Номер провадження: 22-ц/785/994/15
Головуючий у першій інстанції Загороднюк В. І.
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.04.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Парапана В.Ф., Панасенкова В.О.,

при секретарі - Томашевській К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Приморської районної адміністрації Одеської міської ради на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 березня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, Комунального підприємства „Житлово-комунальний сервіс „Фонтанський", Департаменту міського господарства Одеської міської ради про визнання права користування про зобов'язання укласти договір найму жилого приміщення,

встановила:

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідачів та просить визнати за нею право користування квартирою АДРЕСА_1; зобов'язати КП ЖКС „Фонтанський" укласти з нею договір найму жилого приміщення квартири АДРЕСА_1.

При цьому посилається на те, що вона працювала у КП ЖКС „Фонтанський" на посаді двірника з 18.02.1988 р. по 26.02.1996 р. та їй було надано службове приміщення, а саме квартиру АДРЕСА_1. Вказана квартира була їй надана, як працівнику КП ЖКС „Фонтанський", тому вона не має можливості зареєструватися в ній, як це передбачено чинним законодавством. У зазначеній квартирі вона проживає більше 25 років та за цей час декілька раз робила капітальні та поточні ремонти, сплачує грошові кошти за комунальні послуги, утримує квартиру у належному стані, іншого житла або нерухомого майна вона не має. Вона зверталася до Приморської районної адміністрації з проханням зареєструвати її у вказаній квартирі, проте їй було відмовлено. У зв'язку з чим вона вимушена звернутися до суду з вказаним позовом та просить його задовольнити.

Справа розглянута без участі сторін.

Заочним рішенням суду позов був задоволений. Було визнано за ОСОБА_2 право користування квартирою АДРЕСА_1. Зобов'язано Комунальне підприємство „Житлово-комунальний сервіс „Фонтанський" укласти з ОСОБА_2 договір найму жилого приміщення - квартири АДРЕСА_1.

Ухвалою суду від 10.11.2014р. заява райадміністрації про перегляд заочного рішення була залишена без задоволення.

Не погодившись з вказаним рішенням, представник Приморської районної адміністрації Одеської міської ради подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати це рішення та постановити нове, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись при цьому на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.2 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

Суд першої інстанції задовольняючи позов виходив з того, що позовні вимоги законні та обґрунтовані.

При цьому суд першої інстанції послався на наступні обставини.

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_2 працювала в КП ЖКС „Фонтанський" на посаді двірника з 18.02.1988р. по 26.02.1996р. та їй було надано службове приміщення, а саме квартиру АДРЕСА_1.

У зазначеній квартирі позивачка проживає понад 25 років та за цей час робила капітальні та поточні ремонти, сплачує грошові кошти за комунальні послуги.(а.с. 5, 6-7)

Як вбачається з довідки КП ЖКС „Фонтанський" від 28.11.2013 р. та акту мешканців будинку позивачка з 1988 р. по теперішній час проживає в АДРЕСА_1.(а.с. 9)

Згідно листа Приморської районної адміністрації Одеської міської ради № В-1778 від 12.07.2013 р. ОСОБА_2 було відмовлено у наданні квартири АДРЕСА_1 у зв'язку з тим, що вона не перебуває на квартирному обліку при райадміністрації та у вказану квартиру вона була поселена тимчасово, без правових документів.(а.с. 8)

Таким чином судом першої інстанції було встановлено, що позивачка виконує всі зобов'язання, передбачені законодавством для наймачів житлового приміщення, а саме утримує приміщення та здійснює поточний та капітальний ремонт, регулярно оплачує комунальні послуги. Користуючись житловим приміщенням, позивачка вважає його своїм місцем постійного проживання і бажає укласти договір найму житлового приміщення.

Оскільки позивачка виконує всі права та обов'язки наймача житлового приміщення, суд вважав за необхідне визнати за нею право користування квартирою АДРЕСА_1 та зобов'язати КП ЖКС „Фонтанський" укласти з нею договір найму вказаної квартири.

З такими висновками суду першої інстанції неможливо погодитись, так як суд неповно з'ясував обставини по справі та неправильно застосував норми матеріального права.

Відповідно до ст. 42 ЖК України жилі приміщення надаються тільки громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов.

Ст. 58 ЖК України передбачено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Суд першої інстанції послався на ч. 1 ст. 61 ЖК України, зазначивши, що користування житловими приміщеннями у будинках державного житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення, однак, при цьому він не звернув своєї уваги на ч. 2 цієї статті, відповідно до якої договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

В матеріалах справи відсутні такі належні та допустимі докази як рішення про надання жилого приміщення позивачці в будинку державного або громадського житлового фонду, ордер на вселення.

Суд також не встановив та не зазначив в якому фонді знаходиться спірне житлове приміщення, чи було воно визнано службовим, не звернув належної уваги на посилання райадміністрації, що позивачка не знаходилась на квартирному обліку, була вселена у спірну квартиру тимчасово без правових підстав. (а.с.8).

Посилання позивача в своїй позовній заяві на те, що саме рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28.07.2010р. по справі №2-554/10 були встановлені факти того що "їй було надано службове приміщення, а саме квартиру АДРЕСА_1. У зазначеній квартирі позивачка проживає понад 25 років та за цей час робила капітальні та поточні ремонти, сплачує грошові кошти за комунальні послуги" були прийняті судом першої інстанції як преюдиційні, без належного дослідження та обґрунтування.

Колегія суддів вважає, що вищезазначене рішення суду не може вважатися преюдиційним для даної справи так як преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Суб'єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об'єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням чи вироком суду.

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються наступні умови:

- обставина встановлена судовим рішення. При цьому слід мати на увазі, що відповідно до ч. 1 ст. 208 ЦПК судові рішення викладаються у двох формах: у формі ухвали і у формі рішення. Тому преюдиційне значення мають обставини, встановлені як рішенням, так і ухвалою суду. Обставини, встановлені рішеннями інших органів, потребують доказування на загальних підставах;

- судове рішення набрало законної сили;

- у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі.

Пленум ВС України у п. 7 постанови N 14 від 18.12.2009 р. наголошує, що особи, які не брали участь у цивільній, господарській чи адміністративній справі, в якій судом ухвалене відповідне судове рішення, мають право при розгляді іншої справи за їх участю оспорювати обставини, встановлені цим судовим рішенням. У такому випадку суд ухвалює рішення на основі досліджених у судовому засіданні доказів.

Тобто якщо у справі беруть участь нові особи, то преюдиційний характер рішення втрачається. Тому не можуть мати преюдиційного значення рішення суду в тотожних за фабулою справах, але за позовом іншого позивача або за участю додаткового співвідповідача. Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду.

Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин.

Преюдиційне значення можуть мати лише ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які зазначені у резолютивній частині рішення.

Колегія суддів вважає, що не підлягає доказуванню лише факт того, що позивачка дійсно працювала двірником з 18.02.1988р. по 26.02.1996р., так як ці обставини жодною стороною не оскаржувались, вони підтверджені довідкою КП ЖКС.

В той же час, обставини щодо надання позивачці службового приміщення, а саме квартири АДРЕСА_1, і те, що у зазначеній квартирі позивачка проживає понад 25 років та за цей час робила капітальні та поточні ремонти, сплачує грошові кошти за комунальні послуги підлягали доказуванню, однак, позивачка не надала жодного належного та допустимого доказу з цього приводу, відсутні такі докази і у витребуваній та оглянутій в судовому засіданні колегією суддів справі № 2-554/10 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про скасування права власності.

Крім цього, суд першої інстанції не звернув своєї уваги на те, що позивач по цей час зареєстрована на іншій житловій площі в АДРЕСА_2.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції не довів обставини, що мають значення для справи та які суд вважав встановленими, висновки районного суду не відповідають обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального права при вирішенні справи, у зв'язку з чим, є підстави для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову у зв'язку з необґрунтованістю позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309 ч. 1 п. 1-4; ст.313-314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу Приморської районної адміністрації Одеської міської ради

задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 березня 2014 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, Комунального підприємства „Житлово-комунальний сервіс „Фонтанський", Департаменту міського господарства Одеської міської ради про визнання права користування про зобов'язання укласти договір найму жилого приміщення відмовити в повному обсязі.

Рішення вступає в законну силу з моменту оголошення. На рішення може бути подана касаційна скарга протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішення апеляційного суду.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді В.Ф. Парапан

В.О. Панасенков