Справа № 472/161/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"29" липня 2015 р. смт Веселинове

Веселинівський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді - Тустановського А.О.,

при секретарі - Тарєлкіной Н.М.,

представника позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт Веселинове Миколаївської області позовну заяву ОСОБА_2 до Публічного Акціонерного Товариства Комерційний банк Приватбанк про визнання угоди недійсною,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою до ПАТ КБ Приватбанк про визнання угоди недійсною.

В позовній заяві позивачка просить визнати Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості від 11.11.2014 р., укладену між нею та ПАТ КБ Приватбанк, недійсною та зобов'язати відповідача ПАТ КБ Приватбанк повернути сплачені нею на виконання Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості кошти в сумі 1410, 00 грн..

В обґрунтування своїх вимог позивач вказала, що 12.04.2008 року між нею та відповідачем був укладений кредитний договір, згідно якого вона отримала споживчий кредит у розмірі 3000,00 грн. у вигляді ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24% річних.

Пізніше, у зв'язку із неналежним виконанням зобов'язань позичальника за даною кредитною угодою та виникненням простроченої заборгованості, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором в сумі 26389,94 грн.. Однак відчувши безвихідність ситуації, як зазначає позивач, в зв'язку з неможливістю доказати свою правоту, а також повіривши обіцянці представника банку зменшити заборгованість більш ніж на 12000 грн. та реструктуризувати залишок боргу без нарахування відсотків на тривалий час, ОСОБА_2 уклала з ПАТ КБ «ПриватБанк» Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості за кредитним договором № SAMDN1840 від 12.04.2008 року.

Як стверджує позивач дану Генеральну угоду вона уклала шляхом введення її в оману, оскільки згідно тексту угоди вона повинна сплатити відповідачу неіснуючий борг у розмірі 18551,56 грн., а також відсотки за користування кредитом в розмірі 1,5 % щомісяця на загальну суму 6678,48 грн. Крім того, позивач відразу сплатила банку суму у розмірі 1410,00 грн.

В зв'язку з укладенням між сторонами Угоди про реструктуризацію заборгованості, за відповідною заявою відповідача позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором було залишено без розгляду.

20.12.2014 року позивач звернулась до ПАТ КБ «ПриватБанк» з заявою про розірвання Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості від 11.11.2014 року, після чого, як стверджує позивач, їй постійно стали телефонувати представники відповідача з вимогами сплачувати за вказаною Генеральною угодою та погрозами.

Крім того, що позивач вказує на укладення нею угоди під впливом обману та внаслідок тяжких для неї обставин, остання також вважає, що Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості підлягає визнанню недійсною внаслідок її безгрошевості, оскільки позивач нового кредитного договору з відповідачем не укладала та, відповідно, грошових коштів у розмірі 18551,56 грн. від позикодавця не отримувала.

Також, позивач ОСОБА_2 зазначила, що угода про реструктуризацію не відповідає вимогам, встановленим ч. 12 ст. 11 ЗУ Про захист прав споживачів, а саме в частині зміни механізму нарахування відсотків таким чином, щоб частина щомісячних платежів з обслуговування кредитів не перевищувала 35 відсотків сукупного місячного доходу сім'ї, оскільки встановлений угодою щомісячний платіж у розмірі 928,32 грн. перевищує з5 відсотків сукупного місячного доходу сім'ї позивача, що складає 756 грн..

Позивач просить визнати недійсною генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості від 11.11.2014 року та повернути їй, сплачені нею на виконання Генеральної угоди кошти в розмірі 1410,00 грн.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги повністю та з підстав, викладених у позовній заяві, просить їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав суду клопотання про розгляд справи без його участі, а також письмові заперечення проти позову. У запереченнях послався на те, що заборгованість на момент укладення Генеральної угоди за кредитним договором становила 28175,84 грн.. Згідно абз.1 Генеральної угоди на підставі особистого волевиявлення позичальника з метою створення сприятливих умов щодо виконання ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором від 12.04.2008 №SAMDN1840 сторони домовилися зменшити розмір заборгованості по відсоткам за користування кредитом на 6417,20 грн та штрафів на суму 1797,08 грн. Відповідно до п.п. 1.1.2. Генеральної угоди залишок заборгованості на дату укладення угоди становить 19961,56 грн. Враховуючи суму внесеного позивачем контрольного (початкового) платежу в розмірі 1410,00 грн, сума що підлягає розстроченню складає 18551,56 грн.. Сума щомісячного платежу відповідно до п.п. 2.1. п. 2 Генеральної угоди складає 928,32 грн.. За таких обставин відповідач заперечує, щодо підписання угоди відповідачем під впливом обману та на невигідних для неї умовах, оскільки за умовами кредитного договору від 12.04.2008 р. №SAMDN1840 базова відсоткова ставка по кредиту складає 2% на місяць (24% річних), щомісячна комісія складає 3,5% на місяць (42% річних) та відповідно до Умов та Правил надання споживчого кредиту за технологією Cashe кредит (Бысрые наличные) відсоткова ставка на прострочену заборгованість складає 180% річних (15% на місяць). В свою чергу, відповідно ж до умов п. 2.1. Угоди сплата відсотків на заборгованість складає лише 1,5% на місяць, тому запропоновані умови реструктуризації заборгованості є значно кращими ніж умови в договорі від 12.04.2008 р.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 12.04.2008 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір, згідно якого ОСОБА_2 отримала споживчий кредит у розмірі 3000,00 грн. у вигляді ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24% річних.

У зв'язку із неналежним виконанням зобов'язань позичальника за даною кредитною угодою та виникненням простроченої заборгованості, 11.11.2014 року між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладена Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості за кредитним договором № SAMDN1840 від 12 квітня 2008 року. Згідно даної угоди позивачу надається кредит в розмірі 18 551,56 грн. на строк 24 місяці, з 11.11.2014 р. по 30.11.2016 р. шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі з нарахуванням відсотків в розмірі 1,5% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту та встановленими щомісячними платежами в розмірі 928,32 грн..

Вимогами ст. 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені першою-третьою, п'ятою, шостою частинами ст. 203 ЦК України. В силу п. 1 ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

В п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними зазначено, що наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману і сам факт введення в оману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Як зазначено вище, у відповідності до п. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Крім того, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, що встановлено п. 4 ст. 203 ЦК України.

Суд дійшов висновку, що Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості, вчинено у письмовій формі, з дотриманням вимог, передбачених чинним законодавством, а саме: скріплена підписами працівника банку та печаткою з однієї сторони і підписом позивача з іншої сторони. Зміст умов угоди відповідають положенням ч. 1 ст. 628 ЦК України про те, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Таким, чином можна стверджувати, що Генеральна угода підписана сторонами на добровільних засадах та відповідає намірам сторін по безумовному виконанню взятих на себе зобов'язань. Тобто, при укладенні Генеральної угоди позивач була ознайомлена з його умовами, не заперечувала проти них та проти наданого їй кредиту в обумовленій договором сумі. Окрім цього, при укладенні спірної угоди волевиявлення позивача було вільним та відповідало її внутрішній волі.

Також, позивачем надано платіжне доручення від 11.11.2014 року, згідно якого остання здійснила погашення заборгованості за оспорюваною генеральною угодою в розмірі 1410 грн., що також свідчить про те, що позивачем визнано умови угоди і суму заборгованості.

Жодних доказів для підтверджень введення себе в оману, позивач суду не надала.

Також, відповідно до ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Позивач не надала суду жодних доказів на підтвердження того, що угода була укладена нею під впливом тяжких обставин, а пригніченість стану аж ніяк не можна вважати тяжкою обставиною.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1. ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Позивач не надав суду доказів введення себе в оману, а також те, ще угода була підписана позивачем під впливом тяжких для неї обставин, не спростував суму заборгованості, на підставі якої укладено оспорювану генеральну угоду від 11.11.2014 р. та те, що грошові кошти від банку вона не отримувала. При цьому, предметом Генеральної угоди про реструктуризацію є зменшення вже існуючої заборгованості за кредитним договором № SAMDN1840 від 12 квітня 2008 року та її реструктуризація (боргу), а тому заперечення позивачем дійсності Генеральної угоди на підставі її безгрошевості позивачем не обґрунтовано.

Конституційний суд України,у своєму рішенні від 10.11.2011р. №15-рп/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) висказав свою позицію щодо можливості застосування ст. 11 ЗУ Про захист прав споживачів (щодо реструктуризації боргу).

Позиція Конституційного суду України викладена у резолютивній частині рішення: «В аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України „Про захист прав споживачів від 12 травня 1991 року № 1023XII з наступними змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.»

У ч. 12 ст. 11 Закону вказано, що кредитодавець має право проводити за погодженням із споживачем реструктуризацію заборгованості за договором про надання споживчого кредиту. Реструктуризація, зокрема, здійснюється шляхом:

1) надання позичальникам відстрочки сплати суми основного боргу за договорами про надання споживчого кредиту на строк не більше трьох років;

2) продовження строку договору про надання споживчого кредиту з урахуванням обмежень, що діють у банках, та обставин щодо фінансового стану позичальника;

3) зміни механізму нарахування відсотків таким чином, щоб частина щомісячних платежів з обслуговування кредитів не перевищувала 35 відсотків сукупного місячного доходу сім`ї;

4) поділу існуючого кредитного зобов`язання в іноземній валюті за договором про надання споживчого кредиту.

Банк має право за реструктуризованими згідно із цією частиною договорами звільнити позичальників від сплати будь-яких штрафних санкцій за несвоєчасне виконання умов кредитних договорів, що виникли до дати такої реструктуризації.

Тобто, Законом визначено шляхи, або види, за якими можливо здійснити реструктуризацію кредитного боргу, і зміна механізму нарахування відсотків таким чином, щоб частина щомісячних платежів з обслуговування кредитів не перевищувала 35 відсотків сукупного місячного доходу сім'ї, є лише одним із способів, визначених Законом, проведення кредитодавцем за погодженням із споживачем реструктуризації заборгованості за договором про надання споживчого кредиту. А відтак, посилання позивача на невідповідність угоди про реструктуризацію вимогам, встановленим п. 3 абзацу 2 ч. 12 ст. 11 ЗУ Про захист прав споживачів, а саме в частині зміни механізму нарахування відсотків є також безпідставним і необґрунтованим.

Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З огляду на викладене, у зв'язку із недоведеністю позовних вимог, у суда відсутні правові підстави для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 10, 57-60, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В позовних вимогах ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк про визнання недійсної Генеральної угоди від 11 листопада 2014 року про реструктуризацію заборгованості за кредитним договором № SAMDN1840 від 12 квітня 2008 року - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя Веселинівського районного суду Миколаївської області ОСОБА_3