Справа №487/7622/14-ц 23.04.2015 23.04.2015 23.04.2015
Провадження № 22ц-/784/1106/15 Головуючий у 1-й інстанції Щербина С.В.
Категорія 44 Доповідач апеляційного суду Мурлигіна О.Я.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

23 квітня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Мурлигіної О.Я.,

суддів: Козаченка В.І., Царюк Л.М.,

при секретарі судового засідання Романенко Ю.О.,

за участю:

представника позивачів ОСОБА_2,

відповідачки ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_4 та ОСОБА_5

на рішення

Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 березня 2015 року

за позовом

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_3

про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2014 року позивачі звернулися з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1 та виселення без надання іншого житлового приміщення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачі зазначали, що спірна квартира належала на праві власності їхньому батьку ОСОБА_6, який ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер. Після його смерті вони та відповідачка в порядку спадкування отримали у власність по 1/3 частки вказаної квартири. Однак, рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 грудня 2012 року було припинено право власності ОСОБА_3 на 1/3 частку спірної квартири, та за кожним з позивачів було визнано право власності на 1/2 частку вказаної квартири. Вони сплатили ОСОБА_3 визначену судом вартість її частки, а право на свої частки зареєстрували.

Відповідачка вселилася в квартиру ще до оформлення ними спадкових прав та продовжує там проживати, хоча після припинення її права власності та переходу такого права до них, вона не має такого права. Користуючись їх майном, в тому числі проживаючи в їх квартирі, позивачка порушує їх право власників майна. Посилаючись на ст. 391 ЦК України та ст.ст. 150, 155 ЖК України, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просили задовольнити позов.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 березня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просили рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідачка, заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, просить залишити рішення суду без змін та вважає, що позивачі не мають правових підстав для її виселення. Вона не втратила право користування спірною квартирою, та має право нею користуватися як член сім'ї колишнього власника квартири.

З'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 21 липня 2005 року.

Відповідачка ОСОБА_3 вселилась у вказану квартиру у 2005 році, за згодою колишнього власника ОСОБА_6, як член його сім'ї, з яким вона проживала однією сім'єю з 1991 року. Вказані обставини встановлено рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 травня 2007 року (а.с.57).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 помер. Після його смерті відповідачка продовжувала проживати у спірній квартирі.

14 серпня 2007 року позивачі, та 03 грудня 2008 року відповідачка отримали свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.69-70). Кожний із спадкоємців отримали у власність по 1/3 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1. Відповідачка, отримала права на спадкування разом із спадкоємцями першої черги за законом (позивачами) на підставі вказаного рішення суду від 04 травня 2007 року.

Після отримання свідоцтв про право власності на спадкове майно, в спірній квартирі зареєструвалися два спадкоємця. Як вбачається з довідки ТОВ «Ліски-М» позивач ОСОБА_5 зареєстрований у даній квартирі з 22 липня 2008 року, а відповідачка ОСОБА_3 - з 27 травня 2011 року.

Таким чином, відповідачка мала право користування квартирою спочатку як член сім'ї ОСОБА_5, а потім і як власник частки квартири.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 грудня 2012 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 14 лютого 2013 року, було припинено право власності ОСОБА_3 на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 та за кожним з позивачів визнано право власності по 1/2 частки цієї квартири. Стягнуто всього на користь ОСОБА_3 з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 88537 грн. компенсації вартості її частки квартири. Згідно довідки Державної судової адміністрації України № 7/1-199/15 від 28 січня 2015 року ОСОБА_3 були отримані зазначені кошти 12 червня 2014 року (а.с.83). Однак, відповідачка не бажає добровільно виселятися зі спірної квартири.

В свою чергу позивачі, як це виходить з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 12,13), 14 липня 2014 року зареєстрували своє право власності на квартиру, на 1/2 частку кожний.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Отже, право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Наведені вище вимоги закону свідчать про те, що з переходом права власності на частки у будинку до позивачів, відповідачка втратила права користування квартирою і як член сім'ї колишнього власника квартири, і як колишній власник частки у квартирі.

Суд на ці обставини справи та вимоги закону уваги не звернув та, відмовляючи у задоволенні позову, посилався на те, що позивачами вибрано неправильний спосіб судового захисту.

Однак з висновками суду погодитися не можна.

Як роз'яснено в п.3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, а в певних випадках за таких обставин може бути відмовлено в позові.

Відповідно до статті 130 ЦПК у разі проведення попереднього судового засідання, а якщо воно не проводиться, то під час підготовки справи до судового розгляду, суд має визначити факти, які необхідно встановити для вирішення спору, та з'ясувати, які докази подані чи подаються кожною стороною для обґрунтування своїх доводів чи заперечень, а також з яких правовідносин виник спір, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи рішення, суд згідно з частиною першою статті 214 ЦПК має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При цьому суд має навести у рішенні мотиви, з яких не застосував норми права, що на них посилалися особи, які беруть участь у справі. У зв'язку із цим посилання позивача у позовній заяві на норми права, які не підлягають застосуванню у даній справі, не є підставою для відмови в задоволенні пред'явленого позову, оскільки при вирішенні справи суд враховує підставу (обґрунтування) та зміст позовних вимог (стаття 119 ЦПК).

Як було згадано вище, в позовній заяві позивачі посилалися на те, що з переходом до них права власності на квартиру, відповідачка втратила право проживання та користування квартирою. Її проживання в квартирі, порушує їх права власників та підлягає захисту у відповідності як з вимогами ЦК України, так і з вимогами ЖК України (ст.ст. 150,155). У зв'язку з чим, вони просили виселити відповідачку з квартири.

Отже, позивачі визначили підстави та предмет позову, та обґрунтовано послалися на вказані вимоги закону, обираючи спосіб захисту свого права. У зв'язку з чим, у суду були підстави для застосування вимог ЖК України при вирішенні питання про право відповідачки на проживання у квартирі та вирішення спору по суті.

Висновки суду про неналежний спосіб захисту права суперечить викладеному вище.

Оскільки добровільно відповідачка відмовляється звільнити спірне житлове приміщення, права ОСОБА_4 та ОСОБА_5, як власників квартири, порушені та підлягають захисту. Відповідачка підлягає виселенню із спірної квартири без надання іншого житлового приміщення на підставі ст.391 ЦК України, ст.ст. 150, 155, 156, 98, ч. 1 ст. 109 ЖК України. Виходячи з правового статусу ОСОБА_3, яка на час пред'явлення позову втратила правові підстави проживання в квартирі, колегія суддів вважає, що є підстави для застосування ст. 98 ЖК України за аналогією закону.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції у відповідності з п.п.3.4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, про задоволення позову у відповідності з вказаними вище нормами матеріального права.

Відповідно ч.1ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З відповідачки слід стягнути на користь кожного з позивачів по 182 грн. 70 коп. судового збору, сплаченого при подачі позову та подачі апеляційної скарги.

Керуючись статтями 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 березня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення, усунувши таким чином перешкоди в користуванні вказаною кватирою ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Стягнути на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з ОСОБА_3 по 182 грн. 70 коп. на користь кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржено в касаційному порядку.

Головуючий:

Судді: