АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.

при секретарі - Кутц А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, стягнення збитків і моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 759/9938/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5385/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Мазур І.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
11 червня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, у якому з урахуванням уточнень просив визнати недійсним договір оренди квартири АДРЕСА_1, укладений 27 березня 2014 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3, стягнути з ОСОБА_2 майнові збитки у розмірі 15 486, 86 грн. і моральну шкоду у розмірі 5 000 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 16 жовтня 2009 року йому та ОСОБА_6 на праві власності належить квартира АДРЕСА_2. У січні 2014 року він тимчасово залишив територію України та до 18 квітня 2014 року перебував за кордоном. В останні дні перебування за кордоном він дізнався, що в його квартиру приходили невідомі особи. ОСОБА_7, яка є брокером ПП «Агенція нерухомості «Імперія нерухомості», повідомила, що за наявної у неї інформації його колишня дружина через агентство передала квартиру у оренду третім особам. Жодної згоди на укладення від його імені оспорюваного договору оренди він не надавав. Після спілкування з керівником ПП «Агенція нерухомості «Імперія нерухомості» ОСОБА_8 він дізнався, що 27 березня 2014 р. його колишньою дружиною ОСОБА_2 було укладено з ОСОБА_3 договір оренди квартири до 1 жовтня 2014 року зі щомісячною оплатою за проживання 5000 грн. Оскільки він згоди на укладення даного договору не давав просить суд визнати даний договір недійсним. Після протиправного надання квартири в оренду він був позбавлений можливості користуватися нею. Наскільки йому відомо, оскаржуваний ним договір оренди квартири від 27.03.2014 року передбачав, що ОСОБА_3 мала сплачувати на користь ОСОБА_2, крім орендної плати, також додаткові кошти за житлово-комунальні послуги. Жодні платежі ОСОБА_2 не сплачувала, що спричинило виникнення перед ЖЕ ТОВ «Оселя» боргу в розмірі 973 грн.26 коп. Він сплатив 19.08.2014р. на розрахунковий рахунок обслуговуючої організації частину боргу в сумі 486 грн.63 коп. Враховуючи викладене, він вважає, що з ОСОБА_2 на його користь має бути стягнуто 15 000 грн. завданих збитків у вигляді упущеної вигоди та сплачений ним борг в сумі 486 грн.86 коп. і моральну шкоду в розмірі 5 000 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26 лютого 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

10 березня 2015 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на вказане рішення, у якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позову. В обґрунтування заявлених вимог апелянт вказав, що судом першої інстанції було витребувано у відповідачів оспорюваний договір оренди від 27 березня 2014 року, однак відповідачі його суду не надали. Крім того, факт укладення договору оренди підтверджується поясненнями свідка ОСОБА_7, розпискою про передання коштів у розмірі 2 000 грн. в рахунок орендної плати, поясненнями ОСОБА_2 до Святошинського РУ ГУ МВС України у м. Києві, розпискою чоловіка ОСОБА_3 про зобов'язання звільнити квартиру.

У судовому засіданні ОСОБА_1 і його представник за довіреністю - ОСОБА_9 апеляційну скаргу підтримали і просили її задовольнити.

Інші особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не з'явилися, були належним чином повідомлені про день, час та місце апеляційного розгляду, тому розгляд справи за апеляційною скаргою на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України проведено за їх відсутності.

Вислухавши доповідь судді Гаращенка Д.Р., пояснення позивача і його представника, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 16.10.2009 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2, які на той час перебували у зареєстрованому шлюбі, придбали у власність в рівних частках квартиру АДРЕСА_4

ОСОБА_1 зареєстрував у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації право приватної власності на 1/2 частину зазначеної квартири.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2013 року шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було розірвано.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснила, що вона працює брокером і була присутня під час укладення 27 березня 2014 року договору оренди вищезазначеної квартири між ОСОБА_2, яка виступала орендодавцем за цим договором, та ОСОБА_3, яка виступала орендарем за цим договором. ОСОБА_1 під час укладання даного договору був відсутній.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції керувався ч. 1 ст. 628, ч. 1 ст. 638 ЦК України, ч. 1 ст. 810, ст. 811 ЦК України та виходив з того, що договір оренди між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 не укладався.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з огляду на таке.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

За договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату (ч. 1 ст. 810 ЦК України).

За правилом ч. 1 ст. 811 ЦК України договір найму житла укладається у письмовій формі.

Розмір плати за користування житлом відповідно до вимог ч. 1 ст. 820 ЦК України встановлюється у договорі найму житла.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції вірно не взяв до уваги пояснення свідка ОСОБА_10 про укладення 27 березня 2014 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 договору оренди, оскільки у разі недодержання письмової форми правочину не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину (п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року).

Також колегія суддів відхиляє посилання апелянта на аудіозапис розмови ОСОБА_2, так як прослуховування запису не дає можливості встановити, чиї саме голоси записані на диску. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що були досліджені судом першої інстанції, будь-яких інших доказів, що спростовують встановлені судом першої інстанції обставини, апелянт не надав, а тому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в цій частині як необґрунтовані.

Крім того, як правильно встановлено судом першої інстанції та не заперечувалося позивачем при апеляційному розгляді справи, ОСОБА_3 разом із сім'єю добровільно виселилася з квартири АДРЕСА_2, тобто договір оренди було розірвано, з розірванням договору оренди було припинено порушення права власності ОСОБА_1

На думку колегії суддів, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення збитків у вигляді орендної плати у розмірі 15 000 грн. і коштів, сплачених за спожиті житлово-комунальні послуги, у розмірі 486, 86 грн. з огляду на таке.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Зокрема, збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) і доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Разом з тим, у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що ОСОБА_1 мав намір передати належну йому частину квартири в оренду іншим особам, однак не зробив цього у зв'язку з укладенням відповідачами оспорюваного договору оренди. Також не є збитками сплачені ним кошти за спожиті житлово-комунальні послуги, ОСОБА_1 як співвласник квартири сплатив половину нарахованих коштів за спожиті житлово-комунальні послуги.

Отже, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 лютого 2015 року є таким, що ухвалено з додержанням вимог закону. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді