Справа № 466/5943/13 Головуючий у 1 інстанції: Ковальчук О.І.
Провадження № 22-ц/783/2707/15 Доповідач в 2-й інстанції: Бакус В. Я.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого: судді Бакуса В.Я.,

суддів: Гірник Т.А., Левика Я.А.,

секретаря: Глинського О.А.,

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4, представника Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Скарбниця» - Цястуна Р.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Скарбниця» та ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ПрАТ «Страхова компанія «Скарбниця» про відшкодування майнової і моральної шкоди спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Страхової компанії «ТАС», третя особа - ПрАТ «Страхова компанія «Скарбниця», про відшкодування майнової і моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

встановила:

рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 13 березня 2014 року вищевказаний первинний позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ПрАТ «Страхова компанія «Скарбниця» на користь ОСОБА_6, ОСОБА_2 40 783 грн. 84 коп. на відшкодування майнової шкоди, 30 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, 400 грн. витрат на проведення експертного авто товарознавчого дослідження та 11 000 грн. витрат на правову допомогу.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду оскаржили ПрАТ «Страхова компанія «Скарбниця» та ОСОБА_3

ПрАТ «Страхова компанія «Скарбниця» просить рішення суду скасувати й ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені вимог до нього, посилаючись на те, що рішення є незаконним, прийнятим в порушення норм матеріального та процесуального права. Так, зокрема, апелянт зазначає, що суд прийшов до невірного висновку, що в ДТП немає обоюдної вини водіїв, а відтак для визначення шкоди у відповідній частці; суд не вирішив питання про передачу фізично знищеного автомобіля ВАЗ-21093 після ДТП, який належить ОСОБА_2, відповідачу; суд не вирішив питання щодо вимог позивача ОСОБА_7 від імені якого діяв ОСОБА_2 без відповідної довіреності. Крім того, апелянт посилається на те, що не доведено причинного зв'язку між погіршенням здоров'я неповнолітньої дитини ОСОБА_8 та ДТП, як і необґрунтовано розмір моральної шкоди.

Апелянт ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати й ухвалити нове, яким відмовити у задоволені вимог до нього, посилаючись на те, що при його ухвалені районним судом порушені норми матеріального та процесуального права. Так, зокрема, апелянт зазначаючи наведені ті ж обставини, що і апелянт ПрАТ «Страхова компанія «Скарбниця», крім того, зазначає, що суд прийшов до помилкового висновку, що у вчиненні ДТП немає вини водія ОСОБА_2, оскільки не притягнення останнього до адміністративної відповідальності не свідчить про таке; ОСОБА_2 не надано доказів спричинення його автомобілю шкоди на загальну суму 40 783 грн. 84 коп.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, вивчивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційних скарг та позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційних скарг.

Так, задовольняючи первинний позов та відмовляючи у зустрічному позові суд першої інстанції виходив із того, що винним у дорожньо-транспортній пригоді є ОСОБА_3, який зобов'язаний разом із страховою компанією, яка застрахувала цивільну-правову його відповідальність, відшкодувати майнову та моральну шкоду позивачам в солідарному порядку.

Однак повністю такий висновок суду є не правильними.

Відповідно до ст.213 ЦПК рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Відповідно до ст. 1166 ЦУК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з положеннями ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме:

1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою;

2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується;

3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов'язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

Встановлено, що вбачається із матеріалів справи та постанови про закриття кримінального провадження від 09 квітня 2013 року, 04 серпня 2012 року, о 09 год. 50 хв., на нерегульованому перехресті автодоріг «Стрий-Чернівці» та «Мукачеве-Львів», що біля с. Павлівка Тисменицького району Івано-Франківської області, сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «RENAULT KOLEOS», реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_3, та автомобіля марки ВАЗ-21093, реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_2

Внаслідок зіткнень вказаних автомобілів останні отримали технічні пошкодження, а водій ОСОБА_2, його дружина ОСОБА_6 та дочка ОСОБА_8, які були пасажирами автомобіля ВАЗ-21093, отримали тілесні ушкодження, які, відповідно до проведених судово-медичних експертиз під час кримінального провадження, відносяться до легких тілесних ушкоджень.

За наслідками ДТП була винесена постанови про закриття кримінального провадження і її копії були направлені для притягнення двох водіїв, які були учасниками ДТП, до адміністративної відповідальності.

Встановлено, що водій ОСОБА_3 був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП, а відносно водія ОСОБА_2 постановою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 08.04.2014 року постанову старшого державного інспектора ВДАЇ Калуського МВ УМВС з дізнання та виїзду на ДТП ОСОБА_9 щодо вчинення ОСОБА_2 адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 125 КпАП України, визнано незаконною та скасовано, а провадження по справі закрито за ст. 247 ч. 7 КпАП України, оскільки на момент розгляду справи закінчились строки, передбачені ст. 38 КпАП України (а.с.161 т.1).

Таким чином, встановлено, що ОСОБА_3 був притягнутий до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів.

Відносно ОСОБА_2 був складений протокол за адміністративне порушення, передбачене ст. 125 КпАП України, що передбачає відповідальність за інші порушення правил дорожнього руху, крім передбачених ст.ст. 121-128, ч.ч. 1, 2 ст. 129, ст.ст. 139, 140 КпАП України. В даному випадку - за перевищення швидкості.

Згідно з ч. 4 ст. 61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вини цією особою.

Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Таким чином, закон містить вказівку на перерозподіл обов'язку доказування та зобов'язує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом з тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Встановлено, що ОСОБА_2 керував вказаним вище автомобілем ВАЗ-21093 на підставі довіреності, що відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України вважається на відповідній правовій підставі.

Відповідно до висновку № 229 експертного авто товарознавчого дослідження по визначенню вартості матеріального збитку від 01 вересня 2012 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля марки ВАЗ-21093 на час проведення експертного дослідження складає 33 272 грн. 74 коп., а матеріальний збиток - 32 121 грн. (а.с.13-30 т.1).

Висновком № 356 експертного авто товарознавчого дослідження по визначенню вартості матеріального збитку від 30 жовтня 2014 р., (оскільки автомобіль не був відремонтований) встановлено, що вартість матеріального збитку (шкоди) автомобілю марки ВАЗ-21093, реєстраційний номер НОМЕР_2, станом на 30.10.2014 р. становить 27 413 грн. 65 коп. (а.с.201-209 т.1).

Будь-яких доказів на спростування визначеної суми майнової шкоди відповідачем не представлено та не заявлялось клопотання про призначення авто товарознавчої експертизи.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила, або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Розмір майнової шкоди, заподіяної ОСОБА_2, складає 27 413 грн. 65 коп. відповідно до вищевказаного висновку № 356 від 30.10.2014 року.

За змістом ч. 2 ст. 11 ЦК, однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 979 ЦК за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Установлено, що не заперечується сторонами, між ОСОБА_3 та ПрАТ «Страхова компанія «Скарбниця» було укладено договір страхування (поліс № АВ/5362715 від 23.02.2012 р., строк дії від 23.02.2012 до 22.02.2013 р.).

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів» відповідальність за шкоду, заподіяну ОСОБА_3 має нести у визначених законом межах страховик.

Відповідно до ст. 1194 ЦК особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданою нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Правовідносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів врегульовані Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до ст. 3 зазначеного Закону обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та (або) майну потерпілих унаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Згідно із п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Таким чином, страхова компанія відшкодовує шкоду у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, а у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування шкоди, ОСОБА_3 зобов'язаний сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Оскільки цивільна відповідальність водія ОСОБА_3 була застрахована в указаній вище страховій компанії, то ця страхова компанія має відшкодувати шкоду, нанесену при ДТП автомобілю, яким керував ОСОБА_2 в сумі обов'язкового ліміту відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну потерпілого.

Відповідно до вищевказаного Полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого становить за шкоду, заподіяну життю і здоров'ю - 100 000 грн., а за шкоду, заподіяну майну - 50 000 гривень. Розмір франшизи становить 1 000 грн.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладенні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

Як вбачається із Полісу обов'язкового страхування ОСОБА_3 повинен відшкодувати лише суму франшизи, оскільки сума заподіяної шкоди майну не перевищує обов'язковий ліміт страхування, а страхова компанія на зазначену суму (франшизи) зменшила розмір свого ліміту.

Однак зазначеного районним судом не враховано та безпідставно стягнуто майнову шкоду в солідарному порядку з ОСОБА_3 та ПрАТ «Страхова компанія «Скарбниця», в тому числі не зазначаючи таких правових підстав.

Колегія суддів, з урахуванням обставин та матеріалів справи, в тому числі плану-схеми та фото таблиці до протоколу огляду місця події ДТП (а.с.27-34 т.2), приходить до висновку, що у вчиненні ДТП немає обоюдної вини водіїв ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а мається лише вина ОСОБА_3, що і встановлено кримінальним провадженням.

Так, з матеріалів справи слідує, що місцем дорожньо-транспортної пригоди є нерегульоване перехрестя доріг «Стрий-Чернівці» та «Мукачеве-Львів», що біля с. Павлівка Тисменицького району Івано-Франківської області. Автодорога, що проходить прямо зі сторони м. Івано-Франківськ до м. Калуша по відношенню до дороги, яка примикає зліва, є головною. На перехресті доріг дорожня розмітка відсутня, дорога асфальтна. Перед перехрестям по напрямку руху зі сторони м. Калуша до м. Івано-Франківськ встановлено дорожній знак 3.29 «Обмеження максимальної швидкості», яким обмежено швидкість руху транспортних засобів до 50 км/год.

Під час огляду місця пригоди на смузі руху в напрямку від м. Калуш до м. Івано-Франківськ виявлено сліди юзу коліс автомобіля марки ВАЗ-21093, осип скла та уламків пластмаси. На зазначеній смузі знаходиться зазначений автомобіль ВАЗ-21093, д/н знак НОМЕР_2 та частково на цій смузі, а також частково на смузі руху у напрямку м. Калуш, знаходиться автомобіль марки «RENAULT KOLEOS», реєстраційний номер НОМЕР_1. Автомобілі мають технічні пошкодження.

Висновком експерта від 26.03.2013 р. НДЕКЦ при УМВС України в Івано-Франківській області, встановлено, що величина швидкості автомобіля марки ВАЗ-21093, реєстраційний № НОМЕР_2, яку було погашено виходячи із зафіксованих слідів його переміщення, становила 56-57 км/год. в залежності від коефіцієнту зчеплення коліс (а.с.90-91 т.1).

Відповідно до висновку транспортно-трасологічної експертизи № 09/17-27 від 04.02.2013, яка була проведена під час кримінального провадження, зіткнення вказаних вище автомобілів відносно елементів доріг знаходиться у поперечному напрямку на смузі, яка призначена для руху у напрямку м. Івано-Франківськ, у повздовжньому - районі - виявлено ділянки осипу продукту зіткнення у вигляді осколків скла, уламків пластмаси та осипу ґрунту. При первинному контакті повздовжні осі транспортних засобів перебували під кутом біля 90+-5градусів і при цьому автомобіль «RENAULT KOLEOS», реєстраційний номер НОМЕР_1, контактував передньою частиною в районі переднього бампера і його підсилювача, панелі передка та передньої частини капота із лівою боковою задньою частиною автомобіля ВАЗ-21093, реєстраційний № НОМЕР_2, в районі заднього лівого крила, колісної арки заднього лівого колеса та задньої лівої дверки.

Слідством під час кримінального провадження встановлено, що підтверджується постановою про закриття кримінальної справи, що зіткнення транспортних засобів відбулось унаслідок порушення Правил дорожнього руху України водієм автомобіля марки «RENAULT KOLEOS», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_3, який при наближені до нерегульованого перехрестя та маючи на меті виконати маневр повороту ліворуч в напрямку с. Лисець, проявив неуважність, не врахував дорожню обстановку, перед поворотом ліворуч не дав дорогу транспортному засобу, що рухався по рівнозначній дорозі в зустрічному напрямку прямо, а відтак не переконався у безпеці цього маневру і виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення із автомобілем марки ВАЗ 21093 під керуванням водія ОСОБА_2 А відтак, ОСОБА_3 порушив Правила дорожнього руху України, а саме п.2.3 (б); п.10.1; п.16.11.

Відтак, факт складання протоколу на водія ОСОБА_2 за перевищення ним швидкості руху з аналізом обставин ДТП та встановленим висновком транспортно-трасологічної експертизи механізму ДТП, свідчить про те, що перевищення швидкості не є в причинному зв'язку із ДТП, а відтак наявності вини ОСОБА_2 в ньому.

Правильно встановивши, що внаслідок пошкодження автомобіля марки ВАЗ-21093 позивачеві ОСОБА_2, який хоч і не був на той час власником автомобіля, але має законне право володіння автомобілем, була заподіяна майнова шкода, суд першої інстанції помилково стягнув її солідарно на користь обох позивачів. При цьому будь-які обставини заподіяння майнової шкоди позивачеві ОСОБА_6 судом не встановлені.

Відтак, майнова шкода підлягає до стягнення лише на користь позивача ОСОБА_2

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.

Встановивши, що неправомірними діями відповідача позивачам була завдана моральна шкода та ухвалюючи рішення в цій частині на користь обох позивачів, суд першої інстанції у порушення вимог ст. 216 ЦПК України не зазначив, в якій частині рішення стосується кожного із них. Крім того, стягуючи моральну шкоду в сумі 30 000 грн., витрати на проведення експертного дослідження в сумі 400 грн. та витрат на правову допомогу в сумі 11 000 грн. на користь позивачів солідарно, суд не зазначив підстави стягнення в тому числі солідарного стягнення.

За загальним правилом особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі на безпечне пересування автомобілем внаслідок дотримання іншими учасниками дорожнього руху Правил дорожнього руху.

Медичними документами, що маються у справі, зокрема з виписки з рішення лікарської консультаційної комісії (ЛКК) стверджується, що після ДТП ОСОБА_8, 2003 р.н., рекомендовано індивідуальне навчання і звільнення з уроків фізкультури на 2012-2013 р.р. (а.с.213-242, 246-263 т.1). Крім того, відповідно до вищевказаної проведеної судово-медичної експертизи під час кримінального провадження, ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.

За таких обставин, матеріалами справи підтверджується спричинення ОСОБА_8 тілесних ушкоджень та негативних наслідків для неї, пов'язаних з ДТП, а відтак спричинення їй моральної шкоди, що виразилась у фізичному болю та стражданнях, яких вона зазнала у зв'язку з ушкодженням здоров'я.

Спричинення позивачам ОСОБА_6 та ОСОБА_2 моральної шкоди підтверджується матеріалами справи, зокрема самою ДТП, внаслідок якої позивачі перенесли стрес, душевні страждання та переживання за неповнолітню дочку, яка знаходилася під час ДТП в автомобілі та отримала тілесні ушкодження, душевні страждання внаслідок пошкодження автомобіля, спричинення їм тілесних ушкоджень, фізичного болю.

Відтак посилання апелянта на те, що моральна шкода нічим не підтверджена, є помилковим.

Пунктом 22.3 статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було передбачено, що потерпілому відшкодовується також моральна шкода, передбачена пунктами 1, 2 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України. Така шкода відшкодовується у встановленому судом розмірі відповідно до вимог статті 23 Цивільного кодексу України. При цьому страховик відшкодовує не більше ніж 5 відсотків ліміту, визначеного у пункті 9.3 статті 9 цього Закону. Різницю між сумою відшкодування, визначеною судом, та сумою, яка має бути відшкодована страховиком, сплачує особа, яку визнано винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди.

Якщо судом встановлено відшкодувати потерпілому моральну шкоду, передбачену пунктами 3, 4 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України, таке відшкодування у розмірі, визначеному судом, здійснює особа, яку визнано винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до п. 9.3 ст. 9 обов'язковий ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну життю та здоров'ю потерпілих, становить 51000 гривень на одного потерпілого.

А відтак, розмір моральної шкоди, яку відшкодовує страхова компанія становить 2 550 грн.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 23 ЦК України о соба має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

2. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Колегія суддів, з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань потерпілих, виходячи з вимог розумності і справедливості, не погоджується із визначеним районним судом загальним розміром моральної шкоди, що спричинена потерпілим, а саме 30 000 грн., а приходить до висновку про визначення моральної шкоди ОСОБА_2 та ОСОБА_6 в розмірі по 5 550 грн., а неповнолітній ОСОБА_8 - 10 000 грн.

А тому, з урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про стягнення на користь ОСОБА_6, ОСОБА_2 та ОСОБА_8 по 2 550 на кожного з ПрАТ «Страхова компанія «Скарбниця» та на користь ОСОБА_6, ОСОБА_2 по 3 000 грн. , а на користь ОСОБА_8 7 450 грн. з ОСОБА_3

Оскільки будь-яких доказів про фізичне знищення автомобіля марки ВАЗ-21093 в справі немає, з приводу цього сторони не заявляли клопотання, в тому числі щодо визначення вартості автомобіля до ДТП та після цього, тому, відповідно до принципів диспозитивності цивільного судочинства, колегією суддів це питання не вирішується.

Заявою про уточнення позовних вимог, які подали позивачі ОСОБА_6 та ОСОБА_2 (а.с.46, 47 т.1), останні просили виключити з числа позивачів ОСОБА_7 і такий протокольною ухвалою суду був виключений з числа позивачів. А відтак посилання апелянтів на те, що суд не вирішив питання щодо позивача ОСОБА_7, в інтересах якого звернулись позивачі, є помилковим.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України при вирішенні спору суд розподіляє судові витрати між сторонами.

Так, згідно з цією статтею стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Вирішуючи питання про судові витрати у справі, районний суд у порушення зазначеної норми процесуального права, не розподілив їх між сторонами, а стягнув судові витрати солідарно з відповідачів, що не передбачено зазначеною нормою закону.

Згідно ч. 1 ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 та ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, є витратами, пов'язаними з розглядом справи.

За змістом зазначених норм витрати, пов'язані з оплатою участі у справі представника сторони, не відносяться до судових витрат і не підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому ст. 88 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_6 на представлення їх інтересів як сторони у справі надали доручення ОСОБА_10 (а.с.43, 162 т.1) і зазначена особа приймала участь як їх представник. Відтак, суд безпідставно стягнув на користь позивачів 11 000 грн. як витрати на правову допомогу.

Крім того, районним судом не враховано роз'яснення надані Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у його постанові Пленуму № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах».

Так, п. 48 цієї постанови зазначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

В справі немає розрахунку витрат, на підставі якого районний суд стягнув витрати на правову допомогу. Крім того, відомості про те, що особа, яка представляла інтереси позивачів у суді була допущена до участі в розгляді справи ухвалою суду як особа, яка надає правову допомогу, відсутні .

Під судовими витратами розуміють витрати, які несуть учасники цивільного процесу у зв'язку із розглядом і вирішенням цивільної справи. Вони складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи (частина перша статті 79 ЦПК).

Відповідно до ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать:

витрати на правову допомогу;

витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду;

витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз;

витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи;

витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача.

Відтак, витрати сторони за проведення експертного дослідження за її заявою без ухвалення процесуального документу суду не відноситься до судових витрат. А тому 400 грн., які сплачені позивачем ОСОБА_2 за проведення експертного дослідження за його заявою та які стягнув районний суд з відповідачів як судові витрати, слід скасувати й у цій частині відмовити у задоволені вимоги.

Відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 305, п. 2 ч. 1 ст. 307, п.п. 1, 4 ч.1 ст. 309, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 313, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

апеляційні скарги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Скарбниця» та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 лютого 2015 року в частині задоволення первісного позову скасувати й ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_6, ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Скарбниця» на користь ОСОБА_2 26 413 грн. 65 коп. на відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілю ВАЗ-21093, реєстраційний номер НОМЕР_2.

В задоволені позову ОСОБА_6 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Скарбниця» та ОСОБА_3 про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Скарбниця» на користь ОСОБА_2, ОСОБА_6 та неповнолітньої ОСОБА_8 по 2 550 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1 000 грн. на відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_6 по 3 000 (три тисячі) грн., а на відшкодування неповнолітній ОСОБА_8 7 450 (сім тисяч чотириста п'ятдесят) грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

В решті позовних вимог відмовити.

В решті частині рішення районного суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий: Бакус В.Я.

Судді: Гірник Т.А.

Левик Я.А.