Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Єдиний унікальний номер №440/1945/14-ц

Провадження № 2/440/145/2015

24 квітня 2015 року

Буський районний суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Кос І.Б.

при секретарі Дутка С.І.,

з участю сторін та їх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Буськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, треті особи: Обласне комунальне підприємство ЛОР "БТІ та ЕО", Буська державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору дарування, -

в с т а н о в и в :

позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із указаним позовом. Просить визнати недійсним договір дарування, укладений нею 27 грудня 2004 року на користь ОСОБА_5. Визнати за нею право власності в цілому на житловий будинок АДРЕСА_1.

В обгрунтування заявлених вимог позивачка покликається на те, що їй належав на праві власності житловий бу динок АДРЕСА_1. У позивачки є двоє дітей: дочка і син. Дочка, будучи ближчою до позивачки, вмовила останню зробити договір дарування на користь її сина та внука позивачки - ОСОБА_5. Так, 27 грудня 2004 року позивачка уклала в Буській державній нотаріальній конторі договір дарування на користь свого внука ОСОБА_5, який проживав у неї фактично без реєстрації. Проте, позивачка будучи хворою, не дуже надавала значення змісту спірного договору як угоди, з приводу якої вона грубо помилилась. При цьому, обдарований за спірним договором її внук ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_3, а відповідачка по справі її дочка ОСОБА_2, почала ущемляти позивачку, вважаючи себе власницею спірного будинку, яка не несе жодних витрат по його утриманні. Відповідно до спадщини закликається колишня дружина внука - відповідачка ОСОБА_3 та її неповнолітній син ОСОБА_4, яка розірвала шлюб із внуком позивачки у 2013 році. Натомість, відповідачі не надають позивачці жодної допомоги. Укладаючи спірний договір, позивачка вважала, що внук буде нею опікуватись, але помилилась під впливом тяжких обставин, якими є хвороба та старість. У зв'язку із наведеним позивачка просить суд визнати спірний договір дарування недійсним в судовому порядку через помилковість її дій щодо укладення цього договору.

Ухвалою Буського районного суду Львівської області від 16.03.2015 року до участі в даній справі було залучено Орган опіки та піклування Буської районної державної адміністрації Львівської області в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримала повністю з наведених вище підстав. При цьому додала, що бажає розірвати спірний договір, оскільки її обдурили. Разом із тим, позивачка зазначила, що спірний договір дарування вона підписувала в нотаріуса добровільно, за яким житловий будинок подарувала своєму внуку, який згодом помер. Якщо б її внук не помер, то позивачка до суду не зверталась би, оскільки внук її доглядав і ніколи не ображав. Натомість, дочка позивачки, а відповідачка по справі ОСОБА_2 постійно з позивачкою конфліктує, ображає і б'є позивачку. Просить суд визнати недійсним спірний договір дарування.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні заявлений її матір'ю позов заперечила з тих підстав, що позивачка впродовж десяти останніх років не оспорювала спірного договору дарування. Натомість, відповідачка разом з померлим ОСОБА_5 багато вклали у покращення спірного будинку. При цьому, конфлікт між ними виник та продовжує існувати впродовж останніх шести місяців із-за того, що позивачка вважає, що відповідачі нею не опікуються. Просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Відповідачка ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_6 в судовому засіданні заявлений позов заперечили та просять суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Зокрема, відповідачка ОСОБА_3 покликається на те, що обдарований за цим договором ОСОБА_5, який був її чоловіком, вкладав в спірний житловий будинок свої кошти. Натомість, в разі повернення будинку позивачці, її дитина ОСОБА_4 залишиться ні з чим.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні заявлений позов заперечив та просив суд у його задоволенні відмовити. Суду пояснив, що обдарований за договором ОСОБА_5 був його батьком, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3. При цьому батько за життя обіцяв відповідачу подарувати спірний будинок.

Представник Органу опіки та піклування Буської РДА Львівської області Купльовська Х.В. в судовому засіданні заявлений позов заперечила та просить суд у його задоволенні відмовити, оскільки вказаний орган виходить із інтересів неповнолітнього ОСОБА_4, який є спадкоємцем спірного будинку.

Треті особи: Обласне комунальне підприємство ЛОР "БТІ та ЕО" та Буська державна нотаріальна контора явку своїх повноважних представників в судове засідання не забезпечили, незважаючи на те, що були повідомлені про час і місце судового розгляду справи, а про причини їх неявки суд не повідомляли.

Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали та всебічно з'ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з таких підстав.

Нормами статей 10, 11, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях в силу вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

За статтею 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 цього Кодексу).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами, що передбачено ст. 629 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (ст. 717 ЦК України).

Судом встановлено, що 27 грудня 2004 року державним нотаріусом Буської державної нотаріальної контори було посвідчено за реєстровим номером 3522 договір дарування житлового будинку, за яким позивачка ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_5 прийняв у дар житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 6).

21 березня 2005 року право власності на спірний житловий будинок було зареєстровано за обдарованим ОСОБА_5, про що вбачається із Витягу №6789580, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с. 7).

При цьому, ОСОБА_5 у період з 30 квітня 1998 року по 22 березня 2013 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою по цій справі ОСОБА_3, а від подружнього життя у них є син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, про що вбачається із рішення Буського районного суду Львівської області від 22.03.2013 року, яким вказаний шлюб було розірвано, а копія цього судового рішення, яке набрало законної сили долучена до матеріалів даної справи (а.с. 9).

Обдарований за вищевказаним договором ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_3, про що вбачається зі свідоцтва про його смерть серії НОМЕР_1, копія якого долучена до справи (а.с. 8).

Як вбачається із акту обстеження житлово-побутових умов сім'ї ОСОБА_1 по АДРЕСА_1, позивачка ОСОБА_1 хоче визнати недійсним договір дарування житлового будинку від 27.12.2004 року, проте не заперечує щоб її правнук ОСОБА_4, який є відповідачем по справі, мав право на вищевказаний житловий будинок (а.с. 61).

З висновку Органу опіки та піклування Буської РДА Львівської області від 24.03.2015 року вбачається те, що члени комісії вирішили вважати недоцільним визнання недійсним договору дарування від 27 грудня 2004 року, виходячи з інтересів неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, який являється єдиним спадкоємцем за законом після смерті свого батька ОСОБА_5 (а.с. 59).

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом про визнання недійсним договору дарування від 27 грудня 2004 року, укладеного на користь ОСОБА_5 з підстав, передбачених ст.ст. 229, 233 ЦК України, про що вбачається зі змісту позовної заяви (а.с. 4).

Відтак, зі змісту позовних вимог убачається, що позивачка покликається на вчинення правочину внаслідок її грубої помилки, а також під впливом тяжких для неї обставин, зокрема, похилий вік і стан здоров'я. Тобто, фактично були заявлені вимоги з підстав, передбачених ст. 229, ст. 233 ЦК України.

Так, ч. 1 ст. 229 ЦК України передбачено якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ч. 1 ст. 233 ЦПК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Як роз'яснив Пленум Верховного суду України у своїй постанові "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року, відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним (пункт 19 ППВСУ). Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів (пункт 20 ППВСУ). Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах (п. 23 ППВСУ).

Тобто, законодавець чітко визначив, що істотною умовою договору дарування є його правова природа та права і обов'язки сторін, які позивачка чітко усвідомлювала, а не мотиви, якими вона керувалась, передаючи безоплатно майно у власність свого внукам ОСОБА_5 Відтак, покликання позивачки на те, що вона помилилась при укладенні спірного договору є безпідставним і не відповідає вимогам статті 229 ЦК України. Також суд виключає наявність обману при укладенні позивачкою спірного договору дарування, оскільки вказаний договір є одностороннім правочином. Одночасно не заслуговують на увагу й доводи позивачки щодо укладення нею спірного договору під впливом тяжких обставин, зокрема її хвороби, так як доказів цьому вона суду не надавала.

Разом із тим, як встановлено судом, позивачка ОСОБА_1 під час судового розгляду цього спору визнавала такі обставини. Зокрема, вказувала на те, що спірний договір дарування вона підписувала в нотаріуса добровільно, за яким житловий будинок подарувала своєму внуку ОСОБА_5, який згодом помер. Якщо б її внук не помер, то вона за жодних обставин даний договір дарування не оспорювала би. Натомість, єдиною фактичною підставою звернення ОСОБА_1 до суду, остання в судовому засіданні послідовно називає її триваючий конфлікт з її дочкою та відповідачкою по справі ОСОБА_2 При цьому, позивачка зазначає, що має намір передати спірний будинок своєму правнуку ОСОБА_4, який є безпосереднім спадкоємцем померлого внука ОСОБА_5 Вказані обставини визнається сторонами по цій справі, як і самою ж позивачкою ОСОБА_1, а тому в силу вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Як вбачається зі змісту укладеного ОСОБА_1 договору дарування від 27 грудня 2004 року, під час посвідчення цього договору дарування нотаріусом роз'яснено сторонам за цим договором вимоги чинного законодавства щодо недійсності угоди, чітко зазначено про встановлення дієздатності сторін та про те, що сторони даного договору дарування перебувають при здоровому глузді та ясній пам'яті, розуміють значення своїх дій та діють добровільно, що стверджується підписами сторін на договорі дарування від 27.12.2004 року (а.с. 6).

При цьому, намір позивачки ОСОБА_1 укласти саме договір дарування стверджується витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів № 574029, виданого Буською державною нотаріальною конторою 27 грудня 2004 року, у якому безпосередньо зазначено, що метою отримання даного витягу є укладення договору дарування, за яким дарувальником виступає позивачка по даній справі ОСОБА_1, а обдарованим ОСОБА_5 (а.с. 19).

Більше того, суд враховує і ту обставину, що позивачка ОСОБА_1 впродовж десяти років не оспорювала вказаного договору дарування житлового будинку від 27 грудня 2004 року, як і не висловлювала протягом цього часу будь-яких претензій на спірний житловий будинок по АДРЕСА_1.

З огляду на викладене суд вважає, що в судовому засіданні позивачкою не подано належних та допустимих доказів на підтвердження як факту помилки позивачки при укладенні оспорюваного договору дарування, так і факту укладення цього договору під впливом тяжких обставин, внаслідок яких оспорюваний договір дарування може бути визнано недійсним.

Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити за їх безпідставністю, оскільки позивачкою не подано належних та допустимих доказів щодо підтвердження недійсності спірного договору дарування, як і не оспорювання ОСОБА_1 цього договору впродовж останніх десяти років.

Разом із тим, заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Буського районного суду Львівської області від 24 грудня 2014 року, слід скасувати після вступу даної ухвали в законну силу, оскільки такі були вжиті до набрання рішенням суду в даній справі законної сили (а.с. 24).

Ураховуючи викладене, та керуючись ст. 3, 8, 10, 11, 15, 57, 59, 60, 61, 146, 212-215 ЦПК України, на підставі ст. ст. 15, 16, 203, 215, 218, 655 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в:

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Буського районного суду Львівської області від 24 грудня 2014 року, - з моменту вступу цього судового рішення в законну силу.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 223 ЦПК України та може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області, через Буський районний суд Львівської області, шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення, апеляційної скарги.

Суддя: І. Б. Кос