АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2015 року Апеляційний суд Дніпропетровської області в складі:

Головуючого судді: Повєткіна В.В.

суддів: Рудь В.В., Ткаченко І.Ю.

при секретарі: Левцунову І.В.

Розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2015 року

за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права особистої власності на нерухоме майно,

за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання прав власності на частку нерухомого майна у спільному сумісному майні подружжя, -

В с т а н о в и в :

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання прав власності на частку нерухомого майна у спільному сумісному майні подружжя посилаючись на те, що 02 листопада 2002 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який 25 вересня 2013 року рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська між нею та відповідачем було розірвано. 23 травня 2003 року між нею та її матірю ОСОБА_4 було укладено договір дарування грошей, за умовами якого ОСОБА_4 подарувала їй гроші в сумі 13.250,00 грн. для купівлі житлового будинку. Зазначений дар вона прийняла та використала отримані в дар гроші на купівлю спірного будинку. Під час шлюбу, нею за особисті кошти було придбано на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 26 травня 2003 року між нею та ОСОБА_5 домоволодіння по вул. Кропивницького, 80 в м. Дніпропетровську, яке розташоване на земельній ділянці площею 390,0 кв.м. та складається з: А-1 житловий будинок, шлакобетон, житловою площею 26.1 кв.м., Б убиральня дощата, В душ дощатий, 1-6 огорожі, споруди, дощаті, залізо, цегла. Факт використання даних коштів на купівлю спірного будинку також підтверджується розпискою ОСОБА_5, згідно якої остання продала їй спірне домоволодіння за 2.500,00 доларів США та отримала гроші в повному обсязі. Після купівлі домоволодіння її родина оселилася в даному будинку. На теперішній час, відповідач проживає в спірному будинку та заперечує її право особистої власності на спірний будинок, а тому вона позбавлена права розпорядження своїм майном. Позивач просила суд визнати за нею право особистої власності на домоволодіння по вул. Кропивницького, 80, в м. Дніпропетровську, яке розташоване на земельній ділянці площею 390 кв.м. (т.1 а.с.2-3).

У грудні 2013 року ОСОБА_2 звернувся з зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на частку нерухомого майна у спільному сумісному майні подружжя посилаючись на те, що вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 02 листопада 2002 року по 25 березня 2013 року. За час шлюбу подружжя придбало домоволодіння по вул. Кропивницького, 80 в м. Дніпропетровську, яке було придбано подружжям за час шлюбу за його власні грошові кошти. Даний факт підтверджується розпискою від 30 листопада 2013 року, з якої вбачається, що спірне домоволодіння було придбано під час шлюбу за грошові кошти, які відповідач отримав на придбання спірного домоволодіння від своєї матері ОСОБА_6 за договором позики від 02 квітня 2003 року та договором позички від 26 травня 2003 року. Отримані відповідачем від свої матері напередодні укладання договору купівлі-продажу грошові кошти були передані подружжям продавцю домоволодіння ОСОБА_5, як частину грошових коштів за спірне домоволодіння, а другий раз безпосередньо в день укладання договору купівлі-продажу 26 травня 2003 року у сумі 2.500,00 доларів США, що станом на 26 травня 2003 року було еквівалентно 13.250,00 грн., про що було складено письмові документи договори позики, які були підписані користувачем і позичкодавцем. Однак, після того, як користувач повністю розрахувався з позичкодавцем, а саме 30 листопада 2013 року договори позички були знищені. Натомість залишилися розписки про отримання від користувача на користь позичкодавця грошових коштів за договорами позички. Повний розрахунок між сторонами по даній розписці, так само як і безпосередньо сама розписка були складені після розірвання шлюбу між подружжям. В якості доказу того, що спірне домоволодіння було придбано за час шлюбу не за грошові кошти, отримані позивачкою від її матері є те, що угода, укладена між позивачкою та ОСОБА_5 задовго до того, як позивачка отримала в дар від своєї матері грошові кошти начебто на придбання житла, однак даний доказ спростовує ствердження позивачки про те, що отримані нею в дар від її матері грошові кошти у розмірі 13.250,00 грн. було витрачено нею особисто на придбання спірного майна. У тексті самого договору купівлі-продажу від 26 травня 2003 року немає жодних посилань на те, що сплачені позивачкою грошові кошти у розмірі 8.944,00 грн. були отримані позивачкою від її матері за договором дарування грошей від 23 травня 2003 року. Таким чином, на його думку, наявність у позивачки договору дарування грошей від 23 травня 2003 року підтверджує лише той факт, що позивачка отримала в дар від своєї матері вказану в договорі суму грошових коштів. Даний договір не є доказом того, що позивачка, отримані нею грошові кошти за договором дарування витратила саме на придбання спірного майна. Тому позивач за зустрічним позовом просив суд поділити майно подружжя між сторонами в рівних частках, а саме: по 1/2 частці кожному із подружжя (т.1 а.с.2630).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2015 року позовні вимоги задоволенні, в задоволенні зустрічних позовних вимог відмовлено (т.2 а.с.26-32).

В апеляційній скарзі (т.2 а.с.35-37) ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, як необґрунтоване і ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог та задовольнити зустрічні позовні вимоги, оскільки позивачем не надано жодних доказів щодо придбання спірного домоволодіння за гроші, отримані нею за договором дарування.

Задовольняючи позовні вимоги та відмовляючи у задоволені зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції встановив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого придбали спірне домоволодіння, яке придбано за рахунок коштів, що були передані позивачу за договором дарування.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції не відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи:

- сторони знаходились у шлюбі з листопада 2002 року по 25 вересня 2013 року (т.1 а.с.8,17);

- згідно з угодою від 05.04.2003 року, укладеною між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, досягнуто згоди між ними про купівлю-продаж спірного домоволодіння по вул. Кропивницького, 80 в м. Дніпропетровську за 13126,00 грн. та ОСОБА_3 сплачено ОСОБА_5 завдаток в сумі 6563,00 грн. в рахунок належних з неї 13126,00 грн. (т.1 а.с.48);

- згідно з договором дарування коштів від 23.05.2003 року, укладеним між ОСОБА_7 та ОСОБА_3, остання отримала в дар 13250,00 грн. для купівлі будинку (т.1 а.с.13);

- згідно з договором купівлі-продажу від 26.05.2003 року, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, остання продала, а позивач купила домоволодіння по вул. Кропивницького, 80 в м. Дніпропетровську за 8944,00 грн. (т.1 а.с.14);

- згідно з розпискою ОСОБА_5 від 26.05.2003 року вона отримала від ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу 2500,00 доларів США (т.1 а.с. 15).

Зазначені обставини спростовують позовні вимоги позивача про придбання нерухомого майна за договором купівлі-продажу від 26.05.2003 року за рахунок коштів, отриманих за договором дарування від 23.05.2003 року, оскільки частина коштів була сплачена за договором завдатку від 05.04.2003 року, тобто до отимання коштів за договором дарування.

Відповідно до ч.1 ст.22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю; кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Висновки суду першої інстанції про задоволення позову про визнання права особистої власності на нерухоме майно обґрунтовані обставинами, які не були зазначені позивачем в позовній заяві у якості підстави для задоволення позову.

Діючим на час укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна законодавством про шлюб та сімю не було врегулювань питання щодо наслідків придбання майна за особисті кошти за час шлюбу, як це передбачено ч.7 ст.57 СК України.

Згідно ч.1 ст.24 КпШС України власністю кожного з подружжя є майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування.

Зазначені в позовній заяві позивача підстави визнання за нею права особистої власності на нерухоме майно у звязку з оплатою нею за договором купівлі продажу коштів, отриманих за договором дарування не є підставою для задоволення позовних вимог позивача, оскільки як встановлено в суді першої інстанції, оплату за договором купівлі-продажу частково було здійснено до укладення договору дарування коштів.

Висновки суду першої інстанції про задоволення позову з підстав отримання позивачем коштів двома частками до укладення договору дарування та в момент укладення договору дарування не можуть бути визнані підставою для задоволення позову, оскільки позивач такі обставини в обґрунтування свого позову не зазначала, а зазначила інші підстави позовних вимог, які не відповідають обставинам, що встановлені судом першої інстанції, що є підставою для скасування судового рішення у задоволенні позову.

Судом першої інстанції встановлено, що 04.04.2003 року позивач ОСОБА_3 отримала банківський перевід від ОСОБА_4 в сумі 2000,00 доларів США (т.1 а.с.46-47).

Встановивши, що на час отримання позивачем від своєї матері ОСОБА_4 коштів в сумі 2000,00 доларів США 04.042003 року зазначені кошти не були подаровані позивачу, суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що оплата за договорум купівлі-продажу здійнено особистими коштами позивача.

Як встановлено судом першої інстанції, за рахунок цих коштів (2000,00 доларів США) був здійнений платіж за договором завдатку від 05.04.2003 року в розмірі еквівалентному 1250,00 доларів США, що становить 50 % від вартості продажу нерухомого майна.

Лише потім ОСОБА_3 та ОСОБА_4, як вбачається з їх пояснень, за порадою нотаріуса, вирішили укласти договір дарування грошових коштів та за їх поясненнями включили цю суму до договору дарування, укладеного ними лише через місяць 23.05.2003 року, під час якого ОСОБА_3 отримала в дар від ОСОБА_4 лише 500,00 доларів США.

Відповідно до положень ч.2 ст.243 ЦК України в редакції 1963 року договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому, а згідно ч.1 ст.244 ЦК України в редакції 1963 року договір дарування коштів в іноземній валюті на суму 2000,00 доларів США повинен бути нотаріально посвідчений.

Як вбачається зі справи договір дарування коштів в іноземній валюті між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не укладався.

Визнавши суму коштів, зазначену в договор дарування від 23.05.2003 року особистими коштами позивача, якими вона розрахувалась за договором купівлі-продажу, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що згідно з розпискою продавця розрахунок за цим договором був здійснений позивачем в іноземній валюті, в той час як за договором дарування позивач отримала в дар кошти в валюті України в сумі 13250,00 грн.

На вказані обставини суд першої інстанції не звернув уваги та помилково визнав отримані ОСОБА_3 від ОСОБА_4 04.042003 року 2000,00 доларів США дарунком.

Таким чином суд першої інстанції ухвалив рішення про задоволення позоних вимог позивча з інших підстав, ніж зазначені в позовній заяві, та неправильно визнав подарунком грошові кошти, отримані позивачем до укладення договору дарування та в іншій валюті, ніж в договорі дарування.

З огляду на це колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у звязку з невідповідністю висновків суду першої існатнції обставинам справи та порушення норм матеріалньго та процесуального права з ухваленням нового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказів того, що нерухоме майно придбане за час шлюбу виключно за подаровані їй кошти, позивач суду не надала.

Тому позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права особистої власності на нерухоме майно не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.2 ст.60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Інших вимог щодо поділу майна подружжя сторонами не заявлено.

Зважаючи на викладене та враховуючи наявні у справі докази колегія суддів вважає, що зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя в рівних частках по 1/2 частці кожному підлягають задроволенню.

У зв'язку з викладеним і керуючись ст.ст.307,309,314,316 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В :

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2015 року скасувати.

В задоволенны позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права особистої власності на нерухоме майно - відмовити.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частку нерухомого майна у спільному сумісному майні подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 до ОСОБА_2 право власності за кожним на 1/2 частину домоволодіння по вул. Кропивницького, 80 в м. Дніпропетровську, яке розташоване на земельній ділянці площею 390,0 кв.м. та складається з: А-1 житловий будинок, шлакобетон, житловою площею 26.1 кв.м., Б убиральня дощата, В душ дощатий, 1-6 огорожі, споруди, дощаті, залізо, цегла.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: