Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2015 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого-судді Компанійця О.В.

при секретарі Кочетковій І.В.,

з участю представника позивача ОСОБА_1

і представників відповідача ОСОБА_2 та адвоката Ігнатенка В.М.,

розглянувши розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Смілі справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу,

встановив:

ОСОБА_4 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_5, в якій стверджувала, що на протязі 2011 року дала йому в борг 424701 грн. 55 коп., що підтверджується наданими відповідачем розписками.

Згідно з позовною заявою, ця сума складається з таких частин:

125000 грн., позичених 22 березня 2011 року на строк до 25 березня 2011 року;

65000 грн., позичених 7 квітня 2011 року на строк до 15 квітня 2011 року;

15000 грн., позичених 18 квітня 2011 року;

19000 грн., позичених 6 травня 2011 року;

4000 грн., позичених 11 травня 2011 року;

20000 грн., позичених 17 червня 2011 року;

11000 грн., позичених 24 червня 2011 року;

17200 грн. та 5100 доларів США, позичених 11 липня 2011 року;

5000 грн., позичених 14 липня 2011 року;

5000 грн., позичених 1 серпня 2011 року;

25000 грн., позичених 4 серпня 2011 року;

30000 грн., позичених 5 вересня 2011 року;

8000 грн., позичених 30 вересня 2011 року.

3 жовтня 2014 року ОСОБА_4 направила ОСОБА_5 вимогу про повернення боргу.

Оскільки він позичені кошти не повернув, позивачка просила стягнути їх з відповідача з урахуванням індексу інфляції, 3% річних та процентів в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що станом на 10 листопада 2014 року загалом становило 546531 грн. 17 коп.

В судовому засіданні позивачка пояснила, що вони з відповідачем є співзасновниками ТОВ «Аграрно-промисловий комплекс Велест» («АПК Велест»), керівником якого є вона. Це товариство з 21 березня 2011 року орендувало у ТОВ «Жаботинський консервний завод «ГАЙ-ДА-МАКИ» («ЖКЗ «ГАЙ-ДА-МАКИ»), керівником якого є відповідач, виробниче приміщення по АДРЕСА_1. Там ТОВ «АПК Велест» встановило обладнання для розливу і газування мінеральної води. Грошові кошти, що є предметом позову, вона позичала відповідачу. В день одержання кожної суми позики він давав розписку, в якій зазначав, з якою метою (на потреби ТОВ «АПК Велест» чи ТОВ «ЖКЗ «ГАЙ-ДА-МАКИ») одержав гроші від ОСОБА_4 Незалежно від призначення цих сум, зазначеного в кожній з розписок, вона вважає, що відповідач позичив гроші. Оскільки він своєчасно борг не повернув, суд повинен стягнути з відповідача 546531 грн. 17 коп. боргу.

Представник позивачки також підтримав позовні вимоги, вважає, що укладення відповідачем договорів позики підтверджується наданими позивачкою розписками. Оскільки відповідач визнав, що не повернув позичені кошти, позов належить задоволити.

Відповідач пояснив, що вони з позивачкою є співзасновниками ТОВ «АПК Велест» з частками у статутному фонді товариства, відповідно, 51% і 49%. ТОВ «АПК Велест» дійсно з 21 березня 2011 року орендувало у ТОВ «ЖКЗ «ГАЙ-ДА-МАКИ» цех, в якому було встановлено обладнання для розливу і газування мінеральної води. Як співзасновник ТОВ «АПК Велест» він займався ремонтом приміщення цеху, придбанням, встановленням та запуском наведеного обладнання. На це від ОСОБА_4 одержав 378500 грн., про що давав наведені позивачкою розписки, а також витратив 52769 грн. 73 коп. власних коштів. 1 листопада 2011 року він повністю відзвітувався перед ОСОБА_4 за витрачені кошти. Цех розливу мінеральної води працював деякий час, а в 2014 році позивачка вивезла виробниче обладнання ТОВ «АПК Велест» з орендованого приміщення. Оскільки грошові кошти він не позичав, а одержував від співзасновника ТОВ «АПК Велест» для спільного ведення бізнесу, просив суд відмовити в позові.

Представники відповідача також просили відмовити в позові, оскільки ОСОБА_5 не укладав з ОСОБА_4 договорів позики. В 2011 році вона давала йому грошові кошти для спільного ведення підприємницької діяльності. Всі ці кошти були витрачені за призначенням.

Суд вважає, що в позові належить відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Цей же обов'язок доказування покладається на позивача частиною 1 ст. 60 ЦПК України. На підставі ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Згідно з принципом диспозитивності цивільного судочинства, встановленим ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Таким чином, позивачка повинна була довести суду, що в 2011 році надала в позику відповідачу: 22 березня - 125000 грн. (на строк до 25 березня 2011 року); 7 квітня - 65000 грн. (на строк до 15 квітня 2011 року); 18 квітня - 15000 грн.; 6 травня - 19000 грн.; 11 травня - 4000 грн.; 17 червня - 20000 грн.; 24 червня - 11000 грн.; 11 липня - 17200 грн. та 5100 доларів США; 14 липня - 5000 грн.; 1 серпня - 5000 грн.; 4 серпня - 25000 грн.; 5 вересня - 30000 грн.; 30 вересня - 8000 грн.

Позивачка доводить свої вимоги розписками відповідача, в яких він зазначав, що у відповідні дні 2011 року одержував наведені суми грошових коштів.

В жодній з розписок відповідач не зазначає, що одержав ці кошти у власність. Крім розписок від 22 березня і 7 квітня 2011 року він не зазначав, що зобов'язується повернути ОСОБА_4 одержану суму грошових коштів, тому ці розписки не підтверджують укладення договору позики.

В розписках від 22 березня та 7 квітня 2011 року зазначено про одержання відповідачем у позивачки, відповідно, 125000 грн. і 65000 грн. на придбання обладнання для ТОВ «АПК Велест» по розливу мінеральної води в с. Жаботин. ОСОБА_5 зобов'язався повернути ОСОБА_4 ці кошти, відповідно, до 25 березня і 15 квітня 2011 року в разі, якщо не придбає обладнання. Таким чином, грошові кошти було надано відповідачу не в позику, а для використання в інтересах ТОВ «АПК Велест», співзасновниками якого є ОСОБА_4 і ОСОБА_5 (з обов'язком повернення коштів в разі не використання за призначенням).

Таким чином, позивачкою не доведено, що вона передала у власність відповідачу 424701 грн. 55 коп., а він зобов'язався повернути їй таку ж суму грошових коштів.

Оскільки підставою позову зазначено невиконання відповідачем договорів позики, а з наданими позивачкою доказів встановлено, що договорів позики сторони не укладали, відповідно до визначеного ч. 1 ст. 11 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства позов не підлягає до задоволення.

Згідно з цією нормою ЦПК суд також не вирішує питання щодо можливості повернення позивачці наведених коштів з підстав, не зазначених в позовній заяві.

На підставі ст. 1046 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 60, 61, 153, 213-215, 218 ЦПК України, суд

вирішив:

ОСОБА_4 в позові до ОСОБА_5 про стягнення боргу відмовити повністю.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою від 15 травня 2015 року: зняти арешт з частки ОСОБА_5 в статутному капіталі ТОВ «Жаботинський консервний завод «ГАЙ-ДА-МАКИ» в сумі 289999 грн. 71 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційний суд Черкаської області через міськрайонний суд протягом 10 днів, набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а в разі оскарження - після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не буде скасовано.

Головуючий О.В. Компанієць