АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
______________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Барановської Л.В., Мазурик О.Ф.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 6 квітня 2015р. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника, третя особа: ОСОБА_2 про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу,

встановила:

у жовтні 2013р. позивач звернулася до суду з позовом про скасування наказу № 228-о від 2 вересня 2013р. про її звільнення, поновлення її на посаді провідного лектора (екскурсовода) науково-дослідного відділу екскурсійної роботи з 4 вересня 2013р. та стягнення з відповідача заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що працювала у відповідача з 1981р. на посаді екскурсовода. У зв'язку із зміною умов праці з 27 жовтня 2010р. почала працювати за строковим трудовим договором на посаді провідного лектора (екскурсовода) на час відпустки по догляду за дитиною основного працівника ОСОБА_3 Наказом № 48-о від 1 березня 2013р. строк дії договору було продовжено до 4 вересня 2013р.

Позивач стверджувала, що 3 вересня 2013р. нею було подано заяву про продовження трудового договору, оскільки основний працівник ОСОБА_3 написала заяву про продовження відпустки по догляду за дитиною до 4 березня 2014р. Проте, відповідач звільнив її з роботи за п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку трудового договору.

Позивач вважала таке звільнення незаконним, оскільки основний працівник ОСОБА_3 3 вересня 2013р. подала заяву про продовження відпустки по догляду за дитиною, тому строк дії трудового договору не закінчився.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 6 квітня 2015р. позов задоволено. Визнано незаконним наказ № 228-о від 2 вересня 2013р. про звільнення позивача, поновлено позивача на посаді лектора (екскурсовода) відділу екскурсійної роботи Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника з 4 вересня 2013р., стягнуто з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 209 314грн. 03коп.

У поданій апеляційній скарзі Національний Києво-Печерський історико-культурний заповідник просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/7384/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Виниченко Л.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
позовних вимог.

Апелянт посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та

- 2 -

неналежну оцінку наданих доказів.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення позивача та її представника, які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що позивач з 1981р. працювала на посаді екскурсовода у Національному Києво-Печерському історико-культурному заповіднику.

У зв'язку із зміною структури та введенням в дію нового штатного розпису наказом № 210-о від 27 жовтня 2010р. позивача було переведено на посаду провідного лектора-екскурсовода сектору наукової організації роботи лекторів-екскурсоводів відділу науково-екскурсійної діяльності на час відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_3 за контрактом.

Наказом № 48-о від 1 березня 2013р. термін перебування позивача на посаді провідного лектора (екскурсовода) продовжено з 4 березня 2013р.

Наказом № 228-а від 2 вересня 2013р. позивача звільнено з посади з 4 вересня 2013р. у зв'язку із закінченням строку трудового договору на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що основний працівник ОСОБА_3 на роботу не виходила, продовжила відпустку по догляду за дитиною до 4 березня 2014р., тому трудовий договір, укладений з позивачем, не закінчився і звільнення позивача відбулося незаконно.

Проте, погодитися з такими висновком суду першої інстанції не можна, виходячи з наступного.

Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути на визначений строк, встановлений за погодженням сторін.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

У п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що при укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв'язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).

19 серпня 2013р. ОСОБА_3 подала заяву, в якій зазначила, що просить вважати її на роботі на посаді провідного лектора-екскурсовода з 4 вересня 2013р. після відпустки по догляду за дитиною та перевести її на 0,5 посадового окладу з 4 вересня 2013р. строком на 1 рік.

Наказом № 229-о від 2 вересня 2013р. ОСОБА_3 визнана такою, що приступила до виконання своїх обов'язків з 4 вересня 2013р.

3 вересня 2013р. ОСОБА_3 звернулася до відповідача із заявою про надання відпустки для догляду за дитиною з 5 вересня 2013р. по 4 березня 2014р.

Наказом № 232-о від 4 вересня 2013р. ОСОБА_3 надано відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною з 5 вересня 2013р. по 4 березня 2014р.

Враховуючи викладені обставини, 4 вересня 2013р. було робочим днем ОСОБА_3

Судом встановлено, що ОСОБА_3 4 вересня 2013р. на роботу не вийшла.

Разом з тим, висновок суду першої інстанції, що невихід ОСОБА_3 4 вересня 2013р. на роботу свідчить про перебування її у відпустці по догляду за дитиною відповідно до наказу № 24-в від 26 лютого 2013р., яким відпустка ОСОБА_3 була продовжена до 4 вересня 2013р., колегія суддів вважає неправомірним, так як відпустка ОСОБА_3 була перервана, що підтер-

- 3 -

джується її заявою від 19 серпня 2013р. про вихід на роботу 4 вересня 2013р. та наказом № 229-о від 2 вересня 2013р.

Сам факт невиходу ОСОБА_3 на роботу у її робочий день 4 вересня 2013р. не свідчить про автоматичне відновлення раніше наданої відпустки, так як це не передбачено нормами трудового законодавства.

Суд першої інстанції не звернув уваги на ту обставину, що ОСОБА_3 свою заяву від 19 серпня 2013р. не відкликала та наказ від 2 вересня 2013р. не оспорювала, а заробітна плата їй не була виплачена, у зв'язку із тим, що вона була відсутня на робочому місці.

Перебування позивача на роботі 4 вересня 2013р. відповідало наказу № 228-о від 2 вересня 2013р., яким її звільнено з 4 вересня 2013р., тому цей день був її останнім робочим днем, а не є підставою вважати, що строковий трудовий договір був продовжений.

Твердження суду першої інстанції, що наказ № 229-о від 2 вересня 2013р. фактично відповідачем станом на 4 вересня 2013р. не видавався, колегія суддів вважає безпідставним, так як суду був наданий журнал реєстрації наказів генерального директора з кадрових питань, де вказаний наказ зареєстрований, а не ознайомлення з наказом ОСОБА_3 не може свідчить про його відсутність.

Також є неправомірним висновок суду першої інстанції про безпідставність видання відповідачем наказу № 229-о від 2 вересня 2013р. та не відповідність його заяві ОСОБА_3 від 19 серпня 2013р., оскільки під час судового розгляду ОСОБА_3 підтвердила, що з такою заявою вона зверталася до керівництва відповідача. Невідповідність наказу тексту заяви ОСОБА_3 не є автоматичною підставою вважати даний наказ неправомірним або незаконним, оскільки сам працівник даний наказ не оскаржувала.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що основний працівник ОСОБА_3 повідомила про свій вихід на роботу 4 вересня 2013р., чим перервала свою відпустку по догляду за дитиною, тому строк трудового договору, який був укладений з позивачем саме на час перебування ОСОБА_3 у відпустці по догляду за дитиною, закінчився 4 вересня 2013р.

У подальшому ОСОБА_3 не продовжила свою відпустку по догляду за дитиною, а звернулася із заявою про надання їй відпустки для догляду за дитиною з 5 вересня 2013р., про що був виданий відповідний наказ 4 вересня 2013р.

Також суд першої інстанції не звернув увагу на те, що наказ про звільнення позивача був виданий 2 вересня 2013р., а ОСОБА_3 звернулася до відповідача із заявою про надання відпустки 3 вересня 2013р.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, чи фізичною особою.

Отже, на укладення трудової угоди необхідна згода, як працівника, так і роботодавця. Відповідач не виявив згоди укласти з позивачем нову угоду з 5 вересня 2013р., і позивачем дана обставина не оспорювалася. Крім того, позивач до відповідача з такою заявою не зверталася.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до неправомірного висновку, що строк трудового договору, укладеного між позивачем та відповідачем, не закінчився, а звільнення позивача було незаконним.

Судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, неналежним чином оцінені надані докази, тому колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника задовольнити, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 6 квітня 2015р. скасувати,

- 4 -

ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника, третя особа: ОСОБА_2 про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: