Справа № 308/9583/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

03 червня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_1

суддів Мацунича М.В., Панька В.Ф.

при секретарі Дашковській С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 27 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсним,-

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Позов мотивовано тим, що у 2006 р. позивач та ОСОБА_5 домовились про продаж квартири за адресою: м. Ужгород, вул. Станційна, 50/5. Позивач передав ОСОБА_5 обумовлену суму грошей в розмірі 28000 дол.США, а вона передала ключі від вищевказаної квартири та видала 07.04.06р. на його імя і колишньої дружини ОСОБА_3 довіреність на право користування і розпорядження квартирою. В подальшому на імя позивача мав бути оформлений договір купівлі-продажу. Також нею була написана розписка про отримання від позивача вищевказаної суми в рахунок плати за квартиру. Позивач відкрито і безперешкодно користувався вищезгаданою квартирою.

З невідомих позивачу причин договір купівлі-продажу спірної квартири від імені ОСОБА_5 був укладений ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 та зазначено в ньому суму продажу 9448 грн. замість 28000 дол.США. Зазначає, що ОСОБА_4 жодного відношення до купівлі вказаної квартири не має. Тому просив визнати договір купівлі- продажу спірної квартири від 13.03.07 р. удаваним в частині зазначення покупцем ОСОБА_4 з моменту його укладення; визнати його - ОСОБА_2 покупцем , а квартиру - його приватною власністю. Позивачем було змінено позовні вимоги і остаточно просив визнати зазначений договір недійсним.

Рішенням суду у задоволені позову відмовлено.

Позивач не погодився з цим рішенням, порушив питання про його скасування та ухвалення нового, яким позовну заяву задоволити.

Апеляційна скарга мотивована невідповідністю висновкам суду обставинам справи.

В судове засідання апелянт не явився, надав суду заяву про відкладення розгляду справи по причині його знаходження у м. Львові. Цю причину суд поважною не визнає, оскільки подана заява написана власноручно апелянтом 2 червня 2015 р. і причину виїзду його до м. Львова не вказано. Тому суд вважав за можливе розглянути справу у відсутності апелянта відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України.

Представник відповідачів ОСОБА_3В та ОСОБА_6 вважав, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідачка ОСОБА_5 в судове засідання також не явилась, однак суд вважав за можливе розглянути справу у її відсутності, що також узгоджується з ч.2 ст.305 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири укладався належним чином з умовою настання відповідних правових наслідків, а обґрунтування позовних вимог позивачем не доведено. Крім цього, зі змісту рішення суду першої інстанції вбачається, що в задоволенні позову відмовлено у звязку з пропуском строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги: про наявність оспорюваного договору позивач дізнався лише у 2014 році; зазначений договір є фіктивним, оскільки квартирою позивач користується до теперішнього часу; судом першої інстанції не взято до уваги, що сторони договору купівлі-продажу квартири є рідними сестрами, які укладенням цього договору позбавили його цієї квартири.

Як вказано, після зміни позовних вимог на вирішення суду було поставлено питання про визнання оспорюваного договору купівлі продажу квартири недійсним по причині його фіктивності.

Ст. 234 ЦК України встановлено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Жодного доказу фіктивності укладення цього договору позивачем не надано.

Натомість, в судовому засіданні суду першої інстанції встановлено, що сторони договору здійснили ряд дій, які свідчать про реальність укладення договору: продаж квартири відбувся з врахуванням повноважень, обумовлених дорученням; проведено державну реєстрацію договору та придбаної квартири; ОСОБА_4 в 2007 р. отримала дозвіл виконкому Ужгородської міськради на реконструкцію квартири.

Сам по собі факт родинних відносин між покупцем та продавцем квартири, колишнім чоловіком якої був позивач, не свідчить про фіктивність оспорюваного правочину.

Судом першої інстанції оцінено всі наявні у справі докази відповідно до вимог ч.1 ст.212 ЦПК України, згідно якої суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підставі наведеного суд констатує, що висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову по суті є вірним.

Разом з цим, мотивація судового рішення про застосування строку позовної давності є невірною, оскільки відмова у позові по цій підставі можлива лише у випадку доведеності порушеного права. А, як вказано вище, порушенням права позивача оспорюваним договором є недоведеним.

Інших доводів апеляційна скарга не містить, а на спростування іншого обґрунтування позовних вимог, дано належну аргументацію в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та вище зазначеним.

Керуючись ст.ст.307,308,315 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Штефаняк /ОСОБА_4/ ОСОБА_7 задоволити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 27 березня 2015 року змінити, виключивши з його мотивувальної частини рішення вказівку на відмову у позові у звязку зі спливом строку позовної давності.

В решті зазначене рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: