Справа № 308/4798/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

29 квітня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Кеміня М.П.,

суддів - Боднар О.В., Джуги С.Д.

при секретарі: Маринець Д.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 01 грудня 2014 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі по тексту - Банк) звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовну вимогу обґрунтовував тим, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (далі по тексту - Генеральна угода) від 09.11.2012 року ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 23 090,44 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% річних.

Відповідач своїх зобов'язань за кредитним договором не виконує належним чином внаслідок чого виникла заборгованість на загальну суму 31 964,72 грн.

В процесі розгляду справи позивач подав заяву про уточнення позовних вимог згідно якої просив суд стягнути з відповідача заборгованість в сумі 13 260,88 грн. В обґрунтування даної зави послався на те, що в процесі розгляду справи заборгованість була частково погашена на суму 20 859,37 грн.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 01.12.2014 року у задоволенні даного позову відмовлено.

На дане рішення ПАТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зокрема зазначає, що наявність судового рішення про стягнення кредитної заборгованості за відсутності факту його виконання не припиняє кредитні відносини. Тобто нарахування відсотків та пені після винесення рішення від 22.02.2008 року є правомірним. Укладаючи Генеральну угоду, сторони домовилися про суму заборгованості за кредитним договором. В процесі розгляду справи заборгованість по Генеральній угоді була частково погашена і Банк врахував це в новому розрахунку при уточненні позовних вимог.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи та зміст вимог апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справ вбачається, що 09.12.2012 року між Банком та ОСОБА_2 укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт з метою створення сприятливих умов для виконання боржником зобов'язань за кредитним договором №SAMDN6400 від 12.02.2008 року (Договір 1) (а.с.9, 10).

Відповідно до п.1.1.2 Генеральної угоди заборгованість по Договору 1 з дати підписання Генеральної угоди складає 3142,8 доларів США, що еквівалентно 25 120,44 грн. згідно курсу НБУ на дату підписання.

Згідно п.1.2 Генеральної угоди з метою забезпечення виконання зобов'язань по Договору, Боржник зобов'язується в день підписання Генеральної угоди мати залишок на будь-якому відкритому в Банку рахунку в розмірі 2030 грн.

Одночасно згідно з п.2 підписаної Генеральної угоди ОСОБА_2 приєднався до Умов та правил надання продукту кредитних карт.

Відповідно до п.2.1 Генеральної угоди Банк надав боржнику строковий кредит в сумі 23 090,44 грн. на строк 24 місяці шляхом надання кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі взамін на зобов'язання боржника повернути кредит та сплатити відсотки в розмірі 1,5 % в місяць.

Пунктом 2.2. Генеральної угоди передбачено, що у разі порушення Боржником строків погашення заборгованості він сплачує Банку штраф у розмірі 3945,07 грн.

А згідно п.2.10 Генеральної угоди Боржник доручає Банку без додаткових узгоджень перерахувати кредитні кошти в день надання кредиту в сумі 2030 грн. на будь-який відкритий в Банку рахунок.

Відповідно до наданого Банком розрахунку (до заяви про уточнення позовних вимог) за відповідачем станом 24.09.2014 року рахується заборгованість по вказаній Генеральній угоді на загальну суму 13 260,88 грн., з яких 8444,99 грн. заборгованість по кредиту, 870,82 грн. заборгованість по відсоткам, 3945,07 грн. штраф, передбачений п.2.2 Генеральної угоди (а.с.95, 96). Правильність такого розрахунку апелянтом фактично не оспорюється.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 в повному обсязі виконав рішення Ужгородського міськрайонного суду від 04.05.2011 року і тим самим виконав свої зобов'язання перед позивачем. Щодо Генеральної угоди суд вважав, що оскільки кредитних коштів у сумі 23 090,44 грн. банк відповідачу не надав, то у останнього і не виникло зобов'язань повернути кредит та сплатити відсотки.

Однак з даним висновком суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів виходячи з наступного.

Як вбачається з тексту Генеральної угоди між сторонами по справі раніше, 12.02.2008 року вже укладався кредитний договір № SAMDN6400.

Оскільки за вказаним кредитним договором ОСОБА_2 допустив заборгованість, то сторони домовилися про реструктуризацію такої заборгованості шляхом укладення Генеральної угоди.

Підписавши дану угоду сторони фактично визнали, що розмір заборгованості ОСОБА_2 за вказаним кредитом становить 25 120,44 грн.

При цьому з врахуванням п.п.1.2, 2.1, 2.10 Генеральної угоди, частина вищевказаної суми у розмірі 23 090,44 грн. була оформлена у вигляді видачі кредиту в формі карткового рахунку (п.2.1), а 2030 грн. перераховані на рахунок Банку як забезпечення зобов'язання.

За встановлених фактичних обставин колегія суддів приходить висновку, що в даному випадку між сторонами фактично мала місце новація боргу, яка передбачена ч.2 ст. 604 ЦК України.

При цьому сторони дотрималися всіх необхідних умов такої новації : наявність домовленості сторін про заміну зобов'язання новим (укладений новий кредитний договір між тими самими сторонами, але з іншим предметом та умовами; та відсутність заборон передбачених ч. 3 ст. 604 ЦК щодо новації у вказаному зобов'язанні.

Узагальнюючи наведене та оцінюючи зазначені обставини, колегія суддів вважає, що в результаті укладення Генеральної угоди мала місце фактично новація боргу (реструктуризація заборгованості) за кредитним договором від 12.02.2008 року в нове кредитне зобов'язання. В результаті такої новації припинилося первісне зобов'язання за кредитним договором від 12.02.2008 року та виникло нове кредитне зобов'язання від 09.11.2012 року з: валютою кредиту - гривня; сумою кредиту - 23 090,44 грн.; відсотковою ставкою - 1,5% річних; способу надання кредиту на платіжну картку з поширенням на нього дії Умов та правил надання продукту кредитних карт.

При цьому з приводу недоведеності факту реальної видачі кредитних коштів на суму 23 090,44 грн., на який послався суд в своєму рішенні, колегія суддів вважає, що у випадку новації одного кредитного зобов'язання (по якому наявна заборгованість) в нове, видача кредитних коштів і не повинна відбуватися так як сам борг у грошовому еквіваленті і переходить в суму кредиту за новим кредитним зобов'язанням. Реальна видача грошових коштів є необхідною лише під час укладення абсолютно нового кредитного договору. Тобто, сама по собі відсутність факту отримання боржником грошових коштів за угодою від 09.11.2012 року, не свідчить, що між сторонами не виникло відповідне кредитне зобов'язання. Таке зобов'язання реально існує та є дійсним (угода не є нікчемною та не оспорювалася відповідачем), а відтак створює у відповідача обов'язок щодо повернення кредитних коштів відповідно до графіку погашення заборгованості, а такий обов'язок останнім не виконується належним чином.

Таким чином Банк вправі ставити питання про стягнення кредитної заборгованості, яка виникла на підставі укладеної 09.11.2012 року угоди.

Щодо рішення Ужгородського міськрайонного суду від 04.05.2011 року (на яке також послався суд мотивуючи свою відмову в задоволенні позову), то наявність такого судового рішення про стягнення суми заборгованості за попереднім кредитним договором не є перешкодою для новації, оскільки судове рішення не припиняє зобов'язання і такі продовжують існувати між сторонами, та не позбавляє сторін в добровільному порядку вирішити свої правовідносини що випливають із зобов'язального права. І на момент досягнення новації сторони правильно виходили із дійсності первісного договірного зобов'язання. З розрахунку заборгованості слідує, що Банк врахував та відповідно зменшив заборгованість на суму 20 859,37 грн., яку ОСОБА_2 сплатив на виконання виконавчого листа №2п-95/11.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення уточеного позову.

Керуючись ст.604 ЦК України, ст.ст. 11, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Скасувати рішення Ужгородського міськрайонного суду від 01 грудня 2014 року та ухвалити по даній справі нове рішення, яким уточнений позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за Генеральною угодою від 09.02.2012 року на загальну суму 13 260 (тринадцять тисяч двісті шістдесят) гривень 88 (вісімдесят вісім) копійок, з яких 8444,99 грн. заборгованість по кредиту, 870,82 грн. заборгованість по відсоткам, 3945,07 грн. штраф.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, після чого протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції

Суддя-доповідач

Судді