Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №2-164/11
Справа № 22-ц/778/2786/15 Головуючий у 1-й інстанції: Козлова Н.Ю.
Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Савченко О.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Кочеткової І.В.,

При секретарі: Буримі В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 червня 2012 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2010 року ПАТ «ОТП Банк» (далі - Банк) звернувся до суду із вищевказаним позовом. Зазначав, що 01.11.2007 року між Банком і ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № ML-201/3 41/2007, за умовами якого останньому було надано кредит на суму 43 350 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом за плаваючою кредитною ставкою, яка розраховується як FIDR + 3,99% річних - фіксований відсоток з розрахунку річної бази нарахування процентів, зі строком повернення не пізніше 01.11.2017 року шляхом внесення щомісячних платежів відповідно до графіку платежів. Кредитні зобов'язання позичальника забезпечені порукою ОСОБА_3 відповідно до договору поруки від 01.11.2007 року №SR-ML-201/341/2007. З грудня 2008 року позичальник припинив вносити платежі на погашення кредиту, у зв'язку з чим 15.01.2009 року Банк направив боржнику і поручителю Вимогу про дострокове погашення заборгованості за Кредитним договором протягом тридцяти днів з дня її отримання. Посилаючись на те, що відповідачі не виконали вказану вимогу Банку і кредит не повернули, Банк, уточнивши позовні вимоги, просив на підставі ст.ст.544, 1049,1050 ч.2 ЦК України стягнути з відповідачів солідарно всю суму заборгованості, розмір якої станом на 9 листопада 2011 року становить 938 731,83 гривень, із яких: сума основного боргу - 311 367,01 гривень, що за офіційним курсом НБУ станом на 09.11.2011 року становить 39 015,00 доларів США; проценти за користування кредитними коштами за період з 04.11.2008 року по 30.11.2009 року - 48 222,18 гривень, що за офіційним курсом НБУ становить 6 042,35 доларів США; пеня, за період з 22.03.2011 року по 09.11.2011 року - 579 142,64 гривень.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 16 листопада 2011 року залучено до участі у розгляді справи в якості правонаступника позивача ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 червня 2012 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором в сумі 938 731,83 грн. Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою цього ж суду від 2 березня 2015 року заява ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення залишена без задоволення.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення в частині стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя і ухвалення нового про відмову у позові ОСОБА_3 посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Апелянт зазначає, що Банком пропущений встановлений ч.4 ст.559 ЦК України строк пред'явлення вимоги до поручителя.

В засідання апеляційного суду представник позивача не з'явився, про час і місце судового розгляду був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки 02.04.2014 року. Колегія суддів визнала причини неявки представника позивача у засідання апеляційного суду неповажними і такими, що не перешкоджають розгляду справи по суті.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що позичальник ОСОБА_2 взятих на себе зобов'язань за кредитним договором не виконує, з грудня 2008 року припинив вносити щомісячні платежі на погашення кредиту, у зв'язку з чим вся сума заборгованості на підставі ч.2 ст.1050 ЦК України підлягає солідарному стягненню з боржника і поручителя.

Проте таких висновків суд першої інстанції дійшов з порушенням норм матеріального права, а тому з ними не можна погодитися.

Встановлено, що 01.11. 2007 року між Банком і ОСОБА_2 був укладений кредитний договір, згідно з яким останній отримав кредит в сумі 43 300 доларів США на строк до 01.11. 2017 року (а.с.8-16).

На забезпечення виконання зобов'язання за вказаним вище кредитним договором між банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки від 01.11. 2007 року, згідно з яким поручитель зобов'язався відповідати в повному обсязі за невиконання ОСОБА_2 усіх зобов'язань перед кредитором, що виникли з вищевказаного кредитного договору (а.с.17).

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором станом на 09.11.2011 року утворилася заборгованість у розмірі 938 731,83 грн. (а.с.131).

Згідно зі ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Частиною 1 ст. 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Судом установлено, що у зв'язку з неналежним виконанням боржником умов кредитного договору Банк 15 січня 2009 року листом №№ 22-3-2/55607,55608 звернувся до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про дострокове виконання зобов'язання з повернення кредиту протягом 30 календарних днів з дати цієї вимоги (а.с. 18-20).

Вказана вимога отримана позичальником ОСОБА_2 29.01.2009 року.

Таким чином, строк виконання основного зобов'язання настав 01.03.2009 року.

Позовна заява Банком була подана до суду 22 січня 2010 року (а.с. 3-6).

Договором поруки, за якими ОСОБА_3 поручилася за виконання зобов'язання боржника перед кредитором, строк договору поруки визначений повним виконанням зобов'язання за кредитними договорами.

У п. 24 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" роз'яснено, що сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань, не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Зважаючи на те, що строк виконання основного зобов'язання за кредитним договором настав 29 лютого 2009 року, а з відповідним позовом Банк звернувся до суду у січні 2010 року тобто з пропуском встановленого ч.4 ст.559 ЦК України, договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки п. 4.1 цього договору установлено, що він діє до повного припинення всіх зобов'язань боржника за основним договором, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що на час звернення банку до суду з позовом строк пред'явлення вимоги до поручителя не минув.

Наведене свідчить про те, що судом першої інстанцій ухвалено помилкове судове рішення в частині солідарного стягнення з поручителя заборгованості за кредитом внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставою для їх скасування судового рішення в оскаржуваній частині та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалося і відповідно до ст.303 ЦПК України судом апеляційної інстанції не переглядалося.

Керуючись ст. ст.307, 309,313,317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 червня 2012 року по цій справі в частині солідарного стягнення з ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором в сумі 938 731,83 грн. і судових витрат скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у позові.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не переглядалося.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: