провадження № 2/760/5138/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2015 року м. Київ

Солом'янський районний суд м. Києва у складі судді Шевченко Л. В.,

за участю секретаря судового засідання Бугайчука О. Р.,

за участю представника позивача Маранди В. О., представника відповідача-1 ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, які діють в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, третя особа: Служба у справах дітей Солом'янської у м. Києві районної державної адміністрації, про звернення стягнення на предмет іпотеки і виселення, ухвалив таке рішення.

Позиції осіб, які беруть участь у справі:

15.06.2015 позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, які діють в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, третя особа: Служба у справах дітей Солом'янської у м. Києві районної державної адміністрації, про звернення стягнення на предмет іпотеки і виселення.

Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 24.09.2007 АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_3 (відповідач-1) уклали кредитний договір №0050/0907/71-173 з подальшими змінами і доповненнями.

За умовами кредитного договору банк надав відповідачу-1 кредитні кошти у сумі 100 000 дол. США, а відповідач-1 зобов'язався повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором.

З метою забезпечення виконання кредитного договору 24.09.2007 АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_3 (відповідач-1) уклали іпотечний договір № 0050/0907/71-173-Z-125.

Предметом іпотеки за іпотечним договором є квартира АДРЕСА_1, загальною площею 41,40 кв.м., житловою площею 21,70 кв.м.

28.11.2012 ПАТ «Сведбанк» (який є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк») та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» уклали договір факторингу, відповідно до умов якого банк передав (відступив) фактору за кредитними та забезпечувальними договорами право вимоги від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків.

Разом з тим, 28.11.2012 ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (клієнт) та ТОВ «Кредитні ініціативи» (фактор) уклали договір факторингу, відповідно до умов якого клієнт передав (відступив) фактору за кредитними та забезпечувальними договорами право вимоги від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків. Таким чином, ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора.

Відповідач-1 порушив свої зобов'язання в частині повернення кредиту та сплати процентів, що призвело до виникнення заборгованості, розмір якої станом на 24.05.2015 складає:

88 968,53 дол. США (1 839 764,84 грн.) - заборгованість за кредитом;

69 170,17 дол. США (1 430 357,98 грн.) - заборгованість за процентами;

51 894,85 дол. США (1 073 124,63 грн.) - заборгованість за пенею за останніх 12 місяців.

Зважаючи на те, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 41,40 кв.м., житловою площею 21,70 кв.м. на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 0050/0907/71-173 від 24 вересня 2007 року, яка станом на 24 травня 2015 року складає 4 343 247,44 грн. шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності; виселити без надання іншого житла ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1; відстрочити виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 та виселення ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304-VІІ від 03 червня 2014 року.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав і просив його задовольнити повністю.

Представник відповідача-1 проти позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні.

Обґрунтовуючи свої заперечення проти позову, представник відповідача-1:

- не погоджувався з розрахованою позивачем сумою заборгованості;

- посилався на те, що позивач належним чином не повідомив відповідачів про дострокове повернення кредиту;

- не погоджувався з тим, що заборгованість існує перед ТОВ «Кредитні ініціативи», оскільки кредитний договір був укладений з АКБ «ТАС-Комерцбанк»; вважав, що позивач не надав достатніх доказів переходу прав вимоги до нього;

- вважав, що укладення позивачем договору факторингу, яким передбачено набуття відступленого права грошової вимоги до боржника - фізичної особи, є порушенням вимог підпункту 2 пункту 12 розпорядження Держфінпослуг від 03.04.2009 №231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг»;

- наголошував на тому, що в квартирі, яка є предметом іпотеки, зареєстрована і проживає неповнолітня дитина відповідачів ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, а тому при вирішенні справи необхідно керуватися положеннями статті 3 Конвенції «Про права дитини», відповідно до якої пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини;

- посилався на те, що позивач усупереч статті 39 Закону України «Про іпотеку» не зазначив початкову ціну предмета іпотеки та не додав жодного документа на підтвердження вартості іпотечного майна;

- вважав, що зміна умов кредитного договору № 0050/0907/71-73 від 24.09.2007 в частині підвищення процентної ставки є недійсною, оскільки відбувалась у зв'язку із зміною кредитної політики банку, що є прямим порушенням Цивільного кодексу України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про банки і банківську діяльність»;

- зазначав, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів заборону на звернення стягнення на предмет іпотеки, переданого з метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором, наданим в іноземній валюті, а тому у задоволенні позову належить відмовити.

Відповідач-2 та третя особа у судове засідання не з'явилися, хоча про дату, час і місце судового розгляду були повідомлені належним чином.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши обставини справи, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, суд

встановив:

24.09.2007 АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_3 (відповідач-1) уклали кредитний договір № 0050/0907/71-173 (а.с. 7-12) з подальшими змінами і доповненнями, внесеними договором про внесення змін і доповнень № 1 від 04.11.2009 та додатковими угодами від 16.02.2010 та 12.04.2010 про зменшення розміру процентної ставки (а.с. 13-21).

За умовами кредитного договору банк зобов'язався надати відповідачу-1 грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 100 000 дол. США на строк з 24.09.2007 по 24.09.2026 зі сплатою 12,5 % річних.

Банк виконав свої зобов'язання в частині видачі кредиту в розмірі 100 000 дол. США, що підтверджується заявою на видачу готівки від 24.09.2007 (а.с. 23).

З метою забезпечення виконання кредитного договору 24.09.2007 АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_3 (відповідач-1) уклали іпотечний договір №0050/0907/71-173-Z-125, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Глушко Л. В. (а.с. 24-26).

Відповідно до вищезазначеного іпотечного договору предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1, загальною площею 41,40 кв.м., житловою площею 21,70 кв.м., яка належить відповідачу-1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 24.09.2007, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Глушко Л. В. (а.с. 30).

Як випливає з довідки форми № 3 КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» структурного підрозділу Центр обслуговування споживачів № 1 від 04.04.2014, у вищезазначеній квартирі зареєстровані відповідачі та їхня неповнолітня донька (а.с. 31).

28.11.2012 ПАТ «Сведбанк» (який є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк») та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» уклали договір факторингу № 15, відповідно до умов якого банк передав (відступив) фактору за кредитними та забезпечувальними договорами право вимоги від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків (а.с. 47-51).

Також, 28.11.2012 ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (клієнт) та ТОВ «Кредитні ініціативи» (фактор) уклали договір факторингу, відповідно до умов якого клієнт передав (відступив) фактору за кредитними договорами право вимоги від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків (а.с. 54-65).

Крім того, 28.11.2012 ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» уклали договір про передачу прав за іпотечними договорами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник О. В. (а.с. 66). За умовами цього договору новий іпотекодержатель ТОВ «Кредитні ініціативи» отримав право вимоги за іпотечними договорами, у тому числі і за іпотечним договором №№0050/0907/71-173-Z-125 від 24.09.2007 (а.с. 67-69).

Відповідно до наданого позивачем розрахунку станом на 24.05.2015 у відповідача-1 виникла заборгованість за кредитним договором, яка складає:

88 968,53 дол. США (1 839 764,84 грн.) - заборгованість за кредитом;

69 170,17 дол. США (1 430 357,98 грн.) - заборгованість за процентами;

51 894,85 дол. США (1 073 124,63 грн.) - заборгованість за пенею за останніх 12 місяців.

Встановивши усі обставини справи та здійснивши загальну оцінку доказів, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити повністю з таких підстав.

Частина перша статті 1054 ЦК передбачає, що «за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти».

Суд встановив факт укладення кредитного договору та факт отримання відповідачем-1 кредитних коштів.

Згідно з пунктом 1.3 кредитного договору позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 12,5 % річних за весь строк фактичного користування кредитом. Сторони за взаємною згодою, досягнутою при укладенні цього договору, встановили, що розмір визначеної у цьому пункті процентної ставки може змінюватися без укладення додаткового правочину у випадку і порядку, встановленому пунктом 6.1.2 цього договору.

Відповідно до пункту 6.1.2 кредитного договору сторони досягли згоди вважати факт настання наступних обставин істотною зміною обставин, якими сторони керувалися при визначенні розміру процентної ставки при укладенні цього договору:

-зміна економічних умов та вартості ресурсів на ринку позикового капіталу; або

-неподання позичальником до банку у строки і у порядку, що визначені пунктами 5.1.8, 5.1.12 цього договору, документів, що підтверджують укладання у встановлений строк відповідного договору страхування.

Представник відповідача-1 стверджував, що зміна умов кредитного договору в частині підвищення відсоткової ставки є недійсною, оскільки відбулася з прямим порушенням Цивільного кодексу України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Щодо правомірності підвищення процентної ставки свої роз'яснення надав Пленум Вищого спеціалізованого суду України у постанові № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних відносин». Так, у пункті 28 цієї постанови зазначено, що «при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі статтею 1056-1 ЦК у зв'язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку", яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року.

Виходячи із закріпленого Конституцією України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58), всі рішення банку в будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними лише з 10 січня 2009 року (Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів).

При вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір.

При підвищенні процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо».

Враховуючи те, що кредитний договір був укладений до внесення відповідних змін у ЦК, а також те, що цим договором передбачена погоджена сторонами процедура зміни процентної ставки, суд вважає підвищення процентної ставки правомірним, а твердження представника відповідача-1 - безпідставними.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК).

Суд встановив, що позивач набув статус нового кредитора на підставі договору факторингу від 28.11.2012.

Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК «за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника)».

На підтвердження оплати загальної суми прав вимоги позивач надав довідку ПАТ «Омега Банк», який є правонаступником ПАТ «Сведбанк», відповідно до якої 28.11.2012 ТОВ «ФК «Вектор Плюс» здійснило розрахунок з ПАТ «Сведбанк» у повному обсязі та в порядку, встановленому умовами договору факторингу № 15 від 28.11.2012, укладеному між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» (а.с. 129).

Здійснення розрахунків в повному обсязі між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» відповідно до договору факторингу від 28.11.2012 підтверджуються повідомленням ТОВ «ФК «Вектор Плюс» № 448 від 02.10.2013 (а.с. 53).

Таким чином, аргумент представника відповідача-1 щодо відсутності можливості встановити факт оплати ціни продажу і факт здійснення переуступки прав новому кредитору, спростовується матеріалами справи.

Частина перша статті 1078 ЦК передбачає, що «предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога)».

У своїх запереченнях представник відповідача-1 посилався на те, що розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» передбачено, що фінансова послуга з факторингу, зокрема, полягає в набутті відступленого права грошової вимоги до боржників, які є суб'єктами господарювання. Отже, укладення небанківською фінансовою установою (фактором) договору факторингу, яким передбачено набуття фактором права вимоги до боржника - фізичної особи, є порушенням цього розпорядження.

Суд вважає, що зазначені твердження не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Частина друга статті 19 Конституції України передбачає, що «органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України».

Згідно з положеннями частини 4 статті 8 ЦПК «у разі невідповідності нормативно-правового акта закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту, суд застосовує акт законодавства, який має вищу юридичну силу».

Ні Цивільний кодекс України, ні Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не встановлюють жодних обмежень стосовно складу осіб, щодо яких може здійснюватися відступлення права вимоги. Тобто, законодавець не виключає фізичних осіб з кола осіб, що беруть участь у фінансовій операції факторингу.

Отже, за конституційними нормами, виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами, суд дійшов висновку, що розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Крім того, суд вважає необхідним наголосити на тому, що розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, № 352 від 06.02.2014 внесені зміни до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 № 231, якими виключено пункт 1, що встановлював сукупність операцій з фінансовими активами, які відносяться до фінансової послуги факторингу, зокрема, і в частині визначення боржниками лише суб'єктів господарювання.

Таким чином, суд вважає, що набуття позивачем права вимоги до боржників - фізичних осіб є правомірним.

Також безпідставним є твердження представника відповідача-1, що у позивача відсутня генеральна ліцензія на здійснення валютних операцій, а тому позивач не має законного права приймати платежі від відповідача-1 в іноземній валюті.

З цього приводу зробив правовий висновок Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, який в ухвалі від 17.06.2015 у справі №6-10382св15 зазначив, що «оформлюючи відступлення права вимоги банк і фактор не обумовлювали ніяких змін щодо обсягу прав і обов'язків, які за договорами перейшли до нового кредитора, а тому до ТОВ «Кредитні ініціативи» перейшли права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, включаючи установлені договором правила щодо валюти зобов'язання. Законодавство України не містить норми, внаслідок застосування якої у фактора за договором факторингу шляхом купівлі права грошової вимоги від 28 листопада 2012 року ТОВ «Кредитні ініціативи», існував чи існує обов'язок отримати ліцензію для підтвердження свого права на здійснення факторингових операцій. Ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні кредитного валютного договору, а в даному випадку між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір відступлення права вимоги (цесії)».

Згідно з статтею 526 ЦК «зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться».

Відповідно до частини першої статті 527 ЦК «боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту».

Одним із видів забезпечення виконання зобов'язання є неустойка (частина перша статті 546 ЦК).

Згідно з частиною першою статті 549 ЦК «неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання».

Стаття 610 ЦК встановлює, що «порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання)».

Відповідно до частини першої статті 612 ЦК «боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом».

Суд зазначає, що відповідач-1 порушив свої зобов'язання за договором щодо повернення кредиту, сплати процентів, внаслідок чого виникала заборгованість. Розмір заборгованості підтверджується розрахунком заборгованості, складеним та завіреним позивачем (а.с. 36, 127-128).

Оспорюючи розрахунок, представник відповідача-1 посилався на те, що у ньому не зазначено жодної дати погашення відповідачем-1 тіла кредиту та процентів за його користування. Однак, представник відповідача-1 не надав належних і допустимих доказів того, що відповідач-1 здійснював відповідні проплати.

Таким чином, станом на 24.05.2015 розмір заборгованості складає 4343247,44 грн. (за офіційним курсом НБУ станом на 22.05.2015, оскільки 24.05.2015 - вихідний день, - 1 дол. США = 20,67883 грн.). Пеня нарахована відповідно до пункту 8.1 кредитного договору за останніх 12 місяців.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» «іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом».

Частина перша статті 3 цього Закону передбачає, що однією з підстав виникнення іпотеки є договір.

Суд встановив факт укладення іпотечного договору з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором.

Предмет іпотечного договору відповідає вимогам статті 5 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК суди повинні розглядати питання можливості застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі.

Так, позивач обрав спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду з реалізацією предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів.

При обранні такого способу реалізації предмета іпотеки відповідно до вимог частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» необхідно встановити початкову ціну предмета іпотеки.

У своїх запереченнях представник відповідача-1 звертав увагу суду на те, що позивач не додав до позовної заяви жодного документа на підтвердження вартості іпотечного майна, що позбавляє суд можливості винести законне і обґрунтоване рішення.

Однак, Пленум Вищого спеціалізованого суду України у пункті 42 постанови № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних відносин» роз'яснив, що «суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій».

Позивач визначив початкову ціну предмета іпотеки саме таким чином, тому суд, враховуючи роз'яснення вищестоящого суду, вважає за можливе визначити початкову ціну предмета іпотеки в обраний позивачем спосіб.

Заперечуючи проти позову, представник відповідача-1, серед іншого, зазначав, що боржник вважається належним чином повідомленим про дострокове повернення кредиту в тому разі, коли банком не лише відправлено на адресу такого боржника відповідного листа, а й доведено факт його вручення під розписку. Також, представник відповідача-1 звертав увагу суду, що додану до позовної заяви вимогу про усунення порушення не можна вважати належним доказом, так як цей документ не містить жодного відбитку печатки, а також до нього не додана довіреність на уповноваження особи, яка його підписувала.

Суд вважає це твердження представника відповідача-1 таким, що не заслуговує на увагу, з огляду на таке.

Відповідно до чинних положень частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 22.09.2011 № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель має право прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

З такої редакції випливає, що додержання виписаної в ній процедури попередження є обов'язковим для випадку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору (стаття 36 Закону України «Про іпотеку»), який є лише одним із трьох основних, передбачених частиною третьою статті 33 цього Закону, способів звернення стягнення на предмет іпотеки (за рішенням суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Невиконання іпотекодержателем указаної вимоги закону у разі пред'явлення ним до суду позову не є підставою для відмови в позові, оскільки позивачем реалізується не позасудовий, а судовий порядок звернення на заставлене нерухоме майно. Підтвердженням цієї тези є частина друга статті 35 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутися в будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду в установленому законом порядку. Такий висновок зробив Верховний Суд України у своєму листі від 01.02.2015 «Аналіз судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна».

Відповідно до частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» «одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення».

Частина перша статті 40 вищезазначеного Закону передбачає, що «звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом».

З аналізу статті 109 ЖК випливає, що виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, здійснюється без надання іншого постійного жилого приміщення. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України у пункті 43 постанови № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних відносин» роз'яснив, що «згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39 - 40 Закону України "Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення».

Таким чином, суд вважає вимоги позивача в частині виселення відповідачів з квартири, що є предметом іпотеки, обґрунтованими.

При цьому, суд враховує роз'яснення, викладені у листі Верховного Суду України від 01.02.2015, з яких випливає, що відповідно до частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» у редакції від 22.09.2011 після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічне положення містить змінена згідно із Законом № 3795-VI частина третя статті 109 Житлового кодексу Української РСР.

Зі змісту зазначених норм випливає, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців із переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку». З урахуванням частини другої статті 39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Заперечуючи проти позову, представник відповідача-1 вказував на те, що наразі у квартирі, звернути стягнення на яку просить позивач, зареєстровані і проживають відповідачі разом із своєю малолітньою дочкою ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх (неповнолітніх дітей). Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

Суд зазначає, що аргумент представника відповідача-1 спростовується, роз'ясненнями, що містяться у пункті 44 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних відносин», у якому зазначено, що «згідно зі статтею 32 ЦК, статтею 177 СК та статтею 17 Закону України від 26 квітня 2001 року N 2402-III "Про охорону дитинства" батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

У зв'язку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування».

На підставі довідки форми № 3 КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» структурного підрозділу Центру обслуговування споживачів № 1 від 04.04.2014 суд встановив, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована малолітня ОСОБА_5 з 10.02.2009 (а.с. 31). Тобто, дитина відповідачів народилася і зареєстрована в квартирі, що є предметом іпотеки, після укладення іпотечного договору від 24.09.2007. Тому, суд стверджує, що відсутні підстави вважати іпотечний договір недійним, а виселення відповідачів незаконним.

07.06.2014 набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до частини першої статті 1 якого «протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку».

Суд встановив, що дія цього Закону поширюється на спірні правовідносини, а тому відповідно до вимог статті 217 ЦПК суд надає відстрочку виконання рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідачів на час дії цього Закону.

Суд не враховує твердження представника відповідача-1, що введення зазначеної заборони є додатковою підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки воно суперечить самому змісту поняття «мораторій».

У постанові Верховного Суду України від 15.04.2015 у справі № 6-46цс15 викладений висновок щодо застосування норм права, який враховується судом відповідно до вимог статті 360-7 ЦПК.

Так, у цій постанові зазначено, що «в цивільному законодавстві мораторій визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Отже, мораторій не звільняє від виконання зобов'язання, а є відстроченням виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта.

Встановлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення нерухомого житлового майна громадян України, наданого як забезпечення зобов'язань за кредитами в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника)».

З урахуванням викладеного суд робить висновок про необхідність захистити порушені права позивача в обраний ним спосіб судового захисту, що відповідає статті 16 ЦК.

Зважаючи на обставини справи, досліджені у судовому засіданні докази та системний аналіз положень чинного законодавства України, суд дійшов висновку про задоволення позову повністю.

Частина перша статті 39 Закону України «Про іпотеку передбачає, що «у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються:

загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки;

опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя;

заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні;

спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону;

пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки;

початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації».

Суд з урахуванням роз'яснень Верховного Суду України у листі від 01.02.2015 зазначає у резолютивній частині рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки з посиланням на суму заборгованості за кредитним договором, оскільки розрахунок суми заборгованості наведений у мотивувальній частині рішення.

Розподіляючи судові витрати відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд зазначає, що з відповідачів належить стягнути в рівних частинах на користь позивача судовий збір в розмірі 3 654 грн.

Керуючись статтею 19 Конституції України, статтями 16, 512, 514, 526, 527, 546, 549, 610, 612, 1054, 1077, 1078 ЦК, статтею 109 ЖК, Законом України «Про іпотеку», Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», статтями 1, 4-11, 18, 57-66, 74, 79, 157-196, 208, 209, 212-215, 218, 223, 224-226 ЦПК, суд

вирішив:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, які діють в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, третя особа: Служба у справах дітей Солом'янської у м. Києві районної державної адміністрації, про звернення стягнення на предмет іпотеки і виселення- задовольнити повністю.

Звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 41,40 кв.м., житловою площею 21,70 кв.м. на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (, юридична адреса: 07400, Київська область, м. Бровари, вул. Незалежності, 14) в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 0050/0907/71-173 від 24 вересня 2007 року, яка станом на 24 травня 2015 року складає 4 343 247,44 грн. (чотири мільйона триста сорок три тисячі двісті сорок сім гривень 44 копійки) шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності.

Виселити без надання іншого житла ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1.

Відстрочити виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 та виселення ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304-VІІ від 03 червня 2014 року.

Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, місце реєстрації: АДРЕСА_1) та ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2, місце реєстрації: АДРЕСА_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (, юридична адреса: 07400, Київська область, м. Бровари, вул. Незалежності, 14) судовий збір у розмірі 3 654 грн. (три тисячі шістсот п'ятдесят чотири гривні).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду міста Києва через Солом'янський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л. В. Шевченко