Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 336/6271/14-ц
Провадження № 22-ц/778/1529/15 Головуючий у 1 інстанції: Наумов О.О.
2015 р. Суддя-доповідач: Савченко О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„09" квітня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.

суддів: Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Запорізької міської ради про визнання права власності за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Запорізької міської ради про визнання права власності за набувальною давністю.

У позові зазначала, що з 1997 року, на прохання своєї знайомої ОСОБА_3, з метою догляду за останньою, проживала у належному їй на праві власності житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 померла.

Будь-яких спадкоємців у неї не залишилось, а тому зазначений об'єкт нерухомості не має власника.

Зазначає, що на сьогоднішній день вона продовжує проживати в цьому будинку, добросовісно та відкрито володіє цим майном більше десяти років. Постійно сплачує комунальні послуги.

Також вона має на руках оригінали документів на спірний житловий будинок.

Вищевказаний будинок належав колишній власниці ОСОБА_3 на підстав договору на право забудови та безстрокового користування земельною ділянкою, укладеного між Сталінською районною радою народних депутатів трудящихся та ОСОБА_3, посвідченим П'ятою Запорізькою державною нотаріальною конторою 23.07.1953 року за р.№ 1-11390.

Вважає, що на підстав ч.1 ст.344 ЦК України набула права власності на це майно за набувальною давністю.

Посилаючись на зазначені обставини, просила суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1.

Заочним рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 грудня 2014 року в задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч.ч.1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, бещперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п"яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

За роз"ясненнями п.п.9, 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізовапного суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року „Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяьт років або рухомим майном - протягом п"яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов"язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред"явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч.3 ст. 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником , оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст. 344 ЦК).

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

За змістом ст. 344 ЦК України, при набувальній давності тягар доказування лягає на позивача.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, будинок АДРЕСА_1 на підставі договору про будівництво будинку та безстрокового користування земельною ділянкою від 15.07.1957 року належав ОСОБА_3 на праві власності, яке відповідно до діючого на той час законодавства було зареєстровано в Запорізькому МБТІ 03.02.1967 року(а.с.10-12).

Власник будинку ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року(а.с.13), спадкова справа після її смерті не заводилася( а.с.115-116).

В обгрунтування вимог про визнання права власності на вказаний будинок за набувальною давністю ОСОБА_4 посилалася на довідку голови квартального комітету № 94, згідно якої позивач, яка з 1986 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2, з 1997 року мешкає за адресою: АДРЕСА_1, на пояснення свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які підтвердили факт проживання її за вказаною адресою.

За поясненнями ОСОБА_4, до будинку АДРЕСА_1 вона поселилася на прохання ОСОБА_3, для здійснення догляду за нею, як за одинокою особою, хоча в родинних стосунках вони не перебували.

Виходячи із даних реєстрації ОСОБА_4, з моменту поселення її до спірного будинку за життя ОСОБА_3, постійним місцем проживання вона продовжувала вважати будинок АДРЕСА_2, де проживали її чоловік та діти.

Оплату за користування електричною енергією після смерті ОСОБА_3 продовжувала здійснювати від імені останньої, договір про надання послуг з елетропостачання на свої ім"я не оформлювала.

Належних та допустимих доказів того, що до спірного будинку вона поселилася та проживала там в якості члена сім"ї власника, по справі не надано.

Встановивши зазначені обставини, суд, оцінивши надані позивачкою докази у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, дійшов обгрунтованого висновку, що на момент заволодіння майном ОСОБА_4 знала про відсутність у неї підстав для набуття права власності на будинок АДРЕСА_1, а тому за недоведеністю факту добросовісності заволодіння цим майном правових підстав для визнання за нею права на будинок за набувальною давністю немає.

Крім того, заявляючи вимоги про визнання права власності за набувальною давністю до територіальної громади в особі Запорізької міської ради, позивач не врахувала, що за положеннями ст.555 ЦК України 1963 року, що діяла момент смерті ОСОБА_3, за відсутності у спадкодавця спадкоємців ані по закону, ані по заповіту, спадкове майно по праву спадкування переходило не до територіальної громади, а до держави, яка у даному випадку є правонаступником померлого власника в силу закону.

Ті докази та обставини, на які посилається ОСОБА_4 в апеляційні скарзі,були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Вірність посилання в апеляційній скарзі на помилковість висновку суду про те, що право власності ОСОБА_3 на спірний будинок не було зареєстровано в установленому порядку, на висновок про відмову у позові не впливає, враховуючи інші наведені судом підстави відмови та правильність ухваленого рішення по суті.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 грудня 2014 року по даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: