Справа № 2/303/2439/15
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20 жовтня 2015 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в особі: головуючого судді Морозової Н. Л.

секретар судового засідання Ільчак Р. М.

за участю: позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Мукачеві цивільну справу за позовом представника позивача ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: орган опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської Ради Закарпатської області про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України та надання дозволу на оформлення проїзних документів для тимчасового виїзду дитини за кордон без згоди батька дитини,

в с т а н о в и в:

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_2 від імені та в інтересах позивача, 20.07.2015 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини ОСОБА_4, 02.07.2007 р. н. за межі України та надання дозволу на оформлення проїзних документів для тимчасового виїзду дитини ОСОБА_4, 02.07.2007 р. н. за кордон без згоди батька дитини, тобто ОСОБА_3.

В обґрунтування вимог представник позивача вказує, що у позивачки з відповідачем є донька ОСОБА_4, 02.07.2007 р. н.. Після розірвання з відповідачем шлюбу 13.04.2010 р. донька проживає з матірю ОСОБА_1. Позивач- мати дитини має можливість та намір їздити з донькою за кордон у різні країни світу. Ці поїздки будуть мати для розвитку дитини неабияке значення, відпочити на морі та пройти обстеження в закордонних лікарів. Відповідач, як батько дитини не дає добровільно згоди на тимчасовий виїзд дитини за межі України та дозволу на оформлення проїзних документів для тимчасового виїзду дитини за кордон, не аргументуючи свою відмову. Представник позивача просить суд винести рішення яким: 1) надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України в країни Європейської співдружності, Болгарію, Грецію, Ізраїль, Туреччину, Єгипет, ОСОБА_5, Сполучені Штати Америки, Азію та інші країни неповнолітній доньці ОСОБА_4, 02.07.2007 р. н. у супроводі матері ОСОБА_1, 04.07.1979 р. н., без згоди та супроводу батька дитини ОСОБА_3 до досягнення дитиною повноліття; 2) надати дозвіл на оформлення проїзних документів для тимчасового виїзду дитини ОСОБА_4, 02.07.2007 р. н. без згоди батька дитини ОСОБА_3 т. ч. паспорта громадянина України для виїзду за кордон, Шенгенської візи та інших видів віз.

Позивачка, її представник просять позов задоволити. Суду позивачка пояснила, що батько дитини не цікавиться дитиною, не реагує на її прохання та на прохання доньки дати згоду на виїзд за кордон, що вказує на те, що він не має наміру в добровільному порядку таку надавати. Позивач подала суду лист від 15.10.2015 року з медичного центру імені Рябина, Ізраїль про те, що її та дитину ОСОБА_4 запрошують для проведення консультацій з офтальмологом. Разом з тим, позивач не змогла дати обґрунтовану відповідь, коли, в який період часу, на який термін планує поїзду з дитиною до Ізраїлю з метою медичного обстеження?, не надала жодних медичних документів, які б підтверджували рекомендації лікарів України для обстеження в офтальмолога за кордоном, необхідність чи невідкладність такої поїздки до Ізраїлю. При цьому, позивач звернула увагу на те, що прикордонна служба вимагає, щоб у дозволі на виїзд дитини за кордон у супроводі одного з батьків, було чітко зазначено: країну та ціль поїздки, приблизний термін перебування у вказаній країні. Посилається на те, що безпідставна відмова батька дитини у наданні своєї згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон у супроводі матері, не відповідає інтересам малолітньої дитини. Щодо надання дозволу на оформлення проїзних документів дитини для тимчасового виїзду за кордон без згоди батька дитини, позивач послалася на те, що у звязку зі змінами з 1 квітня 2015 року ДМС перейшла на виготовлення закордонних паспортів для дітей, а тому вона не може перетинати кордон разом з дитиною, по фото дитини в її закордонному паспорті, а батько дитини не дає такого дозволу добровільно. Позивач повідомила, що їздила з дитиною за кордон всього два рази в 2011 році та 2014 році.

Відповідач, в судовому засіданні заперечив проти вимоги позову про надання згоди на тимчасовий виїзд дитини ОСОБА_4, 02.07.2007 р. н. за межі України ОСОБА_5, Сполучені Штати Америки, Азію та інші країни. Посилаючись на те, що він на прохання позивачки неодноразово давав дозволи на виїзд дитини за кордон у супроводі матері, а саме: 14.07.2011 року у країни Шенганської зони та інші країни Європи у період з липня 2011 року по липень 2014 року, а 14.04.2014 року дав дозвіл на виїзд дитини за кордон України до країн Шенгенської зони, інших країн світу, в т. числі Угорщини, Туреччини, Єгипту у період з 30 квітня 2014 року по 30 квітня 2017 року. Таким чином на теперішній час діє дозвіл від 30.04.2014 року на виїзд дитини в супроводі матері за кордон України до 30.04.2017 року. Зазначає, що позивач не зверталася до нього щодо надання дозволу для поїздки з дитиною до Ізраїлю для медичного обстеження. Крім того, не бачить потреби давати дозвіл на тимчасовий виїзд його малолітньої дитини до країн, які у вимозі зазначає позивач, оскільки у дозволі, що діє на теперішній час зазначено велика кількість країн світу, які його дитина може відвідати для загального розвитку та відпочинку в т. ч. медичного обстеження. Однак, у випадку нагальної потреби, він дав би свою згоду, якщо це відповідало б інтересам дитини, - для лікування, навчання чи інших потреб дитини. В частині щодо надання згоди на виготовлення закордонного паспорту дитини, він позов не визнає по тій причині, що позивач жодного разу не зверталася до нього з такого питання, а якби зверталася то він безумовно дав би згоду на виготовлення дитині закордонного паспорта, при неможливості перетину кордону з вклеєною фотокарткою дитини у паспорті матері. Вважає вимоги позову необґрунтованими та надуманими з метою, вивезти дитину за кордон та обмежити його у спілкуванні з дитиною. Позивач без його відому, змінила місце проживання та навчання дитини та вивезла доньку до м. Києва. Є наявне рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради, яким йому визначено час побачень з донькою, оскільки бувша дружина не сприяла можливості його побачень з донькою, після їх розлучення у 2010 році. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник третьої особи по справі в судове засідання не зявився, під час розгляду справи, представник органу опіки та піклування висловила свою позицію щодо вимог позову, в якій зазначила, що орган опіки та піклування «не бачить нічого поганого в тому, щоб дитина подорожувала та побачила світ.

Заслухавши пояснення позивачки, її представника, відповідача, вивчивши матеріали справи, суд встановив наступне:

ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі який розірвано в судовому порядку 13.04.2010 р. За час шлюбу у сторін народилася дитина ОСОБА_4, 02.07.2007 р. н., яка проживає з позивачкою, перебуває на її утриманні. Зазначені обставини підтверджуються копією свідоцтва про розірвання шлюбу, про народження дитини, довідкою ТОВ «І. ОСОБА_6 Плюс» (а.с. 3-11).

Позивач та її представник в судовому засіданні обґрунтовуючи свої позовні вимоги на надання батьком згоди на тимчасовий виїзд доньки за межі України (в країни зазначені позивачем), детально зупинилася на отриманні дозволу батька дитини на тимчасовий виїзд з метою відвідування «священних місць», оздоровлення дитини, тільки до країни Ізраїль, надавши суду лист медичного центру імені Рябина.

Згідно вказаного листа, - позивачку та її доньку ОСОБА_4 запрошено до одного з медичних центрів Ізраїлю для проведення консультацій з дитячим офтальмологом, лист датовано 15 жовтня 2015 року, тобто після того, як позивач звернулася з позовом до відповідача.

Однак, ні з листа медичного центру імені Рябина, ні з пояснень матері не вбачається, з приводу якого діагнозу дитини мають проводити консультації, за чиїм направленням та у який період та термін, що позбавляє суд можливості дійти переконливого висновку про відповідність такої поїздки інтересам дитини та чи є безпідставними підозри батька дитини, - що це спроба матері у такий спосіб вивезти дитину за кордон з метою позбавлення його можливості спілкування з донькою та участі в подальшому житті дитини.

Згідно до частини 3 статті 313 (Право на свободу пересування) Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-IV в первинній та єдиній редакції на даний час (надалі - «ЦК») вбачається: «Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними».

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-XII в первинній та єдиній редакції на даний час (надалі - «Закон») вбачається: «За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду».

Згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 в редакції станом на 16.10.2014 року (надалі - «Правила») вбачається: «виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску».

В той же час, згідно до змісту цих спеціальних норм ЦК та Закону передбачається, що дитина має «право на виїзд» при наявності дозволу на виїзд одного з батьків. Тобто ці норми не передбачають ніякі обмеження ні у часі (періоді) ні у кількості країн. Поряд з цим, в пункті 4 Правил мова вже йде про конкретну державу прямування в однині та конкретний період часу перебування у цій державі, тобто разову поїздку.

Суд критично оцінює твердження позивача та її представника про те, що відповідач батько дитини не дає своєї згоди на виїзд доньки за межі України в супроводі матері, оскільки в матеріалах справи наявні дві нотаріально засвідчені згоди батька дитини, а саме: 14.07.2011 року у країни Шенганської зони та інші країни Європи у період з липня 2011 року по липень 2014 року, а 14.04.2014 року дав дозвіл на виїзд дитини за кордон України до країн Шенгенської зони, інших країн світу, в т. числі Угорщини, Туреччини, Єгипту у період з 30 квітня 2014 року по 30 квітня 2017 року.

Як встановлено в судовому засіданні шляхом опитування сторін, мати дитини всього два рази їздила з дитиною за межі України для відпочинку, маючи необхідні згоди батька дитини. До батька дитини з приводу надання його згоди на виїзд дитини до Ізраїлю у звязку з необхідністю медичного обстеження не зверталася, як і не зверталася з прохання дати згоду на виготовлення дитині закордонного паспорту. Батько дитини, вбачає у таких діях позивачки, спроби обмежити чи позбавити його права спілкування з дитиною, оскільки завжди на прохання матері дитини давав свою згоду для виїзду дитини за кордон в супроводі матері, така згода діє станом до 30 квітня 2017 року.

У матеріалах справи наявне Рішення виконавчого комітету Мукачівської міської Ради № 39 від 22.02.2011 року «Про способи участі батьків у вихованні дітей», пунктом 2 якого, - встановлено ОСОБА_3 порядок побачень з донькою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, першої та третьої суботи, другої та четвертої неділі кожного місяця з 10 до 17 години (а.с11), що опосередковано підтверджує твердження відповідача, що мати дитини ОСОБА_1 не забезпечує безперешкодне побачення доньки з батьком у добровільному порядку. Крім того, зі слів позивачки, - вона переїхала з донькою на проживання до м. Києва, що у свою чергу утруднює спілкування дитини з батьком у відповідності до Рішення виконавчого комітету Мукачівської міської Ради № 39 від 22.02.2011 року .

Відповідно до ч. 7 ст. 6 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 27 Європейської Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р., ратифікованої 27.02.1991 р., за якою, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно ст. 150 та ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати її до самостійного життя, поважати дитину, і здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Відповідно до ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України, за якою батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_3, який є батьком малолітньої ОСОБА_4, 02.07.2007 р. н. дав нотаріально засвідчену свою згоду на виготовлення віз та виїзд дитини за межі України до країн Шенгенської зони, інших країн світу, в т. числі Угорщини, Туреччини, Єгипту у період з 30 квітня 2014 року по 30 квітня 2017 року.

Відповідно до Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», - документом, що дає право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчує особу громадянина України під час перебування за її межами, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон або проїзний документ дитини.

З 01 квітня 2015 року постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 682 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 07 травня 2014 року № 152 та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету міністрів України» передбачено, що проїзні документи дитини для виїзду за кордон з 01 квітня 2015 компетентними органами видаватися не будуть. Замість них передбачена видача проїзного документа для дитини одного зразка з дорослими, тобто паспорта для виїзду дитини за кордон.

Таким чином, Державна міграційна служба України з 1 квітня 2015 року припиняє виготовлення проїзних документів дитини для виїзду за кордон. Також припинять вписувати дітей в закордонні паспорти батьків. Тобто, тепер для подорожі за кордон з дитиною, або ж коли дитина подорожує сама, скажімо в складі якоїсь групи, дитині необхідно буде мати повноцінний закордонний паспорт.

Однак, якщо дитина має дійсний проїзний документ дитини, або є вписана у паспорт батьків, то він без проблем можете ними користуватися для перетину кордону до моменту закінчення терміну дії документу, але не довше ніж три роки, починаючи від 1 квітня 2015 р. ОСОБА_2 звернути увагу на те, що оформляти паспорта для виїзду дитини за кордон повинні лише діти, які не отримали документів для поїздок за кордон до 01 квітня 2015 року, оскільки документи для виїзду дитини за кордон, які були видані до 01 квітня 2015 року, не припиняють автоматично свою дію, такі документи будуть дійсні ще протягом трьох років з моменту їх видачі або досягнення дитиною 18-річного віку, або ж до закінчення терміну їх дії, який вказаний в самому документі. З паспортами батьків, де внесено дані про дітей, можна перетинати кордон України так само, як і з закордонними паспортами дітей та дитячими проїзними документами. Із такими паспортами можна подорожувати з дітьми до закінчення терміну дії документа чи досягнення дитиною 18 річного віку. Усі три документи є чинні для перетину кордону України з дітьми.

Відповідно до ч.2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон.. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Позивачем та її представником в судовому засіданні не доведено, що поїздка дитини за кордон зокрема до Ізраїлю, здійснюється в інтересах дитини - з метою оздоровлення дитини. Такими доводами можуть бути: - довідка із лікувального закладу, що дитина перебуває на обліку у лікарів конкретного лікувального закладу, постійно хворіє і потребує обстеження чи оздоровлення (наприклад, довідка дитячого офтальмолога), - довідка із лікувального закладу, що дитина потребує відновного лікування за кордоном.

Беручи до уваги те, що відповідач дав згоду на виготовлення візи та на виїзд за межі України до країн Шенгенської зони, інших країн світу, в т. числі Угорщини, Туреччини, Єгипту у період з 30 квітня 2014 року по 30 квітня 2017 року, його доньки ОСОБА_4 у супроводі матері ОСОБА_1, а позивач не надала суду достатніх та обґрунтованих доказів щодо необхідності отримання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України, зокрема до Ізраїлю в інтересах дитини, без згоди батька до досягнення дитиною повноліття та на оформлення проїзних документів на тимчасовий виїзд їх доньки ОСОБА_4 в т.ч. паспортра громадянина України для виїзду за кордон, Шенгенської візи та інших видів віз, без згоди батька, - на думку суду, відсутні обєктивні підстави для задоволення позову.

Суд констатує, що вимога позову про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України, в частині «… без згоди батька до досягнення дитиною повноліття.», не ґрунтується на положеннях підпункту 1) пункту 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (із змінами).

Судом не встановлено істотних обставин, які б вказували на зловживанням батьком своїми правами у відношенні малолітньої доньки.

Відмовляючи у позові суд, виходив з того, що судом не встановлено, а позивачем не доведено факти ухилення відповідача від надання згоди, як і не встановлено факту звернення позивачки до батька дитини з проханням про надання згоди на виїзд дитини чи виготовлення закордонного паспорту для дитини, що є важливішими обставинами, які повинен довести саме Позивач для правильного застосування зазначених вище норм матеріального права. Відсутність доказів ухилення є самостійною підставою для відмови у позові.

Керуючись ст.ст. 213-215,218 ЦПК України , ст.ст. 154, 155, 171 СК України , ст..ст. 2, 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", постанова КМУ від 7 травня 2014 №152, суд

р і ш и в:

Відмовити у задоволенні позову представника позивача ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: орган опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської Ради Закарпатської області про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України та надання дозволу на оформлення проїзних документів для тимчасового виїзду дитини за кордон без згоди батька дитини.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Закарпатської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий Морозова Н. Л.