Провадження № 22-ц/780/2420/15 Доповідач у 2 інстанції Савченко С. І.
Категорія 53 16.04.2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

16 квітня 2015 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Білоконь О.В., Касьяненко Л.І.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про поновлення на роботі, оплату вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вказаним вище позовом, який надалі доповнила і мотивувала тим, що 1 жовтня 2013 року вона була призначена на посаду заступника начальника юридичного управління Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Наказом відповідача № 408-к від 5 вересня 2014 року її було звільнено із займаної посади за п.4 ст.40 КЗпПУ у зв'язку із прогулом.

Посилалася, що дане звільнення вчинене відповідачем з порушенням вимог трудового законодавства. Зокрема звільнення за п.4 ст.40 КзпПУ є видом дисциплінарного стягненння і проводиться з дотриманням вимог ст.т.148-151 КЗпП України. Однак її звільнили без документів, які б зафіксували факт її відстності на робочому місці, без відібрання від неї письмових пояснень щодо причин відсутності на робочому місці, та без аргументації застосування саме звільнення, як найбільш суворого виду стягнення. Крім того, її звільнено з порушенням вимог ч.2 ст.40 КзпПУ, бо із 5 вересня по 24 вересня 2014 року вона хворіла і перебувала на лікарняному, що стерджується листком непрацездатності АГМ № 059322. Коли вона 25 вересня 2014 року пришла на роботу, то її повідомили про звільнення за прогул із 5 вересня 2014 року і видали копію наказу та трудову книжку. Вказувала, що незаконними діями відповідача їй завдано моральної шкоди, яку визначила в розмірі 12000 грн.

У зв'язку з наведеним просила визнати незаконним та скасувати наказ відповідача № 408 від 5 вересня 2014 року про її звільнення; поновити її на роботі на посаді заступника начальника юридичного управління Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності; стягнути із відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу із 5 вересня 2014 року до дня поновлення на роботі, зобов'язати відповідача відшкодувати їй моральну шкоду в розмірі 12000 грн. та перерахувати зазначені кошти на рахунок Святошинського дитячого будинку-інтернату.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 лютого 2015 року позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ відповідача № 408-к від 5 вересня 2014 року про звільнення та поновлено ОСОБА_3 на посаді заступника начальника юридичного управління Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Стягнуто із Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 42608,65 грн. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць в розмірі 8521,73 грн. В решті позову відмовлено.

Стягнуто із відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Не погоджуючись із таким рішенням, відповідач Виконавча дирекція Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує тим, що суд вирішив спір з порушенням принципів рівності перед законом і судом та змагальності сторін, надавши перевагу доказам позивача та знехтувавши докази відповідача. При цьому суд не взяв до уваги довідку відповідача про те, що лікарняний листок був виданий ОСОБА_3 Вишнівською міською лікарнею з порушеннями, бо позивачка звернулася до лікаря 8 вересня 2014 року, а лікарняний видано із 5 вересня 2014 року, що стверджується проведеною відповідачем перевіркою, а також суд не взяв до уваги покази свідка ОСОБА_4, які підтверджують незаконність видання лікарняного, та безпідставно відмовив у допиті лікуючого лікаря позивачки. Посилається, що Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності звільнено від сплати судового збору, а тому суд незаконно стягнув із відповідача судовий збір. Крім того, вважає, що суд незаконно відмовив у зупиненні провадження в цій справі до вирішення іншої за позовом Виконавчої дирекції до Вишнівської міської лікарні про скасування листка непрацездатності.

В суді апеляційної інстанції представник Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності подану скаргускаргу підтримав, просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове про відову в позові.

ОСОБА_5 проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та бездоказовість скарги, а також порушення з боку відповідача при проведенні перевірки законності видачі їй лікарняного.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Поновлюючи ОСОБА_3 на посаді заступника начальника юридичного управління Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності та стягуючи середній заробіток за час вимушеного прогулу, суд обгрунтовував свої висновки тим, що звільнення позивачки з роботи проведене з порушенням вимог ч.2 ст.40 КЗпПУ, зокрема позивачку звільнено в період її тимасової непрацездатності.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно п.4 ч.1 ст.40 КЗпПУ трудовий договір може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно ч.2 ст.40 КЗпПУ не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Відповідно до роз'яснень п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 6 листопада 1992 року правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обгрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок про його тимчасову непрацездатність.

Відповідно до приписів ст.235 КЗпПУ у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір, який одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 із 1 жовтня 2013 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем, обіймаючи посаду заступника начальника юридичного управління Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

5 вересня 2014 року виконуючим обов'язки начальника юридичного управління Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності було складено акт, яким зафіксовано відсутність ОСОБА_3 на її робочому місці в кабінеті № 512 Виконавчої дирекції Фонду, розташованого за адресою: Боричів Тік 30, протягом 3 годин, а саме: із 13 годин 45 хв. до 16 годин 45 хв. На момент складання цього акта відомостей про причини відсутності ОСОБА_3 не надходило (а.с.101).

Цього ж дня виконуючий обов'язки начальника юридичного управління подав службову записку щодо відсутності ОСОБА_3 на роботі протягом більше як 3-х годин виконуючому обов'язки директора Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасово втрати працездатності, який своїм наказом № 408-к від 5 вересня 2014 року звільнив ОСОБА_3 із займаної посади на підставі п.4 ст.40 КЗпПУ за прогул без поважних причин (а.с.102-103).

Також судом становлено, що ОСОБА_3 із 5 вересня 2014 року перебувала на амбулаторному лікуванні та була звільнена від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, що стверджується листком непрацездатності серія АГМ № 059322, виданим Вишнівською міською лікарнею Київської області на її ім'я.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

За таких обставин, враховуючи, що звільнення позивачки відбулося з порушенням норм КзпПУ, тобто в період її тимчасової непрацездатності, суд обгрунтовано задоволив вимоги позивачки про поновлення на роботі та стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу, захистивши її порушені трудові права.

Доводи апеляційної скарги про те, що листок непрацездатності був виданий ОСОБА_3 з порушеннями, а тому суд першої інстанції не повинен був приймати до уваги даний листок непрацездатності як доказ перебування позивачки на лікарняному, колегія суддів вважає необгрунтованими з наступних підстав.

Спірні питання підтвердження тимчасової непрацездатності регулюються Положенням про експертизу тимчасової непрацездатності, затвердженим наказом МОЗ України № 189 від 9 квітня 2008 року, Інструкцією про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженою наказом МОЗ України № 455 від 13 листопада 2001 року, та Інструкцією про порядок заповнення листка непрацездатності, затвердженою спільним наказом МОЗ України, Мінпраці України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 3 листопада 2004 року № 532/274/136ос/1406.

Згідно з п.1.3 Положення про експертизу тимчасової непрацездатності тимчасова непрацездатність - це непрацездатність особи внаслідок захворювання, травми або з інших причин, що не залежить від факту втрати працездатності (пологи, карантин, догляд за хворим тощо), яка має тимчасовий зворотний характер під впливом лікування та реабілітаційних заходів, триває до відновлення працездатності або встановлення групи інвалідності, а в разі інших причин - до закінчення причин відсторонення від роботи. Тимчасова непрацездатність застрахованих осіб засвідчується листком непрацездатності.

Відповідно до п.5.3 Положення про експертизу тимчасової непрацездатності на лікарсько-консультативну комісію закладу охорони здоров'я покладається: контроль обгрунтованості видачі та продовження документів, що засвідчують тимчасову непрацездатніть громадян (п.5.3.4); здійснення розгляду клініко-експертних питань з якості ЕТН щодо дотримання чинного законодавства у випадках подання позовів і претензій медичних страхових організацій та фондів соціального страхування (п.5.3.10); наданя керівнику закладу охорони здоров'я за результатами аналізу якості ЕТН пропозиції про накладання дисциплінарних стягнень на лікарів та передачу справ у слідчі органи (п.5.3.15).

Відповідно до п.8.3 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, за порушення порядку видачі та заповнення документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, лікарі несуть відповідальність згідно із законодавством України.

Аналіз змісту вказаних нормативних актів дає підстави для висновку, що питання правильності видачі громадянам листків непрацездатності вирішується лікарсько-консультативною комісію закладу охорони здоров'я на підставі відповідної претензії фонду соціального страхування чи медичної страхової організації (п.5.3.10 Положення про експертизу тимчасової непрацездатності), за результатами розгляду якого ЛКК приймає відповідне рішення, в тому числі про надання керівнику закладу охорони здоров'я пропозиції про накладання дисциплінарних стягнень на лікарів та передачу справ у слідчі органи.

Відповідач, посилаючись на неправильність видачі ОСОБА_3листка непрацездатності, не надав суду першої інстанції доказів, що Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності звертався із відповідною претензією до Вишнівської міської лікарні Київської області, за результатами розгляду якої лікарсько-консультативна комісія лікарні прийняла рішення щодо незаконності видачі ОСОБА_3 листка непрацездатності та притягнення винного лікаря до відповідальності.

Також, відповідач не надав до суду першої інстанції доказів про вирішення даного спору в судовому порядку відповідно до положень ст.17 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» та встановлення судовим рішенням, яке набрало законної сили, незаконності видачі лікарняного листка позивачці.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції обгрунтвано відхилив такі доводи відповідача, поскільки законність видачі лікарняного не є предметом розгляду в даній справі.

Доводи апелянта про прушення судом принципу змагальності, що виразилося у недопиті свідка - лікуючого лікаря, колегія суддів вважає необгрунтованими. Суд вірно відмовив у його допиті з огляду на вимоги цивільного процесуального закону щодо належності і допустимості доказів, та врахував те, що питання законності видачі лікарняного листка не було предметом спору.

Посилання апелянта на те, що суд не вказав у рішенні всупереч Податковому кодексу України про необхідність утримання податків та інших платежів із нарахованого ОСОБА_3 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, необгрунтовані, покільки таке не передбачено цивільним процесуальним кодексом. Резолютивна чатина рішення суду першої інстанції повністю відповідає вимогам ст.215 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги щодо незаконності відмови у зупиненні провадження в цій справі до вирішення іншої за позовом Виконавчої дирекції до Вишнівської міської лікарні про скасування листка непрацездатності колегія суддів вважає необгрунованими.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.201 ЦПК України суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у разі неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку цивільного судочинства. Всупереч приписам даної норми відповідач не надав суду доказів, що вже відкрите провадження і розглядається справа за позовом Виконавчої дирекції до Вишнівської міської лікарні про скасування листка непрацездатності. Із доданих відповідачем до апеляційної скарги документів вбачається, що у відкритті провадження у цій справі судом було відмовлено.

Колегія суддів не може погодитися із рішенням суду в частині стягнення із Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на користь держави судового збору в розмірі 243,60 грн., поскльки таке суперечить п.18 ст.5 Закону України «Про судови збір», згідно якого від сплати судового збору звільняється Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягненні із відповідача на користь держави ухвалене з порушенням норм матеріального права і підлягає скасуванню.

В іншій частині суд залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності задоволити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 лютого 2015 року в частині стягнення із Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності судового збору на користь держави скасувати.

В решті рішення залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: