Вищий спеціалізований суд україни
з розгляду цивільних і кримінальних справ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

Наумчука М.І., Олійник А.С.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про витребування майна, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 7 жовтня 2014 року, ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 28 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, із урахуванням уточнених позовних вимог, просив витребувати від ОСОБА_4 на його користь Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 (а.с. 123).

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що з 17 березня 1979 року до 30 листопада 2012 року він перебував із ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу ними за спільні кошти подружжя набуто квартиру АДРЕСА_1, покупцем якої в договорі купівлі-продажу зазначено ОСОБА_5

5 грудня 2013 року ОСОБА_5 без його згоди відчужила спірну квартиру ОСОБА_8 за договором купівлі-продажу.

21 грудня 2013 року ОСОБА_8 за договором купівлі-продажу відчужив зазначену квартиру ОСОБА_4

Зазначені договори купівлі-продажу були посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Халявкою Н.М., якому ОСОБА_10 надала письмову заяву про те, що квартира не є спільною сумісною власністю, оскільки на час набуття права власності на квартиру вона не перебувала в зареєстрованому шлюбі чи фактичних шлюбних відносинах.

Рішенням Коропського районного суду Чернігівської області від 7 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 28 листопада 2014 року, позов задоволено. Витребувано від ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 Ѕ частину квартири АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення у справі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_5 відчужила спірну квартиру, яка є спільною сумісною власністю подружжя, без згоди ОСОБА_3, а тому належну останньому Ѕ частини цієї квартири необхідно витребувати у добросовісного набувача ОСОБА_4

Апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції. Крім того, дійшов висновку, що посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_4 на те, що квартира є власністю чотирьох осіб не заслуговує на увагу, оскільки у справі відсутні належні та допустимі докази.

Судами встановлено, що з 17 березня 1979 року до 30 листопада 2012 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 3, 4).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 29 червня 1992 року ОСОБА_5 купила, а колективне сільськогосподарське підприємство «Правда» продало квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 19-21).

12 жовтня 2011 року ОСОБА_5 отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 92,4 кв. м, житловою площею 50,1 кв. м, сарай, загальною площею 47 кв. м, погріб загальною площею 9,3 кв. м (а.с. 5).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 5 грудня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Халявкою Н.М. та зареєстрованого у реєстрі за № 5948, ОСОБА_5 відчужила спірну квартиру ОСОБА_8 (а.с. 29-30).

У наданій приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Халявці Н.М. заяві від 5 грудня 2013 року ОСОБА_5 зазначала, що відчужувана нею квартира не є спільною сумісною власністю, оскільки на час придбання квартири вона в зареєстрованому шлюбі та фактичних шлюбних відносинах не перебувала, осіб, які б могли порушити питання про визнання права власності на відчужувану квартиру (її частку), в тому числі і відповідно до ст. ст. 60, 61, 65, 74 СК України, немає (а.с. 31).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 21 грудня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Халявкою Н.М., зареєстрованого у реєстрі № 6248, ОСОБА_8 відчужив зазначену квартиру ОСОБА_4 (а.с. 80-81).

За змістом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Вирішуючи спір, суди встановили, що квартира АДРЕСА_1 є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_5; остання без згоди ОСОБА_3 здійснила її відчуження.

Згідно із ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно із правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 18 вересня 2013 року (справа № 6-95цс13), право особи, яка вважає себе власником майна, не підлягає захистові шляхом задоволення позову до чергового добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Таким чином, у разі відчуження майна за цивільно-правовими договорами, майно може бути витребуване власником в останнього набувача такого майна відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України за умови визнання недійсним першого договору щодо відчуження цього майна.

Із матеріалів справи вбачається, що як на підставу позову про витребування частини майна ОСОБА_3 посилався на те, що ОСОБА_5 без його згоди відчужила належну йому частку у спільній квартирі, яка вибула із його володіння не з його волі.

Вирішуючи спір про витребування майна, з урахуванням підстав та змісту позову суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ОСОБА_5 відчужила квартиру за договором купівлі-продажу ОСОБА_8, якого не залучено до участі у справі, і такий договір не визнано недійсним, що унеможливлює витребування відчуженого майна від наступного добросовісного набувача шляхом пред'явлення віндикаційного позову.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд у порушення ст. ст. 303, 315 ЦПК України застосувавши правовий висновок Верховного Суду України у справі № 6-95цс13 від 18 вересня 2013 року не звернув уваги на допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального закону та дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо доводів касаційної скарги ОСОБА_4 про те, що порушене право ОСОБА_3 як співвласника квартири може бути захищене шляхом стягнення з ОСОБА_5 у порядку поділу майна подружжя компенсації вартості його частки в спільному майні подружжя, то колегія суддів виходить із такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України у справі № 6-32цс13 від 12 червня 2013 року.

З огляду на допущені судами першої та апеляційної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин справи, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 7 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 28 листопада 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук

А.С. Олійник