Справа № 464/1204/15-ц
пр.№ 2/464/650/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.04.2015 року

Сихівський районний суд м.Львова

в складі: головуючого-судді Чорна С.З.

при секретарі Дзюба І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Львівський науково-дослідницький та проектний інститут землеустрою», третя особа Територіальна державна інспекція з питань праці у Львівській області про визнання звільнення з роботи незаконним та стягнення невиплачених компенсацій, -

в с т а н о в и в :

позивач звернулась до суду з позовом, в якому, з урахуванням поданих уточнень, просить визнати незаконним її звільнення з посади інженера-землевпорядника II категорії ДП «Львівський науково-дослідницький та проектний інститут землеустрою» до наказу № 28-к від 19.03.2013 року; виплатити не оплачені кошти за лікарняними листками Серія АГЖ №006105 від 19.03.2013 року та Серія АВФ № 685809 від 25.032013 року в розмірі 856,95 грн.; виплатити різниць між мінімальною заробітною платою та фактично виплаченими коштами в розмірі 5687,19 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 19.03.2013р. ознайомилась з наказом № 28-к «Про звільнення з роботи ОСОБА_1», відповідно до якого її було звільнено на підставі п.3 ст.40 КЗпП України з посади інженера-землевпорядника II категорії ДП «Львівський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», у зв'язку із систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов'язків покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Не погоджуючись з даним наказом, 26.04.2013р. звернулась до Територіальна державна інспекція з питань праці у Львівській обл. за захистом своїх прав, яка здійснила перевірку підприємства, та за результатами якої винесла припис № 13-01-006/0550-0345 від 26.04.2013р., щодо виявлення у відповідача ряду порушень, зокрема вимог ст.32, ст.40, ст.43, ст.56, ст.94, ст.95, ч.1 ст.97 КЗпП України. В подальшому, постановою Львівського окружного адміністративного суду від 17.12.2013р. за позовом ДП «Львівський науково-дослідницький та проектний інститут землеустрою» до територіальної державної інспекції з питань праці у Львівській області за участю ОСОБА_1 було скасовано п.1, п.4, п.5 вказаного припису. Крім того, 27.03.2013р. нею була подана до правоохоронних органів заява про незаконні дії керівництва ДП «Львівський науково-дослідницький та проектний інститут землеустрою»в особі директора підприємства Кульчицького Б.В. за ознаками злочинів передбачених ст.ст.172, 175 КК України, а також звернення в моїх інтересах до суду про скасування наказу № 28-к від 19.03.2013р. Відповіддю від 23.12.2013р. їй повідомлено про те, що кримінальне провадження № 0000122 від 29.03.2013р. за ознаками вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.172 КК України закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України. Вважаю, що її було звільнено із грубим порушення трудового законодавства України, при цьому не виплачені кошти, які зобов'язаний був роботодавець виплатити у зв'язку із неправильним нарахуванням заробітної плати, що було встановлено вказаним вище приписом інспекції. Стверджує, що причини її звільнення, наведені в наказі № 28-к від 19.03.2013р. (а саме п.3 ст.40 КЗпП України), не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки вона з 19.03.2013р. по 08.04.2013р. перебувала на лікарняній відпустці, що підтверджується лікарняними листками Серія АГЖ №006105 від 19.03.2013 року та Серія АВФ № 685809 від 25.03.2013 року. Звільнення працівника під час тимчасової втрати працездатності з ініціативи власника не допускається, виключення становлять лише два випадки, це у разі повної ліквідації підприємства та нез'явлення працівника на робочому місці більш ніж чотири місяці. Будь якої згоди про звільнення вона не надавала, а також зазначає, що роботодавець не видав їй трудової книжку та не провів повного розрахунку, як зі звільненим працівником підприємства. Зазначає, що вказані дії з боку відповідача є порушенням її законних трудових прав, які остання просить захистити в судовому порядку.

У судовому засіданні позивач позов підтримала в повному обсязі, дала пояснення аналогічні змісту позовної заяви, просить таку задоволити.

Представники відповідача в судовому засіданні дали пояснення в заперечення позовних вимог, покликаючись на мотивацію викладену в письмовому запереченні, просять в задоволені позову відмовити, оскільки звільнення позивача з роботи відбулось у відповідності до вимог чинного законодавства.

Представники третьої особи Територіальної державної інспекції з питань праці у Львівській області в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, а тому суд вважає можливим, розглянути справу у відсутності представника.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та з'ясувавши її дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 перебувала в трудових відносинах з відповідачем ДП «Львівський науково-дослідницький та проектний інститут землеустрою» (що сторонами не заперечується), з 21.01.1995р. обіймала посаду інженера-землевпорядника II категорії та з 19.03.2013 року була звільнена з займаної посади наказом підприємства № 28-к від 19.03.2013 року на підставі п.3 ст.40 КЗпП України.

Не погоджуючись із вказаним наказом про звільнення, позивачка заявила вказаний позов, в обгрунтування якого окрім безпідставних та неправдивих підстав для звільнення, також вказує на неправедне нарахування заробітної плати; невиплату коштів за лікарняними листками, іншої компенсації; порушення вимог ч.3 ст.43 та ст.47 КЗпП України.

Як вбачається зі змісту ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною 1 ст.60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення.

Згідно із ст.ст. 57, 58 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Таким чином, вирішуючи питання щодо неправедного нарахування позивачу заробітної плати, суд виходить з того, що згідно положень колективного договору ДП «Львівський інститут землеустрою», який прийнятий на загальних зборах інституту 18.04.2011 року та зареєстрованим Департаментом економічної політики Львівської міської ради за реєстровим номером 209 від 19.07.2011 року, основною формою оплати праці для виробничого персоналу інституту є відрядно-прогресивна оплата праці, сутність якої полягає в тому, що розмір заробітної плати залежить від кількості виготовленої продукції (виконаної роботи) належної якості на основі попередньо установлених норм часу (виробітку) і розцінок з урахуванням складності та умов праці.

Ефективне застосування відрядно-прогресивної форми оплати праці можливе за певних умов: наявності кількісних показників виробітку, з допомогою яких встановлюють норми й розцінки та визначають заробіток відповідно до результатів праці; підвищення індивідуальної продуктивності праці на даному робочому місці і правильного обліку виконаної роботи, чіткого контролю за якістю продукції. При відрядно-прогресивній формі оплаті праці заробітна плата за обсяг виконаної роботи чи виготовленої продукції в межах планової норми виробітку становить посадовий оклад виконавця, а обсяг виготовленої продукції понад планову норму виробітку оплачується за підвищеними розцінками, які встановлюються науково-технічною радою інституту.

При невиконанні виконавцем планових виробничих завдань без поважних на це причин начальник виробничого підрозділу подає рапорт директору, який своїм наказом зменшує розмір заробітної плати і накладає дисциплінарне стягнення. При повторному невиконанні планових завдань працівник може бути звільнений з роботи за погодженням профспілкового комітету інституту.

Дана форма оплати праці також визначена у Положенні про оплату праці і преміювання працівників ДП «Львівський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», який є додатком до колективного договору.

Як встановлено судом, наказом директора ДП «Львівський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» №99-к від 06.11.2012р. позивачку ОСОБА_1 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та оголошено догану за порушення трудової дисципліни, підставою чого стали рапорт начальника відділу від 28.09.2012р., доручення від 31.10.2012р. та пояснення самої ОСОБА_1 від 01.11.2012р.

В подальшому, 06.12.2012р. позивачці ОСОБА_1, як працівникові підприємства, було надано Доручення щодо пояснення про невиконання об'ємів робіт за листопад 2012р., від підпису про одержання якого остання відмовилась.

Як раніше було встановлено, на підприємстві з часу його створення запроваджена відрядна форма оплата праці, при невиконанні виконавцем планових виробничих завдань без поважних на це причин начальник виробничого підрозділу подає рапорт директору, який своїм наказом зменшує розмір заробітної плати. Так, в матеріалах справи представлено низку копій актів про відмову від підпису із нарядом-завданням, рапорти щодо виконання позивачем ОСОБА_1 норм виробітку та на підставі яких нараховувалась заробітна плата за фактично виконану роботу, копії наказів про нарахування заробітної плати (а.с.28-53, 97-98).

Відповідно до ст.111 КЗпП України, при невиконанні норм виробітку з вини працівника оплата проводиться відповідно до виконаної роботи.

На підтвердження правомірності та обгрунтованості проведених позивачці нарахувань відповідачем представлено копії довідок про доходи № 9 від 16.03.2015р., № 10 від 16.03.2015р., № 11 від 16.03.2015р., № 12 від 16.03.2015р., № 13 від 16.03.2015р., № 14 від 16.03.2015р., а також копію положення про оплату праці і преміювання працівників та копію функціональних обов'язків інженерів всіх категорій (а.с. 82-91).

Пункт 3 ч.1 ст. 40 КЗпП України надає право власнику або уповноваженого ним органу з власної ініціативи розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності у разі систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Відповідно до положень п.п. 18, 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом і перевіряти їх відповідність законові. У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось правопорушення, що стало приводом для звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 і п.1 ст.41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок і попередня робота працівника.

За змістом ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадків ліквідації підприємства, установи, організації), 2 -5, 7 ст.40, пунктами 2 і 3 ст.41 цього кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обгрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатись у присутності працівника, на якого воно внесено.

Твердження позивачки щодо порушень вимог ч.3 ст.43 КЗпП України суд вважає необґрунтованим, з огляду на те, що остання була присутня на зборах профспілкового комітету, однак не була зазначена у списку присутніх, так як ОСОБА_1 являється лише членом профспілки, а не профспілкового органу, що підтверджується поясненням Голови профспілки, та підписами на даному поясненні усіх присутніх на зборах (а.с. 56).

Крім того, на підприємстві знаходиться листок непрацездатності ОСОБА_1 серії АВХ № 063522 виданий 25.02.2013р., в якому зазначається - стати до роботи 16 березня 2013р. (а.с.57).

Таким чином, на момент звільнення позивач ОСОБА_1 була присутня на робочому місці, про що свідчить табель обліку робочого часу (а.с. 58) та з наказом ознайомлена, однак від підпису відмовилась.

Територіальною державною інспекцією з питань праці у Львівській області з 25.04.2013 року по 26.04.2013 року проведено позапланову перевірку додержання вимог законодавства з питань праці ДП «Львівський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою». В результаті проведеної перевірки складено Акт перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне страхування та Припис №13-01-006/0550-0345 від 26.04.2013 року. ДП «Львівський інститут землеустрою» оскаржив даний Припис у Львівському окружному адміністративному суді. Так, постановою Львівського окружного адміністративного суду від 17.12.2013 року, скасовано п.1, п.4, п.5 Припису №13-01-006/0550-0345, а в тексі рішення вказано наступне: відповідачем (ТДІ з питань праці у Л/о) безпідставно у приписі зазначається про недотримання підприємством ч.3 ст.43 КЗпП України, розгляд подання про розірвання трудового договору з ОСОБА_1, з підстави, передбаченої п.3 ст.40 КЗпП України, без її участі. Третя особа (ОСОБА_1) була присутня на засіданні профспілкового комітету 19.02.2013 року, однак її не було зазначено у протоколі, що ОСОБА_1 підтвердила в судовому засіданні.

Щодо порушення ст.47 КЗпП України, на яке також покликається позивачка, то таке не знайшло свого підтвердження в силу того, що підприємством 29.03.2013р. на адресу позивача ОСОБА_1 було направлено цінним листом з описом вкладеного лист-повідомлення про явку для отримання трудової книжки, що підтверджується квитанцією (а.с.61), з яким вона ознайомилась, проте явку на підприємство проігнорувала.

На підставі ч.ч.1 та 3 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Враховуючи наведені вище обставини, суд приходить до переконання, що відповідач правомірно звільнив позивача з роботи з підстав передбачених п.3 ст.40 КЗпП України, без допущення порушень процедури при такому звільнені передбаченої чинним законодавством, а позивачем, в свою чергу, не доведено підстав для задоволення позовних вимог, а тому в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі за безпідставністю та необгрунтованістю заявлених вимог.

На підставі ст.ст. 21, 40, 43, 221, 232, 235 К3пП України, Закону України «Про охорону праці», Закону України «Про оплату праці» та керуючись ст.ст.1, 10, 11, 57-58, 60-61, 179, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

в задоволені позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Львівський науково-дослідницький та проектний інститут землеустрою», третя особа Територіальна державна інспекція з питань праці у Львівській області про визнання звільнення з роботи незаконним та стягнення невиплачених компенсацій - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до апеляційного суду Львівської області через Сихівський районний суд м.Львова протягом 10 днів після його проголошення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення - протягом 10 днів з часу отримання його копії.

Головуючий: