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 12 грудня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - директор приватного підприємства «Інтер-Ріск Міжнародне врегулювання збитків» ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що вимога про стягнення матеріальної шкоди не може бути пред'явлена до МТСБУ та ОСОБА_4, оскільки дорожньо-транспортна пригода сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, цивільно-правова відповідальність особи підлягає стягненню зі страхової компанії, вимоги до якої заявлені не були, відсутні докази правомірності заявленої вимоги до МТСБУ та ОСОБА_4 Апеляційний суд, зокрема, зазначив, що ПАТ «УІСК «Інвестсервіс» на час розгляду справи не припинила свою діяльність, при розгляді справи суду першої інстанції слід було вирішити питання щодо притягнення вказаного страховика до участі у справі, але суд апеляційної інстанції не має таких повноважень.

Проте повністю з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що відповідно до постанови Залізничного районного суду м. Львова від 25 січня 2013 року ОСОБА_4 12 жовтня 2012 року у м. Тернополі на перехресті вулиць Мазепи-Бережанська, керуючи автомобілем марки «КІА», державний номерний знак НОМЕР_4, порушила правила проїзду перехрестя, а саме п. 16.12 Правил дорожнього руху, внаслідок чого зіткнулася з автомобілем «Рено», державний номерний знак НОМЕР_5, під керуванням ОСОБА_3, який після того зіткнувся із автомобілем «Хюндай», державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_6, який зіткнувся з автомобілем «ВАЗ», державний номерний знак НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_7 в результаті чого відбулася дорожньо-транспортна пригода, а транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

19 жовтня 2011 року між ОСОБА_4. та ПАТ «УІСК «Інвестсервіс» укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, про що складено поліс № АА 1250026.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Згідно зі ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до п. п. 11, 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» за вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред'явлена безпосередньо до винної особи, оскільки за змістом статті 1191 ЦК особа, яка відповідає за шкоду, завдану з вини іншої особи, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи, якщо за законом межі відповідальності останньої та особи, яка за неї відповідає, однакові. Відповідно до статті 21 Закону № 1961-IV на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов'язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров'ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У зв'язку із цим при пред'явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК України, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі.

Суд першої інстанції, розглядаючи спір, не роз'яснив позивачу відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України наслідки вчинення та не вчинення певних процесуальних дій, не прийняв заходи для притягнення до участі у справі в якості належних відповідачів - страхову компанію, з якою у ОСОБА_4 наявні договірні відносини щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, а апеляційний суд був позбавлений можливості в силу повноважень, наданих йому законом, цей недолік суду першої інстанції усунути.

Ураховуючи, що суди першої й апеляційної інстанцій у порушення вимог ст. ст. 212-215, 303, 316 ЦПК України, не дотрималися норм процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвалені у справі рішення - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - директора приватного підприємства «Інтер-Ріск Міжнародне врегулювання збитків» ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 12 грудня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: О.В. Закропивний

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко