Справа № 204/8572/2014-ц
Провадження № 2/204/516/2015 р.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2015 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Самсонової В.В.

за участю секретаря Зайченко О.В.

за участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку,-

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2014 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив припинити право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку, яка має адресу: АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку, яка має адресу: АДРЕСА_1. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказав на те, що йому належить домоволодіння АДРЕСА_1. 20 березня 1996 року він уклав договір довічного утримання зі своєю донькою - ОСОБА_3, яка за умовами вказаного договору набула право власності на домоволодіння в обмін на довічне утримання позивача та його дружини - ОСОБА_4. Вищевказаний договір довічного утримання діяв до 29.08.2008 року, після чого, через неналежне виконання договірних зобов'язань відповідачкою, був розірваний рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29.08.2008 року. Після розірвання договору довічного утримання, позивач зареєстрував право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 на своє ім'я, вважаючи справу завершеною. Увесь цей час, що сплинув з моменту розірвання договору довічного утримання й до сьогодення, питанням оформлення земельної ділянки, на якій розташоване домоволодіння, позивач не цікавився. До того ж, протягом минулих років стосунки між позивачем та відповідачкою були напруженими і вони майже не спілкувалися. Відповідачка не говорила позивачу про приватизацію спірної земельної ділянки, а відтак, він не мав інформації щодо правового статусу використовуваної ним землі. Проте, позивачу випадково, у жовтні поточного року, стало відомо від сусідів, що відповідачка потайки від нього приватизувала спірну земельну ділянку, але увесь час приховувала цей факт. Позивач переконаний, що зробила вона це навмисно. На теперішній час саме відповідачка є формальним власником спірної земельної ділянки, на якій розташоване належне йому нерухоме майно. Позивач вважає, що такий стан речей суперечить його інтересам, порушує його конституційні права та йде у розріз із нормами чинного законодавства.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги позивача та просив задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилався на обставини, викладені в позовній заяві. Також, зазначив, що не заперечує проти проведення заочного розгляду справи.

Відповідачка в судове засідання не з'явилася, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, причину своїй неявки суду не повідомила.

Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.

Вислухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають по наступним підставам.

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 158 ЗК України, земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

У судовому засіданні було встановлено, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 серпня 2008 року був розірваний Договір довічного утримання від 20.03.1996 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.7-8), згідно якого позивач передавав у власність відповідачки належний йому на праві особистої власності житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1, а відповідачка зобов'язувалася довічно утримувати позивача та його дружину - ОСОБА_4, забезпечуючи їх усім необхідним та зберегти в їх безкоштовному довічному користуванні весь будинок (а.с.6).

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2009 року вищевказане рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 серпня 2008 року було залишене без змін (а.с.10).

На підставі вищевказаного, власником домоволодіння АДРЕСА_1, на теперішній час, є ОСОБА_2 та право власності за ним було зареєстроване 27.05.2009 року в Комунальному підприємстві "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" Дніпропетровської обласної ради за реєстраційним № 27397615, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 27.05.2009 року за № 22856084 (а.с.5).

При цьому, судом встановлено, що в період дії скасованого Договору довічного утримання від 20.03.1996 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, остання приватизувала земельну ділянку, на якій розташоване домоволодіння АДРЕСА_1 та отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку Серії НОМЕР_1 від 25.07.2007 року (а.с.39), виданий на підставі рішення Дніпропетровської міської ради № 63/18 від 14.07.2004 року (а.с.40-44).

Позивач просив припинити право власності ОСОБА_3 на вищевказану земельну ділянку, яка має адресу: АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на цю земельну ділянку. При цьому, правовими підставами своїх вимог позивач вказав ст. 120 ЗК України та ст. ст. 377, 381 ЦК України.

Разом з тим, правовідносини сторін у даній справі регулюються ч. 1 ст. 756 ЦК України, у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню.

Таким чином, відповідачка має повернути позивачу все, що вона одержала на виконання Договору довічного утримання від 20.03.1996 року, оскільки вказаний договір розірваний.

Разом з тим, позивач такі підстави не заявляв, а суд, відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Крім того, згідно з положеннями ст. 140 ЗК України, підставами припинення права власності на земельну ділянку є: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Згідно з положеннями ст. 143 ЗК України, примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі: а) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; б) неусунення допущених порушень законодавства (забруднення земель радіоактивними і хімічними речовинами, відходами, стічними водами, забруднення земель бактеріально-паразитичними і карантинно-шкідливими організмами, засмічення земель забороненими рослинами, пошкодження і знищення родючого шару ґрунту, об'єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем, порушення встановленого режиму використання земель, що особливо охороняються, а також використання земель способами, які завдають шкоди здоров'ю населення) в строки, встановлені вказівками (приписами) центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі; в) конфіскації земельної ділянки; г) примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності; ґ) примусового звернення стягнень на земельну ділянку по зобов'язаннях власника цієї земельної ділянки; д) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

З вищевказаного вбачається, що розірвання договору довічного утримання не є підставою для припинення права власності відповідачки на спірну земельну ділянку, про що (припинення права власності) заявлено позивачем.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до ч. 5 ст. 158 ЗК України, у разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Як вже було встановлено вище, відповідачка отримала право власності на спірну земельну ділянку на підставі рішення Дніпропетровської міської ради № 63/18 від 14.07.2004 року (а.с.40-44), згідно якого їй був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку Серії НОМЕР_1 від 25.07.2007 року (а.с.39).

Відповідно до п. "г" ч. 3 ст. 152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Аналогічні положення має ч. 1 ст. 155 ЗК України, згідно якої, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Разом з тим, позивачем не оскаржувалося рішення Дніпропетровської міської ради № 63/18 від 14.07.2004 року за яким відповідачка одержала Державний акт на право власності на земельну ділянку Серії НОМЕР_1 від 25.07.2007 року, яким за нею було закріплено право власності на спірну земельну ділянку.

За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оскільки суд не може вийти за межі позовних вимог позивача, суд вважає необхідним відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 15, 16, 377, 381 ЦК України, ст. ст. 116, 120, 140, 143, 152, 155, 158 ЗК України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", ст. ст. 10, 11, 57-61, 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Самсонова