АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/8801/13-ц Номер провадження 22-ц/786/1802/15Головуючий у 1-й інстанції Шаповал Т.В. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого : Обідіної О.І.

Суддів : Бутенко С.Б., Омельченко Л.М.

При секретарі : Кальник А.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами Комунального підприємства "Житлово-експлуатаційна організація №2" Полтавської міської ради та представника позивачів ОСОБА_2 в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3, ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 7 травня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Комунального підприємства "Житлово-експлуатаційна організація №2" Полтавської міської ради, Управління комунальним майном м. Полтави виконавчого комітету Полтавської міської ради про визнання постійного місця проживання, визнання членом сім"ї наймача, зобов'язання відкрити особовий рахунок та укласти договір найму житлового приміщення та за зустрічним позовом Комунального підприємства "Житлово-експлуатаційна організація № 2" Полтавської міської ради до ОСОБА_2 в її інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3, ОСОБА_4, Управління державної міграційної служби України в Полтавській області про виселення.

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 7 травня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в її інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3, ОСОБА_4до Комунального підприємства "Житлово-експлуатаційна організація №2" Полтавської міської ради, Управління комунальним майном м. Полтави виконкому Полтавської міської ради, Територіального громади в особі Полтавської міської ради про визнання членом сім'ї наймача, зобов'язання відкрити особовий рахунок та укласти договір найму житлового приміщення та в задоволенні зустрічних позовних вимог Комунального підприємства "Житлово-експлуатаційна організація №2" Полтавської міської ради до ОСОБА_2 в її інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3, ОСОБА_4, Управління державної міграційної служби України в Полтавській області про виселення відмовлено.

В апеляційній скарзі КП «ЖЕО №2», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення в частині відмови в задоволенні їх позовних вимог скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі. Вважає, що позивач разом з дітьми самовільно зайняли кімнати НОМЕР_1, НОМЕР_2, у зв'язку з чим неправомірно проживають у вказаних приміщеннях.

Також не погоджуючись з рішенням суду в частині відмови в задоволенні первісного позову, рішення оскаржив представник ОСОБА_2, який в апеляційній скарзі просить судове рішення в цій частині скасувати та постановити нове рішення про задоволення вимог. Вказує, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, при вирішенні спору суд застосував норми житлового законодавства, які не поширюються на спірні правовідносини, натомість не застосував положення ЦК України, які діяли на час виникнення правовідносин між сторонами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, що з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги КП «ЖЕО №2» та задоволення апеляційної скарги представника позивачів ОСОБА_5

Згідно п.2 ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до п.п.3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом, що у зв'язку зі знесенням бараку під нову забудову по АДРЕСА_2 його мешканці ОСОБА_6 в серпні 1969 року була надана для проживання кімната НОМЕР_3 площею 12.2 кв.м. по АДРЕСА_1 у зв'язку з чим на її ім'я відкрито особовий рахунок на кімнату та здійснено 13 серпня 1969 року прописку.

Також встановлено, що згідно розпорядження Полтавського житлового управління від 15 квітня 1970 року ОСОБА_6 надано також кімнату НОМЕР_1 та відкрито особовий рахунок.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року у наймача ОСОБА_6 народилась донька - ОСОБА_2, яка була прописана та проживала спільно з матір'ю.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_2 народила сина ОСОБА_4, а ІНФОРМАЦІЯ_3 року сина ОСОБА_3, які також зареєстровані та проживають спільно з позивачем.

Рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради №364 від 14 липня 1982 року з метою виконання завдання по створенню маневреного фонду, зобов'язано житлове управління у встановленому порядку протягом 1983-1988 р.р. провести відселення сімей, які самовільно зайняли квартири маневреного фонду в будинку по АДРЕСА_1

26 серпня 2003 року Київською районною в м. Полтаві радою за №417 прийнято рішення про надання об'єднаним кімнатам НОМЕР_3 та НОМЕР_1, загальною житловою площею 41,2 кв.м. у житловому будинку АДРЕСА_1 в яких проживає сім'я ОСОБА_6, єдиного номеру - НОМЕР_1.

В подальшому, 14 липня 2009 року зазначене рішення в частині надання спільного номеру НОМЕР_1 об'єднаним кімнатам НОМЕР_3 та НОМЕР_1, загальною площею 41,2 кв.м. було відмінено.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_6 померла.

ОСОБА_2 зверталася до балансоутримувача будинку з вимогою відкрити на її ім'я як члена сім'ї померлого наймача особовий рахунок та відповідно укласти договір найму, однак в цьому їй було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні зменшених вимог ОСОБА_2, суд, враховуючи статус спірного житла, а саме, що останнє відноситься до маневреного фонду, дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання позивачів членами сім'ї померлої, а відтак визнав необґрунтованими вимоги про зобов'язання укласти договір найму спірного житла, з переоформленням на її ім'я особового рахунку.

Одночасно суд першої інстанції відмовив в задоволенні зустрічного позову, оскільки позивачами по зустрічному позову не було надано доказів самовільного зайняття відповідачами (позивачами за первісним позовом) спірного житлового приміщення, а саме кімнат НОМЕР_1, НОМЕР_2 по АДРЕСА_1

Колегія суддів не може в повній мірі погодитись з висновками суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні первісного позову з огляду на наступне.

Так, судом встановлено, що будинок АДРЕСА_1 визначено маневреним фондом Полтавської міської ради.

Про вказаний факт свідчать - довідка начальника управління майном від 14 березня 2014 року, відповідь начальника управління від 19 листопада 2012 року (відповідного рішення компетентного органу про визначення цього статусу матеріали справи не місять ).

Згідно до діючого житлового законодавства будинки (квартири) маневреного фонду відносяться до житлового фонду спеціального призначення.

Так, користування жилими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання урегульовано главою 6 ЖК УРСР, яка містить ст.ст. 132-1, 132-2, на підставі положень яких суд вирішив спір.

Між тим, зазначені норми житлового Кодексу набули чинності лише в червні 2003 року, а відтак згідно до приписів ст.5 ЦК України, не можуть поширюватись на спірні правовідносини, які фактично виникли в 1969 році під час надання мешканці бараку ОСОБА_6 іншого жила.

Натомість, на зазначені правовідносини поширюється Постанова Ради Міністрів УРСР від 5 листопада 1967 року «Про заходи по поліпшенню експлуатації житлового фонду і об'єктів комунального господарства», згідно яких на виконавчі комітети обласних, міських, Київської, Севастопольської Рад народних депутатів покладались зобов'язання протягом 1968-1970 років вжити заходів по ліквідації бараків і до переселення жильців, які в них проживають у благоустроєні будинки, виділяючи для цієї мети щороку необхідну кількість жилої площі.

Оскільки, діючий Житловий Кодекс УРСР набув чинності у 1983 році, а правовідносини між ОСОБА_6 та місцевою радою в частині забезпечення житлом виникли в 1969 році, до спірних правовідносин необхідно застосовувати також і положення діючих на той час актів цивільного законодавства, зокрема ст.ст. 314, 315 Цивільного Кодексу УРСР, якими передбачено право наймача будинку, який зноситься, на отримання іншого жилого приміщення.

Крім того, з аналізу рішення виконавчого комітету Полтавської міської ради №364 від 14 липня 1982 року можливо дійти висновку, що саме на початку 80-их років місцевим комітетом створювався маневрений фонд, як спеціальний житловий фонд.

Також, матеріали справи містять пояснювальну записку начальника ГЖЄД №6 м. Полтави, з якої вбачається, що згідно до інвентарної справи, видана на підставі розпорядження Полтавського житлового управління ОСОБА_6 квартира НОМЕР_1 складається з двох кімнат - - площею 16,5 кв.м. та площею 12.4 кв.м.

В паспортних даних ОСОБА_6 та доньки ОСОБА_2 з 1992 року прописка вказана «АДРЕСА_1».

В судовому засіданні не заперечувався факт, що за життя ОСОБА_6 здійснювала оплату всієї наданої їй житлової площі - за к. 85 площею 12,2 кв.м. та за к. 86 м. 28,9 кв.м. (всього 41,1 кв.м.).

Станом на 2006 рік, тобто на час смерті ОСОБА_6 малось рішення Київської районної в м. Полтаві ради за №417 щодо присвоєння кімнатам НОМЕР_3 та НОМЕР_1, загальною житловою площею 41,2 кв.м. єдиного номеру - НОМЕР_1, на підставі якого паспортистом ГЖЕД №6 здійснено перепрописку доньки наймача ОСОБА_2, із зазначенням її прописаною в кімнаті 86.

Таким чином, станом на грудень 2006 року в правомірному користуванні наймача ОСОБА_6 знаходились квартири НОМЕР_3 та НОМЕР_1, об'єднані з 2003 року єдиним номером 86, які в цілому складались з кімнат площею 12,2 кв.м., 12,4 кв.м. та 16,5 кв.м.

Саме на ім'я ОСОБА_6 квартиру НОМЕР_1 був відкритий особовий рахунок.

Сам по собі факт відміни рішення про надання єдиного номеру квартирам вже після смерті ОСОБА_6 не може впливати на права та обов'язки позивача як члена сім'ї наймача на час смерті останнього.

Позаяк не виключає таких прав позивача як члена сім'ї померлого наймача і подальший наказ начальника КП «ЖЕО 2» від 16 квітня 2013 року про розділення особових рахунків та присвоєння номерів роз'єднаним квартирам НОМЕР_3 та НОМЕР_1, оскільки права та обов'язки члена сім'ї померлого наймача визначаються станом на момент смерті останнього.

Зокрема, статтею 283 ЦК УРСР, в редакції на час виникнення правовідносин визначено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, набувають прав і обов'язків, що випливають з договору найму, нарівні з наймачем жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї наймача несуть солідарну з ним відповідальність по зобов'язаннях, що випливають з цього договору. До членів сім'ї наймача відносяться дружина наймача, їх діти і батьки. Інші родичі, а також непрацездатні утриманці можуть бути визнані членами сім'ї наймача, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в цій статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в найнятому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Аналогічні положення містить і стаття 64 ЖК України, в редакції на момент смерті ОСОБА_9

Крім того, положеннями ч.1 ст.106 ЖК України передбачено, що повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім'ї наймача.

Наведені норми права дають можливість дійти висновку про обґрунтованість уточнених позовних вимог в частині визнання ОСОБА_2 та її дітей членами сім'ї померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 року наймача ОСОБА_9

Крім того, у відповідності до ч.2 ст. 106 ЖК України підлягає судовому захисту і вимога про покладення на КП «ЖЕО №2» обов'язку укласти з ОСОБА_2, як з членом сім'ї померлого наймача, договір найму жилого приміщення - квартири НОМЕР_1, яка на час смерті ОСОБА_9 складалась з двох квартир - відповідно квартири НОМЕР_3 та квартири НОМЕР_1, яка станом на час розгляду справи представляє собою відповідно роз'єднані окремі кімнати НОМЕР_3 та НОМЕР_1, загальною площею 41,1 кв.м.

За вказаних обставин колегія суддів приходить до висновку про скасування судового рішення в частині вирішення спору за первісним позовом, з постановленням в цій частині нового рішення про задоволення вимог як таких, що ґрунтуються на законі.

Одночасно, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні зустрічних вимог, оскільки висновки суду в цій частині відповідають фактичним обставина справи. Зокрема, місцевий суд дійшов вірного висновку, що позивачами за зустрічним позовом не надано доказів, які б свідчили про самовільне зайняття відповідачами спірних житлових приміщень, що є підставою для їх виселення в розумінні вимог ст. 116 ЖК України, посиланнями на які обґрунтовані заявлені вимоги. При цьому, заслуговують на увагу встановлені рішенням Київського районного суду м. Полтави від 7 грудня 2010 року обставини, зокрема те, що в АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2, її діти ОСОБА_4 та неповнолітній ОСОБА_3, правомірність поселення яких ГЖЕД №6 не заперечує та не оспорює.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 6 квітня 2015 року зазначене рішення Київського районного суду м. Полтави змінено в частині зазначення, що «вказані житлові приміщення відносяться до фонду житла для тимчасового проживання», таке посилання виключено з мотивувальної частини, оскільки ґрунтується на припущеннях та є передчасним.

Доводи апеляційної скарги КП «ЖЕО №2» не містять нових фактів чи засобів доказування, які б спростували висновки суду першої інстанції.

Апеляційна скарга вмотивована посиланнями на обставини, яким суд першої інстанції дав вірну правову оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав визнавати відповідачів особами, які самовільно вселились в спірне житлове приміщення.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.п.3,4 ч.1 ст. 309, 314, 316, 319 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Житлово-експлуатаційна організація №2" Полтавської міської ради відхилити.

Апеляційну скаргу представника позивачів ОСОБА_2 в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3, ОСОБА_4 - ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 7 травня 2015 року в частині відмови в задоволенні первісного позову скасувати та постановити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_2 в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Комунального підприємства "Житлово-експлуатаційна організація №2" Полтавської міської ради, Управління комунальним майном м. Полтави виконавчого комітету Полтавської міської ради про визнання постійного місця проживання, визнання членом сім"ї наймача, зобов'язання відкрити особовий рахунок та укласти договір найму житлового приміщення.

Визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 членами сім'ї померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 року наймача ОСОБА_6.

Зобов'язати КП «ЖЕО №2» укласти з ОСОБА_2 договір найму житла - квартири НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_1.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів в касаційному порядку.

Судді:

З оригіналом згідно.