Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Є. у. 334/4315/14 Головуючий у 1 інстанції: Лисенко Л.І.
Провадження Суддя-доповідач: Боєва В.В.
№ 22-ц/778/666/15
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Боєвої В.В.,

Суддів Денисенко Т.С., Коваленко А.І., При секретарі: Хомяк К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 жовтня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Запорізької державної інженерної академії про визнання наказу про звільнення незаконним та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Запорізької державної інженерної академії про визнання наказу про звільнення незаконним та відшкодування моральної шкоди.

Позивач зазначала, що вона працювала в Запорізькій державній інженерній академії (ЗДІА) на посаді завідуючої навчальною лабораторією кафедри АУТП з 02.11.2004 року по 22.01.2014 року. За всі роки сумлінної праці вона зауважень не мала, мала подяки адміністрації за переоснащення навчальних лабораторій кафедри, наведений порядок і т.п. Протягом 2004-2011р.р. її трудовий договір переоформляли сім разів.

31.08.2011р. закінчився черговий трудовий договір і її звільнили з посади на "одну ніч", а з 01.09.2011р. її знову прийняли на роботу. Трудовий договір діяв з 01.09.2011р. до 30.06.2012р.; з 01.07.2012р. по 30.06.2013р. та з 01.07.2013р. договір був укладений безстроково. Оскільки її трудовий договір переукладався декілька разів, вона продовжувала працювати на тій же ж самій посаді, з тим же самим окладом, і вважала, що її договір вже давно вважається укладеним на невизначений строк, тобто згідно із ч.2 ст.39-1 КЗпП України вважається безстроковим, тому вона не звернула увагу на той факт, що 31.08.2011 року наказ був виданий саме про звільнення, оскільки заяву про звільнення вона не писала, в своїй заяві просила подовжити строк дії договору.

В день звільнення 31.08.2011 року адміністрація ЗДІА розрахунки з нею не проводила - вихідна допомога їй не сплачувалася, трудова книжка, копія наказу про звільнення не видавалася. Перерв в табелі врахування робочого часу в неї немає ні на один день. З 01.09.2011р. вона не отримувала доплати: оздоровчі, премії в кінці року, індексації до щомісячної зарплати та ін., помилково вважаючи, що змінилося законодавство та доплати перестали нараховувати.

Позивач ОСОБА_2 зазначала в позовній заяві, що у травні 2013 року вона дізналася, що деякі співробітники продовжують отримувати індексацію, як і раніше, але у зв'язку із її звільненням за наказом № 631-ВК від 16.08.2011 року її було звільнено у зв'язку із закінченням строку трудового договору і трудовий стаж було перервано, а тому виплати не проводяться.

Позивач вказувала, що 17.06.2013 року вона звернулася до в.о. ректора із заявою про те, що вважає дане звільнення незаконним, просила подовжити строк дії договору. Однак, відповіді на дану заяву не отримала. 27.06.2013 року вона знов звернулася з аналогічною заявою до в.о. ректора ЗДІА, а 03.07.2013 року звернулася із скаргою до Держаної фінансової інспекції в Запорізькі області щодо численних порушень законодавства про працю з боку адміністрації ЗДІА по відношенню до неї.

Також позивач зазначала, що 23.10.2013 року вона звернулася до суду з позовом про визнання трудового договору, укладеного між нею та відповідачем ЗДІА, безстроковим та стягнення недоплаченої заробітної плати. В судовому засіданні 10.04.2014 року вона дізналася, що звільненням 31.08.2011 року її права все ж таки були порушені і невиплата належної заробітної плати та індексації зумовлена саме цим звільненням. Саме звільнення позбавило її права отримувати індексацію згідно із Законом України «Про індексацію грошових доходів населення»та 13-у зарплату за підсумками року. У зв'язку із тим, що вона почала добиватися справедливості, постійно зверталася з заявами про донарахування недоплаченої заробітної плати призвели до того, що для неї створили неможливі умови для роботи, то 22.01.2014 року вона вимушена була написати заяву про звільнення.

Посилаючись на ці обставини, просила поновити строк для звернення до суду, визнати наказ № 631-ВК від 16.08.2011 року про звільнення з посади завідуючого лабораторією кафедри АУТП у зв'язку із закінченням дії строкового договору незаконним та скасувати його. Вона людина похилого віку і для неї дуже важко морально переносити таке ставлення до себе з боку відповідача, де вона пропрацювала багато років. Постійні недоплати зарплати також відбились на середньому показнику при перерахунку пенсії в менший бік, а тому просила стягнути з Запорізької державної інженерної академії на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 5000 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 жовтня 2014 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги , колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно статті 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

У відповідності до статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

При вирішенні спору суд першої інстанції посилався на положення статей 228, 233 , 234 КЗпП України, якими визначені: строки оскарження рішення комісії по трудовим спорам; строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів; передбачена можливість поновлення судом строків, пропущених з поважних причин.

Також суд врахував роз'яснення пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», за змістом якого встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Відмовивши у задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачем пропущено строк для звернення до суду і відсутні поважні причини для поновлення цього строку.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, належним чином оціненим доказам, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Частиною 3 статті 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 статті 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини 4 статті 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Основний довід апеляційної скарги ОСОБА_2 стосується незгоди з висновком суду щодо спливу позовної давності. ОСОБА_2 зазначає, що про порушення своїх прав вона дізналася лише 10.04.2014 року, до суду звернулася у травні 2014 року, тобто, нею не пропущений строк для звернення до суду.

Проте, такий довід апеляційної скарги не знайшов підтвердження при апеляційному розгляді.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 працювала в ЗДІА на посаді завідуючої навчальною лабораторією кафедри АУТП з 02.11.2004 по 22.01.2014 року.

31.08.2011 року вона була звільнена з посади, а 01.09.2011р. її знову прийняли на роботу. Трудовий договір діяв з 01.09.2011р. до 30.06.2012р.; з 01.07.2012р. по 30.06.2013р. та з 01.07.2013р. договір був укладений безстроково. 22.01.2014 року ОСОБА_2 звільнилася.

Як вказано в позовній заяві, 23.05.2013 року позивачка дізналася, що наказом № 631-ВК її було звільнено 31.08.2011 року у зв'язку із закінченням трудового договору за пунктом 2 статті 36 КЗпП України, що порушило її права на виплату заробітної плати та індексації. Позивачка неодноразово зверталася з заявами до ректора ЗДІА, зі скаргами до державної територіальної інспекції з питань праці у Запорізькій області, Державну фінансову інспекцію Запорізькій області, але згідно перевірок порушень щодо звільнення позивачки за строковим трудовим договором, в тому числі щодо нарахувань та виплати заробітної плати, розрахункових сум при звільненні, премій та компенсаційних виплат не встановлено (а. с. 1-3; 14-17).

Також в позовній заяві ОСОБА_2 просила поновити їй строк звернення до суду, посилаючись на поважність причин пропуску такого строку, оскільки вона зверталася з різними заявами до ректора ЗДІА, до Фінінспекції, до прокуратури (копії заяв та відповідей - на а. с. 6-23). Клопотання позивача щодо поновлення строку само по собі спростовує доводи її апеляційної скарги стосовно того, що вона дізналася про порушення своїх прав лише в квітні 2014 року (а. с. 1-3).

Зі змісту довідки ЗДІА № 5/873 від 20.06.2013 року ще при звільненні за наказом № 631-ВК від 16.08.2011 року позивачці виплачений оклад - 625,5 грн., компенсація за невикористану відпуску - 421,44 грн., доплата за педагогічний стаж - 62,55 грн., індексація- 237,38 грн. (а. с. 9).

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

В Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» надано роз'яснення, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Судова колегія вважає, що з огляду на те, що ОСОБА_2 узнала про порушення своїх прав 23.05.2013 року (як-то зазначено в позовній заяві та вбачається зі змісту її заяв і скарг до різних інстанцій, проте лише 14.05.2014 року звернулася до суду з заявою про визнання незаконним наказу № 631-ВК від 16.08.2011 року про звільнення її з посади завідуючого лабораторією кафедри АУТП у зв'язку із закінченням дії строкового договору та відшкодування моральної шкоди і не довела суду поважність причин з яких нею пропущений строк звернення до суду, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності підстав для його поновлення та відмовив у задоволенні позову.

Із апеляційної скарги вбачається, що інші доводи не мають належного обґрунтування у чому полягає порушення вимог матеріального і процесуального права, а тому не дають підстав для висновку щодо незаконності чи неправильності оскаржуваного судового рішення.

За таких обставин судова колегія вважає, що підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: