АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/5638/15 Головуючий: 1 інстанці
Справа: № 642/9511/14-ц Бондаренко В.В.
Категорія: договірні Доповідач: Швецова Л.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі :

головуючого - Швецової Л.А.

суддів - Гальянової І.Г., Костенко Т.М.

за участі секретаря - Єрьоменко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «ВіЕйБі Банк», в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Славкіної Марини Анатоліївни

на заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «ВіЕйБі Банк» про захист прав споживача та повернення коштів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом в обґрунтування якого посилалася на те, що 22 липня 2013 року між нею та ПАТ «ВіЕйБі Банк» було укладено депозитний договір № 620921/2013 (далі Договір) в доларах США, на умовах якого позивачка передала банку суму в розмірі 7 840 доларів США на строк з 22 липня 2013 року по 22 серпня 2014 року з виплатою 9,5 % річних за кінцевим терміном.

22 серпня 2014 року позивачка звернулася до ПАТ «ВіЕйБі Банк» з заявою про повернення депозиту, у зв'язку з закінченням строку договору, на яку отримала письмову відповідь, в якій Банк повідомив про те, що виплати коштів у іноземній валюті здійснюється у відповідності до Постанови НБУ № 540 від 29.08.2014 року, яка набрала чинності з 02 вересня 2014 року та діє до 02 грудня 2014 року включно.

У зв'язку з невиконанням Банком умов договору щодо повернення вкладу та виплати процентів, ОСОБА_3 просила суд визнати відмову банку у видачі вкладу неправомірною; стягнути з останнього на її користь суму вкладу за договором у розмірі 7840 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення становить 206652,31 грн.; проценти по вкладу за період з 22.07.2013 по 22.08.2014 року у сумі у сумі 806 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення становить 21267,79 грн.; проценти за період з 22.08.2014 року по 17.02.2015 року у сумі 2,04 долари США за кожен день (всього 179 днів), що становить 365 доларів США 16 центів, що за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення становить 9625,14 грн.; 3 % річних від суми невиконаного зобов'язання за період з 22.08.2014 року по 17.02.2015 року у сумі 127 доларів США 09 центів, що за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення становить 3349,92 грн.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ПАТ «ВіЕйБі Банк» про захист прав споживача та повернення коштів - задоволено.

Стягнуто з ПАТ «ВіЕйБі Банк» на користь ОСОБА_3 суму заборгованості за договором банківського вкладу у розмірі 240895,16 грн. (двісті сорок тисяч вісімсот дев'яносто п'ять гривень 16 коп.).

Стягнуто з ПАТ «ВіЕйБі Банк» на користь держави судові витрати у розмірі 2408,95 грн. (дві тисячі чотириста вісім гривень 95 коп.).

В апеляційній скарзі ПАТ «ВіЕйБі Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Публічного акціонерного товариства «ВіЕйБі Банк» просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог, посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення, вказавши, що воно винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права та невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Посилалися на те, що у відповідача запроваджена тимчасова адміністрація і тому позивач мала право відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» як кредитор мала право заявити уповноваженій особі Фонду про свої вимоги до банку, позивач з такими вимогами не зверталася і тому у неї відсутнє право.

Також вважають, що суд безпідставно застосував до вказаних правовідносин ст. 625 ЦК України.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Право на звернення до суду за судовим захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів є одним із важливіших конституційних прав громадян та юридичних осіб.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950, далі - Конвенція 1950 року), а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 7 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VI від 07 липня 2010 року).

Статтями 1, 2, 3 ЦПК України передбачено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне приватне право».

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Із матеріалів справи вбачається, що 22 липня 2013 року між позивачем та ПАТ «ВіЕйБі Банк» було укладено договір банківського вкладу « Швейцарський « Постійний» «Квартальний» № 620921/2013 в доларах США, на умовах якого позивачка передала банку суму в розмірі 7 840 доларів США на строк з 22 липня 2013 року по 22 серпня 2014 року з виплатою 9,5 % річних за кінцевим терміном.

Відповідно до п.1.5 Договору банківського вкладу виплата відсотків, нарахованих на Вклад за ставкою 9,5 % річних, здійснюється згідно з умовами Договору та Правил. Зазначена в цьому пункті ставка стосується виключно першого строку дії Вкладу.

Згідно до п.1.7 Договору дата вимоги вкладником Банку вкладу є 22 серпня 2014 року.(а.с.6)

22 серпня 2014 року позивачка звернулася до ПАТ «ВіЕйБі Банк» з заявою про повернення депозиту та виплату відсотків, у зв'язку з закінченням строку договору. (а.с.8).

Проте, як встановлено судом позивачу гроші за договором сплачені не були.

Сума початкового вкладу відповідно до умов договору - 7840 доларів США. Факт внесення ОСОБА_3 суми вкладу у розмірі 7840 доларів США підтверджується копію квитанції (а.с. 7).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що доказів повернення суми вкладу та сплати процентів за вкладом за договором банківського вкладу у доларах США № 620921/2013 від 22.07.2013 року, матеріали справи не містять.

Згідно із ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором (ч. 2 ст. 1060 ЦК України).

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад) (ч. 1 ст. 1060 ЦК України). Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. У разі повернення вкладу виплачуються всі нараховані до цього моменту проценти (ч. ч. 1, 5 ст. 1061 ЦК України).

Згідно п. 3 ст. 1068 ЦК України, банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа.

Відповідно до змісту ст. ст. 526 та 1058 ЦК України зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки з допомогою платіжної банківської картки).

Відповідно до положень ч. 2 ст. 192 ЦК іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок та правила використання іноземної валюти на території України на сьогодні встановлені Декретом від 19 лютого 1993 р. № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Правилами використання готівкової іноземної валюти на території України (затверджено постановою Правління Національного банку України (далі - НБУ) від 30 травня 2007 р. № 200; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18 червня 2007 р. за № 656/13923), Положенням про порядок здійснення операцій з чеками в іноземній валюті на території України (затверджено постановою Правління НБУ від 29 грудня 2000 р. № 520; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 21 лютого 2001 р. за № 152/5343) та іншими документами.

Згідно зі ст. 524 ЦК зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до вказаних норм, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК, ч. 3 ст. 533 ЦК, Декрет № 15-93).

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно необхідності стягнення з відповідача на користь позивача суму вкладу за договором банківського вкладу 7840 доларів США та процентів 806 доларів США., при цьому вважає, що вказані кошти повинні бути сплачені відповідачем у доларах США, без конвертації у гривню.

Статтею 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Так, ч. 1 цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У ч. 2 зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Беручи до уваги правову природу трьох процентів річних, передбачених ст. 625 ЦК, як особливої міри відповідальності, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно стягнув з відповідача на користь позивача 3% річних від простроченої суми у розмірі 3349,92 грн.

Крім цього, судова колегія вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 щодо стягнення з відповідача 9,5% річних за весь час користування грошовими коштами після закінчення строку дії договору, за період з 22.08.2014 року по час ухвалення рішення, задоволенню не підлягають.

З матеріалів справи вбачається, що виплата 9,5% річних передбачено лише на час дії договору банківського вкладу та після закінчення строку дії договору застосовується ст. 625 ЦК України.

Посилання представника відповідача на постанову Правління НБУ від 30.05.2014 № 328 «Про врегулювання діяльності фінансових установ та проведення валютних операцій» (зі змінами, внесеними згідно з Постановою НБУ № 449 від 28.07.2014 року) є безпідставним, оскільки його дія закінчилася до настання строку повернення депозитів та нарахованих процентів за договорами строкового банківського вкладу, до 01 вересня 2014 року.

Що стосується обмеження на видачу готівкової іноземної валюти з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати банків сумою 15 000 гривень на добу на одного клієнта, в еквіваленті за офіційним курсом іноземної валюти, передбачених постановами Правління НБУ від 29.08.2014 р. № 540 та № 758 від 01 грудня 2014 року, то колегія суддів при вирішенні питання про їх застосування виходить з наступного.

Ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. (ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР) передбачено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.

При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах «Хендісайд проти Сполученого Королівства» від 7 грудня 1976 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 січня 1986 року).

Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади, до яких належить і суд, обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

Стаття 1074 ЦК України передбачає, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

В преамбулі постанов Правління НБУ від 29.08.2014 р. № 540 та № 758 від 01 грудня 2014 року «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України» зазначені причини обмеження у видачі валюти щоденною сумою 15000 грн. на одну особу: суспільне політичне напруження, невизначеність щодо подальшого розвитку ситуації, а також економічні проблеми, пов'язані з проведенням антитерористичної операції на території України, врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України та недопущення використання фінансової системи України для відмивання грошей і фінансування тероризму. При цьому запроваджені для позивача вказаними постановами обмеження у праві користування своїми коштами тривали з 02 вересня 2014 по 03 грудня 2014 року і ніяких механізмів для ідентифікації вкладників в якості осіб, які беруть участь у відмиванні грошей чи фінансуванні тероризму, вказані нормативні акти не містять.

Не приймаються колегією суддів і посилання представника Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Публічного акціонерного товариства «ВіЕйБі Банк» на норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки позивач звертався до банку із заявою про повернення вкладу і нарахованих процентів 22 серпня 2014 року, а тимчасова адміністрація в ПАТ «ВіЕйБі Банк» була запроваджена лише з 20 березня 2015 року.

Частина 2 ст. 59 ЦПК України передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Ст. 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі вищевикладеного, судова колегія приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ВіЕйБі Банк», в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Славкіної Марини Анатоліївни задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2015 року змінити.

Позов ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «ВіЕйБі Банк» про захист прав споживача та повернення коштів задовольнити частково.

Стягнути з ПАТ «ВіЕйБі Банк» на користь ОСОБА_3 суму заборгованості за договором банківського вкладу у розмірі 7840 доларів США, проценти по вкладу за період з період з 22.07.2013 по 22.08.2014 року у сумі у сумі 806 доларів США, 3 % річних від суми невиконаного зобов'язання за період з 22.08.2014 року по 17.02.2015 року у сумі 127 доларів США 09 центів, що за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення становить 3349,92 грн.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

Стягнути з ПАТ «ВіЕйБі Банк» на користь держави судові витрати у розмірі 2408,95 грн. (дві тисячі чотириста вісім гривень 95 коп.).

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -