АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/4753/15-цГоловуючий у 1-й інстанції Черніцька І.М.
Провадження № 22-ц/789/935/15 Доповідач - Костів О.З.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2015 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Костіва О.З.

суддів - Жолудько Л. Д., Кузьма Р. М.,

при секретарі - Баляс Т.І.

за участю апелянта - ОСОБА_1,

представника апелянта - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 26 травня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - Тернопільський міський відділ Управління державної міграційної служби України в Тернопільській області про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, виселення та зняття з реєстрації,-

В С Т А Н О В И Л А:

В березні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до Тернопільського міськрайонного суду із позовом до ОСОБА_3, третя особа - Тернопільський МВ УДМС України в Тернопільській області про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, виселення та зняття з реєстрації.

Заявлені вимоги позивачка мотивувала тим, що вона та її донька ОСОБА_4 є співвласниками квартири за АДРЕСА_1, по 1/2 частки. Відповідач, який є її колишнім чоловіком, чинить їй перешкоди в користуванні спірною квартирою, не допускає її до житла та перешкоджає їй реалізації належної їй частки.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 26 травня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1 подала на вказане рішення апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам. Просить рішення скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на мотиви, викладені в ній.

Відповідач ОСОБА_3 проти апеляційної скарги заперечив, просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник третьої особи - Тернопільського МВ УДМС України в Тернопільській області в судове засідання не з»явився, подавши заяву про розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не надала суду будь-яких доказів на підтвердження того факту, що ОСОБА_3 не проживає за вказаною адресою більше року без поважних причин та чинить їй перешкоди в користуванні житлом.

З таким висновком колегія суддів погоджується.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 та її донька ОСОБА_4 є співвласниками квартири АДРЕСА_1, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 08 червня 2007 року, виданим ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» та витягом про реєстрацію права власності від 08 грудня 2012 року, виданим ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації».

У вказаній квартирі зареєстровані позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3, що підтверджується довідкою ДП «Люкс-1» №2093 від 06 травня 2015 року.

Згідно з вимогами ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином, член сім'ї власника може бути визнаний таким, що втратив право користуватись житловим приміщення з підстав відсутності понад рік у цьому житлі, якщо він був відсутній протягом усього строку підряд без поважних причин, і саме ці факти повинні бути встановленні судом при вирішенні спору згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України.

Положеннями ст.9 ЖК визначено, що ніхто не можу бути обмежений у праві користуванні житловим приміщенням інакше як з підстав і в порядку передбачених Законом.

В обґрунтування позовних вимог, позивачка посилалася на факт відсутності відповідача ОСОБА_3 за вказаною адресою.

Однак, судом не встановлено, а позивачкою не доведено факту відсутності відповідача за вказано адресою понад один рік.

Допитана судом першої інстанції свідок ОСОБА_4 суду пояснила, що є донькою сторін спору та проживає разом із своєю сім'єю, чоловіком та сином у спірній квартирі. Батько зареєстрований у даній квартирі та в осінньо-зимовий період постійно проживає за вказаною адресою. Будь-яких перешкод позивачці у користуванні квартирою ні батько, ні вона не чинять. Вона неодноразово просила матір повернутись додому жити, однак остання відмовляється. Вона не заперечує щодо продажу квартири, однак, покупці відсутні.

Вказані факти свідчать про те, що ОСОБА_3 не втратив інтерес до житла, обслуговує його.

Таким чином, ОСОБА_1 не надала суду будь-яких доказів на підтвердження того факту, що ОСОБА_3 не проживає за вказаною адресою більше року без поважних причин. Позивачкою не представлено суду будь-яких доказів, у тому числі, акти обстеження на предмет проживання осіб зареєстрованих у житловому будинку та те, що відповідач на момент проведення перевірки відсутній.

Позивачкою також не доведено будь-якими належними та допустимими доказами те, що відповідач чинити їй перешкод в користуванні житлом.

Також колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно відмовлено в задоволенні позовних вимог про зобов'язання Тернопільського міського відділу УДМС України в Тернопільській області зняти ОСОБА_3 з реєстрації по АДРЕСА_1, виходячи із наступного.

Згідно зі вимогами ст.1 ЦПК України завданнями цивільно судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до вимог ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положення ст.12 ЦК України, передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права.

Вимогами ст.15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов'язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Таким чином, під способами захисту суб'єктивних цивільних прав та інтересів розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких суд здійснює поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав чи інтересів та вплив на правопорушника.

Зі змісту ч.3 ст.16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Із зазначених позивачкою предмету та підстав позову вбачається, що позивачка просить зобов'язати Тернопільський міський відділ УДМС України в Тернопільській області зняти з реєстрації ОСОБА_3

Судом першої інстанції вірно визначено, що такі вимоги не передбачено діючим законодавством в якості способу захисту прав.

Відповідно до вимог ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або користування житловим приміщенням.

Таким чином, зняття з реєстраційного обліку громадянина є похідною процедурою від позбавлення судом права власності на житлове приміщення або визнання судом цієї особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, яка здійснюється уповноваженими на те органами, якими є управління державної міграційної служби України.

Колегія не приймає до уваги посилання апелянта на те, що згідно показів свідка ОСОБА_4, відображених в протоколі її допиту, проведеного слідчим СВ Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області, остання зазначила, що батько не проживає в вищевказаній квартирі протягом трьох років, оскільки в судовому засіданні в суді першої інстанції ОСОБА_4 пояснила, що батько в осінньо-зимовий період постійно проживає за вказаною адресою.

Згідно з вимогами ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

У відповідності до ст.ст.57, 58 ЦПК України суд встановлює наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування,

Відмовляючи в задоволенні позову, судом першої інстанції надано правильно встановлено фактичні обставини справи та надано вірну оцінку доказам, оскільки позивачкою суду не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог по суті заявленого позову.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.303, 304, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 26 травня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала вступає в законну силу з моменту проголошення, однак може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області О.З. Костів