ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 2-318/12
Провадження № 2/362/6/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2015 року Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого - судді Корнієнка С.В., при секретарі Дрозденко К.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Васильківського міжрайонного прокурора Київської області, що діє в інтересах держави, в особі Державного підприємства «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики ОСОБА_1 Наук України» до Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області та ОСОБА_2, третя особа Управління Держкомзему у м. Василькові та Васильківському районі Київської області, про скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акту на право власності на землю, визнання права постійного користування на землю,-

В С Т А Н О В И В:

Васильківський міжрайонний прокурор звернувся до суду з позовом про визнання, саме, незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування від 19 листопада 2009 року про передачу відповідачеві у власність спірної земельної ділянки, визнання недійсним державного акту на право власності на неї та права постійного користування позивача на зазначену нерухомість, з зобовязанням останньої передати спірну земельну ділянку позивачеві.

В судовому засіданні прокурор підтримав свої вимоги, посилаючись на те, що позивачеві ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» (надалі - ДП «ДСВ ІФРГ НАН України»), 20 травня 2002 року був виданий Державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 001432-270.

Рішенням господарського суду Київської області від 31 грудня 2008 року був задоволений позов відповідача - Глевахівської селищної ради, щодо припинення ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» права постійного користування земельною ділянкою загальною площею 387,19 га, та її вилучення.

В подальшому відповідач - Глевахівська селищна рада, здійснювала розпорядження вищезазначеними землями державного підприємства передавши її за своїм рішенням, що є предметом оспорювання, № 754-32-У від 19.11.2009 року у власність відповідачу по справі з подальшою видачею державного акту на земельну ділянку.

Разом з цим, рішенням господарського суду Київської області від 21 жовтня 2010 року рішення цього суду від 31 грудня 2008 року було скасовано за нововиявленими обставинами та прийнято нове рішення, за яким в позові Глевахівської селищної ради щодо припинення права користування позивачем спірною земельною ділянкою було відмовлено.

У звязку з наведеним, на думку прокурора, через залишення земельної ділянки, що перебуває у постійному користуванні ДП «ДСВ ІФРГ НАН України», передача спірних земель у власність фізичним особам порушує права державного підприємства.

При цьому прокурор зазначає, що за таких обставин відповідач - Глевахівська селищна рада, прийнявши 19 листопада 2009 року рішення № 754-32-У, в частині надання у власність відповідачу земельної ділянки за рахунок земель, що перебували у постійному користуванні позивача, діяла за відсутності для цього повноважень і з порушенням ч. 3 ст. 5 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності ОСОБА_1 академії наук України, галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу» та положень ч. 5 ст. 116, ч. 9 ст. 149 та ч. 2 ст. 150 ЗК України.

Прокурор вважає, що оскільки ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» має держаний акт на право постійного користування землею з встановленням відповідних її меж, то рішення Глевахівської селищної ради від 19.11.2009 року № 754-32-У, яким здійснено її перерозподіл, а тому, на підставі ст. 152 ЗК України, підлягає визнанню незаконним та скасуванню, з визнанням недійсним відповідного державного акту на земельну ділянку відповідача, з визнанням права постійного користування на земельну ділянку за заявником та її витребування у відповідачів.

Представник відповідача в судовому засіданні вимоги позову не визнав, просив відмовити в його задоволенні через відсутність правових підстав, а саме, через недоведеність прокурором та представником державного підприємства накладення меж його земельної ділянки на межі земельної ділянки позивача. Він також звернув увагу на сумнівність наданих прокурором доказів, у відповідності до положень ст.185 ЦПК України, саме щодо посилання прокурора на відповідний лист третьої особи від 17.10.2011 року, технічну документацію на виготовлення державного акту на право постійного користування на земельну ділянку позивача та встановлення її меж в натурі, що обґрунтування перекриття її меж на території Глевахівської селищної ради. Крім того, він просив суд застосувати наслідки положень ст.146 ЦПК України, а саме щодо відсутності накладення земельної ділянки відповідача на земельну ділянку позивача.

Представник відповідача - Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області та третьої особи - Управління Держземагенства у Васильківському районі Київської області, в судове засідання не зявилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи судом повідомлялися належним чином. Про причини своєї неявки до суду не повідомили, заяв про відкладення слухання справи її розгляд за їх відсутності до суду не надсилали.

Суд, заслухавши прокурора, представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 15, ч. 2 ст. 16 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Положеннями ч.4 ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно із положеннями ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57, 60 ЦПК України.

Відповідно до положень ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Як вбачається з положень ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, за положеннями ч. 4 ст. 60 ЦПК України, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, положеннями ст. 143 ЦПК України передбачено, що для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається з положень ч.1 ст.146 ЦПК України, у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Відповідно до ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, п. 1 ст. 17 Закону України «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом.

Згідно з положеннями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі Спорронг і Льоннрот проти Швеції від 23 вересня 1982 року, Новоселецький проти України від 11 березня 2003 року, Федоренко проти України від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах Хендісайд проти Сполученого Королівства від 7 грудня 1976 року, Джеймс та інші проти Сполученого Королівства від 21 січня 1986 року).

Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обовязок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

Зазначені права гарантовані ст.41 Конституції України.

Згідно з положеннями ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

За положеннями ст. 55 Закону України «Про землеустрій», встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів, які є складовою технічної документації із землеустрою.

Відповідно до п. 1.4 Порядку присвоєння кадастрових номерів земельним ділянкам для ведення Державного реєстру земель, затверджених вказівкою Держкомзему України від 20.03.2002 року №12 (на момент присвоєння ділянкам кадастрових номерів), кадастровий номер земельної ділянки - це унікальний на території України код, який присвоюється кожній земельній ділянці з метою її ідентифікації і залишається незмінним протягом усього часу фізичного та юридичного існування земельної ділянки як єдиного цілого.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 24 ЗК України, державним і комунальним сільськогосподарським підприємствам, установам та організаціям надаються земельні ділянки із земель державної і комунальної власності у постійне користування для науково-дослідних, навчальних цілей та ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Зі змісту положень ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

Відповідно до положень ст. 92 ЗК України, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Положеннями ч.1 ст. 116 ЗК України, в редакції яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 116 ЗК України. надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Як вбачається з положень ч. 1 та 2 ст. 118 ЗК України, в редакції яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації (ч. 1 ст. 125 ЗК України).

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 126 ЗК України, в редакції яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до положень ч. 9 ст. 149 ЗК України, земельні ділянки - рілля державної власності, що перебувають у постійному користуванні можуть вилучатися лише Кабінетом Міністрів України.

До того ж, відповідно до положень ч. 1 ст. 150 ЗК України, землі дослідних полів науково-дослідних установ і навчальних закладів відносяться до особливо цінних земель. Вилучення особливо цінних земель для несільськогосподарських потреб не допускається, за винятком випадків, визначених ч. 2 ст. 150 ЗК України.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 150 ЗК України, земельні ділянки особливо цінних земель, що перебувають у державній або комунальній власності, можуть вилучатися за постановою Кабінету Міністрів України або за рішенням відповідної місцевої ради, якщо питання про вилучення (викуп) земельної ділянки погоджується Верховною ОСОБА_3 України.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 5 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності ОСОБА_1 академії наук України, галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу», вилучення земельних ділянок ОСОБА_1 академії наук України та галузевих академій наук може здійснюватися лише за згодою Президії ОСОБА_1 академії наук України та президій галузевих академій наук відповідно до Земельного кодексу України.

Судом встановлено, що 20 травня 2002 року позивачу - Дослідному сільськогосподарському виробництву Інституту фізіології рослин і генетики НАН України видано державний акт на право постійного користування землею з правом користування 971,2 га землі, який зареєстровано за № 102.

Рішенням Господарського суду Київської області від 31 грудня 2008 року, залишеним без змін постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 30 квітня 2009 року, у Державного підприємства «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» вилучено 387,19 га землі, які передано до земель запасу Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області.

Рішенням Господарського суду Київської області від 21 квітня 2010 року, залишеним без змін постановами Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 02 липня 2010 року та Вищого Господарського суду України від 23 червня 2011 року, рішення Господарського суду Київської області від 31 грудня 2008 року скасовано за нововиявленими обставинами (т.1 а.с. 18-19, 20-22, 23-25).

На підставі рішення № 754-32-У Глевахівської селищної ради від 19 листопада 2009 року відповідачу передана у власність земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку в смт. Глеваха по пров. Миру, 55 «а».

При цьому суд звертає увагу, що розподіл земельної ділянки відповідачеві відбувся саме у період чинності судового рішення від 31 грудня 2008 року.

Право власності відповідача на спірну земельну ділянку кадастровий № :02:004:0060, підтверджується відповідним державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 849461 від 25 червня 2010 року (т.3 а.с.32).

При цьому суд звертає увагу, що до матеріалів позову прокурором на обґрунтування своїх позовних вимог надана копія зворотної сторони вищезазначеного державного акту, але з відображенням конфігурації іншої земельної ділянки, яка не належить відповідачеві, площею 1,7900 га та кадастровим № 0:03:008:0081 (т.1 а.с.13).

Відповідно до листа Управління Держкомзему у Васильківському районі № 998/02-1 від 8 квітня 2011 року, Глевахівська селищна рада була повідомлена, що в автоматизованій системі координат ведення державного земельного кадастру у Васильківському районі даних стосовно користувача ДП "Дослідному сільськогосподарському виробництву Інституту фізіології рослин і генетики НАН України" не значиться (т.3 а.с.61).

У відповідності до листів Управління Держкомзему у Васильківському районі від 3 серпня, 27 та 29 грудня 2011 року, в базі АСК відсутні відомості, на підставі яких можна визначити факт накладання на земельні ділянки інших землекористувачів (власників земельних ділянок), користування якими підтверджується державним актом на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 001432-270. При цьому, технічна документація по складанню державного акту на право постійного користування землею, виданого Дослідному сільськогосподарському виробництву Інституту фізіології рослин і генетики НАН України, не містить відомості обробки теодолітного ходу та вирахування координат поворотних точок меж земельної ділянки, користування якою посвідчується зазначеним державним актом. У зв'язку із цим, в базі АСК управління відомості про координати поворотних точок земельних ділянок Дослідного сільськогосподарського виробництва Інституту фізіології рослин і генетики НАН України відсутні і не були внесені (т.2 а.с.93, 99).

Як вбачається з листів Управління Держкомзему у Васильківському районі № 392/02-1від 3.02.2012 року та № 1799-02-1 від 30.05.2011 року, землі відповідно до державного акту на право постійного користування державного підприємства позивача не були переоформлені згідно чинного законодавства та не внесені до автоматизованої системи координат державного земельного кадастру Управління Держкозмезу у Васильківському районі. Відповідно до листа ОСОБА_1 наук України № л-31-ОЗСО/421 від 12.-03.2010 року надано згоду на відмову від частини земель державного підприємства позивача, та переведення даних земель запасу Глевахівської селищної ради (т.3 а.с. 62, 68-69).

Відповідно до листа Державного підприємства «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» від 19 серпня та 13 грудня 2011 року, координати зовнішніх меж земельних ділянок державного підприємства, по яких були складені каталоги координат, визначені не по польовим вимірам, а за допомогою дигитайзера. і визначені за його допомогою координати поворотних точок земельних ділянок не можуть бути внесені до Автоматизованої системи координат Державного земельного кадастру, оскільки вони визначені в умовній, а не в державній системі координат 1963 року (т.2.а.с.35, 36).

У випадку, якщо межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) не визначені, а межові знаки відсутні, внесення координат поворотних точок земельних ділянок, визначених за допомогою дигитайзера, до Автоматизованої системи координат Державного земельного кадастру здійснюється, згідно п. 2.1 «Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками», на підставі розробленої та затвердженої, відповідно до статті 186 ЗК України, технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Зазначена технічна документація ні прокурором, ні Державним підприємством «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту Фізіології рослин і генетики НАН України» суду, згідно положень ст. 60 ЦПК України, не надана.

Як вбачається з листа Державного агентства з питань науки, інновацій та інформатизації України № 1/22-3-12 від 28.002.2012 року та № 1/22-3-17 від 6.03.2012 року, державне підприємство не внесено до Державного реєстру наукових установ, яким надається підтримка держави.

Відповідно до технічної документації виготовленої в 2000 році по складанню державного акту на право постійного користування землею Дослідному сільськогосподарському виробництву Інституту фізіології рослин і генетики НАН України, межі земельних ділянок виділених в натурі (на місцевості) Державному підприємству «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» на території Глевахівської селищної ради, загальний розмір землекористування в 971,2 га, складається із 15 земельних ділянок, відповідно, площею, 112,6425 га, 27,7800 га, 99,4448 га, 121,0654 га, 52,1497 га, 83,2314 га, 313,0560 га, 30,4900 га, 70,3258 га, 37,2293 га, 6,2212 га, 0,9094 га, 0,3405 га, 0,4041 га, 16,0301 га, що межують із землями Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області, Путрівської сільської ради Васильківського району Київської області, Калинівської селищної ради Васильківського району Київської області, Васильківської міської ради Київської області, Малютинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, власними земельними ділянками та землями загального користування.

Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема ст.ст. 116, 118 ЗК України.

Під час розгляду справи суд також звертає увагу на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 березня 2013 саме з аналогічного земельного спору, щодо не сприяння судом зясуванню обставин цієї справи щодо призначення у справі експертизи для вирішення спірних питань.

При цьому, ухвала Васильківського міськрайонного суду від 12 лютого 2014 року, саме, за клопотанням прокурора, про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи залишена експертною установою без виконання через не здійснення прокурором та позивачем - державним підприємством, відповідної оплати (повідомлення № 6072/6073/15-41 від 12.06.2015 року).

У звязку з наведеним, суд, у відповідності до положень ст.146 ЦПК України, вважає за можливе встановити факт ухилення позивача від участі в експертизі, без чого проведення експертизи неможливо.

Таким чином, суд не має підстав для задоволення позову, в частині визнання незаконним і скасування рішення Глевахівської селищної ради від 19 листопада 2009 року № 754-32-У щодо передачі відповідачу у власність земельної ділянки, а відповідно, враховуючи постанову Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-92цс13; від 23 жовтня 2013 року у справі № 6-93цс13, і визнання недійсним державного акту на право власності на спірну земельну ділянку та скасування його державної реєстрації через не доведеність прокурором та позивачем обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог.

Приймаючи судове рішення суд враховує існуючу правову позицію з цього питання Апеляційного суду Київської області по справам № 2-320/12 (провадження № 22-ц/780/5916/14 доповідач у 2-ої інстанції ОСОБА_4С.), № 22ц-5948/2011 (доповідач у 2-ої інстанції ОСОБА_3В.)

При цьому, на думку суду, позовні вимоги прокурора в інтересах державного підприємства про визнання саме незаконним рішення органу місцевого самоврядування заявлені не у спосіб, визначений положеннями ст.152 ЗК України.

Суд також вважає безпідставним посилання позивача на положення ч. 3 ст. 5 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності ОСОБА_1 академії наук України, галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу», оскільки державне підприємство позивач не внесений до відповідного Державного реєстру наукових установ, яким надається підтримка держави.

На підставі наведеного та керуючись, ст.ст. 1, 3, 10, 16, 58 - 61, 74, 88, 208, 209, 212- 215, 218, 223, 294 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволені позову Васильківського міжрайонного прокурора Київської області, що діє в інтересах держави, в особі Державного підприємства «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики ОСОБА_1 Наук України» відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги або по закінченню апеляційного провадження.

Рішення може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області через Васильківський міськрайонний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Корнієнко С.В.