Справа № 127/2953/15-ц Провадження № 22-ц/772/1861/2015Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 48 Доповідач Медяний В. М.
Р І Ш Е Н Н Я

Апеляційного суду Вінницької області

від 18 червня 2015 року

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого судді : Медяного В.М.,

Суддів : Пащенко Л.В., Жданкіна В.В.,

При секретарі : Агеєвій Г.В.,

За участю сторін у справі: позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 травня 2015 року, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів. Посилається у своєму позові на те, що відповідно до виконавчого листа №АЕ20 від 21.12.1995 року виданого Тростянецьким міським судом Вінницької області ОСОБА_3 зобовязаний сплачувати аліменти на її користь на утримання сина ОСОБА_4 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 25% мінімальної середньої плати, щомісячно, починаючи з 28.11.1995 року і до досягнення ним повноліття. Проте, відповідач аліменти не сплачує, в звязку з чим за період з 2008 року по 2011 рік у нього виникла заборгованість в розмірі 20047,93 грн. За таких обставин, позивач вимушена була звернутися до суду з даним позовом та просила стягнути з відповідача на її користь неустойку(пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 323835,24 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 травня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 неустойку (пеню) за несвоєчасну сплату аліментів у розмірі 5633,98 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 242,60 грн. В задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені в розмірі 318 201,26 грн. відмовлено.

В апеляційній скарзі скаржник - позивач у справі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції від 06 травня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Посилається на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції скаржник позивач у справі ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримала, посилаючись на викладені в ній доводи. Крім цього, надала суду новий розрахунок пені, враховуючи часткову сплату аліментів ОСОБА_3 на її користь, яка не була врахована нею та судом першої інстанції.

Відповідач ОСОБА_3 апеляційну скаргу не визнав та заперечив проти її задоволення, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість. Просив рішення залишити без змін. Крім цього, надав суду письмові заперечення на апеляційну скаргу в яких просив врахувати поважність причин несплати ним нарахованих аліментів та застосувати ч. 2 ст. 196 СК України, враховуючи його матеріальний та сімейний стан.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, заслухавши пояснення сторін у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції до зміни, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст.214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд зобовязаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст.10, 57, 60 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобовязана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ч.1-3 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Так, зокрема судом встановлено, що відповідно до виконавчого листа№АЕ-20/1995 виданого 18.01.200002 року Тростянецьким міським судом Вінницької області стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частин всіх видів заробітку, але не менше 25% мінімальної середньої плати, щомісячно, починаючи з 28.11.1995 року і до досягнення ним повноліття.

Відповідно до довідки-розрахунку заборгованості по сплаті аліментів, виданої ст. державним виконавцем, ОСОБА_3 має заборгованість станом на 03.12.2011 року в розмірі 20047,93 грн.

Таким чином, частково задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої інстанції, враховуючи вимоги ст. 196 СК України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», правову позицію Верховного Суду України №6-81цс13 від 11.09.2013 року, прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 лише в сумі 5633,98 грн., а в іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Також місцевий суд, враховуючи вимоги ст.20 СК України, прийшов до висновку, що до вимог ОСОБА_2 позовна давність застосуванню не підлягає, оскільки згідно із ч. 1 ст. 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених ч. 2 ст. 72, ч. 2 ст. 129, ч. 3 ст. 138, ч. 3 ст. 139 цього Кодексу, а тому на правовідносини, які регулюються ст. 196 СК, не поширюється дія норм ЦК про позовну давність.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з висновком суду щодо стягнення пені лише в сумі 5633,98 грн., виходячи з наступного.

Так, частиною 1 статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» розяснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 196 СК при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобовязана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Разом з тим, згідно частини 2 статті 196 СК України розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у вигляді неустойки (пені), визначена у статті 196 СК України, настає лише за наявності вини цієї особи, на платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Згідно ч.4 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець обчислює розмір заборгованості із сплати аліментів, складає відповідний розрахунок та повідомляє про нього стягувачу і боржнику.

Під ухиленням від сплати аліментів розуміють дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь дитини (дітей) визначеної суми аліментів. Вони можуть виявлятися як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях чи бездіяльності, які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов'язку: приховуванні доходу, що підлягає облікові при відрахуванні (розрахунку) аліментів, зміни місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви платника аліментів державному виконавцеві, ігноруванні викликів і попереджень державного виконавця тощо. У такому разі необхідно виходити із презумпції вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти на утримання дитини та прострочила виконання зобов'язання.

Усуваючи розбіжності у застосуванні зазначеної норми матеріального права Верховний Суд України виходив з того, що оскільки зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів по кожному з цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму (Постанова Верховного сулу України від 11 вересня 2013 року по справі № 6-81 цс 13). З урахуванням того, що згідно з положеннями СК України аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісяця, тому за змістом ст. 196 СК України пеня нараховується не на всю суму заборгованості, а її нарахування обмежується лише сумою несплачених аліментів за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів. Сума заборгованості зі сплати аліментів за попередні місяці не додається за наступні, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того, скільки днів прострочено до сплати певної суми заборгованості.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем ОСОБА_2 до позову надано розрахунок пені за прострочення сплати аліментів, проведений відповідно до вищевказаних розяснень, а саме в розмірі 323 835,24 грн., виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Разом з тим, суд першої інстанції в порушення зазначених вимог, обмежився нарахуванням пені лише тим місяцем коли мали бути сплачені аліменти, а саме здійснив нарахування пені за кожен місяць в якому нараховано заборгованість по аліментам окремо та врахував при цьому лише кількість днів від дня порушення платником аліментів свого обовязку щодо сплати аліментів до дня ухвалення судом рішення, що є невірним.

Колегією суддів на виконання вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України витребувано із Замостянського відділу ДВС Вінницького МУЮ копію матеріалів виконавчого провадження № 46174315 про стягнення відповідно до виконавчого листа №АЕ20 від 21.12.1995 року, виданого Тростянецьким міським судом Вінницької області, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_4 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 25% мінімальної середньої плати, щомісячно, починаючи з 28.11.1995 року і до досягнення ним повноліття.

Як вбачається з даних матеріалів виконавчого провадження, ОСОБА_3 частково проведено погашення заборгованості по сплаті аліментів, а саме: 09.06.2012 року 300 грн., 18.12.2012 року 1485 грн., 20.01.2013 року 1000 грн., 27.02.2013 року 1000 грн., 23.03.2013 року 1000 грн. та 15.05.2013 року 1000 грн., всього на суму 5785,00 грн., яка не була врахована а ні державним виконавцем, а ні позивачем ОСОБА_2, а ні судом при визначення розміру заборгованості по аліментам та відповідно розміру пені. У звязку з цим позивач ОСОБА_2 надала суду апеляційної інстанції уточнений розрахунок пені за прострочення сплати аліментів, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму, яка складає 275 3003,79 грн., тобто з урахуванням часткового погашення відповідачем заборгованості по сплаті аліментів.

Колегія суддів погоджується з наданим суду позивачем розрахунком пені, оскільки зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, то при розгляді спорів про стягнення на підставі ч. 1 ст. 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів по кожному з цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

З розрахунку наданого позивачкою в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції вбачається, що розмір неустойки (пені) нею розрахований починаючи з вересня 2008 року з урахуванням розміру несплачених аліментів по кожному періодичному платежу і строку, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконано, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати по грудень 2011 року., підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів, який складає 275 303,79 грн.

Разом з тим, відповідно до частини 2 статті 196 СК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

З матеріалів справи та з письмових заперечень відповідача ОСОБА_3 на апеляційну скаргу вбачається, що відповідач на даний час не працює та не має постійного заробітку. Також з 1998 року він перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6, яка є інвалідом ІІІ групи з дитинства та якій у 2008 році було проведено операцію на яку ОСОБА_3 було витрачено кошти в сумі 9500 доларів США позичених ним у свого знайомого. Крім цього, на його утриманні перебуває неповнолітній син від другого шлюбу ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Таким чином колегія суддів переконана, що вимога позивачки ОСОБА_2 про стягнення з відповідача ОСОБА_3 пені у розмірі 275 303,79 грн. є явно завищеною порівняно з розміром заборгованості на даний час 20 047,93 грн. 5785,00 грн. = 14262, 93 грн. та не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ч.ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права та позбавить можливості відповідача в подальшому виконати щомісячне зобов'язання по сплаті аліментів.

Враховуючи, що розмір нарахованої позивачем пені в розмірі 275 303,79 є надмірно великий порівняно з розміром заборгованості по аліментам в розмірі 14262,93, а також положення ч. 2 ст. 196 СК України, колегія суддів вважає за можливе зменшити розмір неустойки (пені) до 50 000 грн., змінивши таким чином рішення суду в цій частині.

Разом з тим, не заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що суд безпідставно не застосував строк позовної давності, оскільки відповідно до ст. 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується , а посилання відповідача на ст. 258 ЦК України є наслідком невірного тлумачення норм матеріального права.

Крім цього, відповідно до ст. 88 ЦПК України також підлягає зміні рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь держави судового збору до 500 грн.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, з урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що судове рішення першої інстанції суду не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України щодо його законності й обґрунтованості, що призвело до неправильного вирішення спору, а тому залишатися в законній силі не може та підлягає зміні на підставі п.п.1, 2, 3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 303, 307, 309, 314, 316, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 травня 2015 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 50000 гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 500 гривень.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :підпис. ОСОБА_8

Судді :підписи. ОСОБА_9

ОСОБА_10

Згідно з оригіналом.

Суддя : В.М. Медяний