УХВАЛА

іменем україни

16 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Лозянської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області про визнання рішення сільської ради недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 18 вересня

2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що вона з 25 січня 1957 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. До складу спадщини, яку вона прийняла після смерті чоловіка як спадкоємець першої черги за законом у порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, постійно проживаючи зі спадкодавцем, входить спірна земельна ділянка площею 0,1596 га, розташована в урочищі «Чертіж» в с. Лозянське Міжгірського району Закарпатської області. Лозянська сільська рада Міжгірського району Закарпатської області (далі - Лозянська сільська рада) 23 лютого 2015 року прийняла рішення, яким визнала дорогою загального користування шириною 3 м під'їзну дорогу до земельної ділянки урочища «Чертіж» з верхньої частини належної їй у порядку спадкування за законом спірної земельної ділянки, тоді як відповідно до вимог чинного законодавства відповідач не має права розпоряджатися земельними ділянками, що перебувають у приватній власності.

Ураховуючи наведене, позивачка просила зупинити рішення сільської ради від 2 лютого 2015 року № 19 на підставі ст. 144 Конституції України та визнати це рішення недійсним.

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 29 червня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано рішення Лозянської сільської ради Закарпатської області від 23 лютого 2015 року № 19 «Про дорогу загального користування».

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 18 вересня 2015 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не доведено, що спірна земельна ділянка, через яку вирішено виділити дорогу, не є об'єктом права приватної власності позивачки та спадкоємців померлого ОСОБА_4 Крім того, зазначену земельну ділянку у встановленому законом порядку не передано у комунальну власність.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що позивачка не набула у встановленому законом порядку право власності на спірну земельну ділянку, тому обраний нею спосіб захисту порушеного права є неналежним.

При цьому апеляційний суд зазначив, що позивачка на час прийняття сільською радою рішення не отримала свідоцтво про право на спадщину на цю земельну ділянку, не оформила й не зареєструвала своє право на це нерухоме майно.

Проте повністю погодитись з такими висновками апеляційного суду не можна.

Судами встановлено, що з 25 січня 1957 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі.

18 червня 2003 року ОСОБА_4 на підставі рішення Лозянської сільської ради від 29 грудня 2002 року було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,6049 га, цільове призначення якої - для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства, розташованої на території цієї сільської ради. Надана ОСОБА_4 земельна ділянка фактично складається з семи земельних ділянок у різних урочищах, при цьому в урочищі «Чертіж» розташована одна з них, а саме земельна ділянка площею 0,1596 га, яка межує із землями загального користування та землями ОСОБА_5 й ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. На момент його смерті у будинку АДРЕСА_1 були зареєстровані та проживали дружина померлого ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9

У ч. 1 ст. 1261 ЦК України зазначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, хто його пережив, та батьки.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно з ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Апеляційний суд на вказане уваги не звернув, не врахував, що позивачка є єдиним спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_4, яка проживала зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняла спадщину у порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, а протягом строку встановленого ст. 1270 цього Кодексу не заявила відмову від неї.

Отже, висновки апеляційного суду про те, що позивачка не має права на звернення до суду з указаним позовом, оскільки вона не є власником спірної земельної ділянки, а, відтак, є неналежним позивачем у справі, є передчасними.

Крім того, апеляційний суд виходив з того, що позивачка відповідно до вимог ст. 1299 ЦК України була зобов'язана здійснити державну реєстрацію спірної земельної ділянки, проте вона таких дій не вчинила, тому у неї відсутні підстави порушувати питання про захист права, яке не виникло.

При цьому апеляційний суд вважав, що виключення с. 1299 ЦК України Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку із запровадженням державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що набрав чинності 4 серпня 2013 року не усунуло обов'язку реєстрації права на спадщину щодо нерухомого майна та не змінило правила стосовно моменту виникнення права власності на нерухоме майно.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 2 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Таким чином, оскільки на час ухвалення рішення суду положення ст. 1299 ЦК України були виключені з цього Кодексу, тому вони не могли бути застосовані судом.

Разом з тим, виходячи зі змісту книги 6 ЦК України спадкоємці до оформлення і відповідної реєстрації своїх прав власності на спадкове майно мають право володіння та право користування спадковим майном, тобто ті речові права, які підлягають захистові відповідно до положень гл. 29 ЦК України, в тому числі і шляхом визнання рішення органу місцевого самоврядування незаконним та його скасування.

Згідно ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень гл. 29 цього Кодексу.

Ураховуючи наведене, висновок суду про те, що позивачка не може звертатися до суду із вимогою про захист права власності на спірну земельну ділянку, оскільки таке майно не зареєстроване за нею у органах технічної інвентаризації, не відповідає вимогам закону.

Також апеляційний суд не врахував, що згідно оскарженого рішення сільради зазначена в ньому дорога загального користування шириною 3 м визначена по всій довжині в 57 м. спірної земельної ділянки по її межі Б-В, тобто верхньої частини спірної земельної ділянки, не звернув увагу на те, що з вказаної частини спірна земельна ділянка межує із земельною ділянкою ОСОБА_5, не з'ясував, чи між цими земельними ділянками існує місце для дороги загального користування шириною 3 м.

Відповідно до акту Лозянської сільської ради від 10 жовтня 2014 року жительки АДРЕСА_1, ОСОБА_3 і ОСОБА_10 самовільно скопали під'їзну дорогу шириною 3 м до земельної ділянки ОСОБА_6; обміром земельної ділянки, що належала ОСОБА_4, встановлено, що її площа з 0,1596 га збільшилася до 0,1896 га внаслідок самовільного захоплення землі за рахунок під'їзної дороги з верхньої частини вказаної земельної ділянки.

Тобто, Лозянська сільська рада визнавши, що ОСОБА_3 захопила частину земельної ділянки за рахунок під'їзної дороги, при цьому не зазначила, за рахунок яких земель збільшено земельну ділянку та власника захопленої ділянки.

При цьому рішенням Лозянської сільської ради від 23 лютого 2015 року № 19 визнано дорогою загального користування шириною 3 м під'їзну дорогу до земельної ділянки урочища «Чертіж» з верхньої частини земельної ділянки ОСОБА_3, жительки АДРЕСА_1.

Апеляційний суд поклавши ці обставини в основу рішення, не звернув увагу на суперечливість висновків Лозянської сільської ради, яка у своєму акті зазначила, що ОСОБА_3 захопила частину земельної ділянки та при цьому визнала дорогою загального користування під'їзну дорогу з верхньої частини земельної ділянки ОСОБА_3, жительки АДРЕСА_1.

Відповідно до п. «г» ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;

Згідно з ч. 1 ст. 154 ЗК України органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатись у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обов'язки чи обмеження.

У ч. 1 ст. 155 ЗК України зазначено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до п. 12 Перехідних положень ЗК України до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність та земель, зазначених в абзаці другому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

За змістом ст. ст. 173, 174 ЗК України межа району, села, селища, міста, району у місті - це умовна замкнена лінія на поверхні землі, що відокремлює територію району, села, селища, міста, району у місті від інших територій. Рішення про встановлення і зміну меж районів і міст приймається Верховною Радою України за поданням Верховної Ради Автономної Республіки Крим, обласних, Київської чи Севастопольської міських рад. Рішення про встановлення і зміну меж районів у містах приймається міською радою за поданням відповідних районних у містах рад.

Апеляційний суд зазначене не врахував, не дав оцінку тому, чи передавалась частина спірної земельної ділянки, через яку прокладено дорогу, до земель комунальної власності, чи мала право сільрада розпоряджатися цієї земельною ділянкою.

Крім того, апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_3 не прийняла у встановленому законом порядку спадщину, оскільки відсутні відомості про те, що ОСОБА_4 складався заповіт, укладався спадковий договір, а також про те, що заводилась спадкова справа та видавалось свідоцтво по право на спадщину, та послався на витяг зі Спадкового реєстру від 12 травня 2015 року. При цьому апеляційний суд не перевірив доводи позивачки про прийняття нею спадщини у порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України шляхом постійного проживання зі своїм чоловіком (спадкодавцем) на час відкриття спадщини та не дав оцінку доказам, поданим позивачкою на підтвердження цих обставин.

Отже, висновки апеляційного суду про те, що позивачка не вчинила необхідних дій для прийняття спадщини, ґрунтуються на припущеннях, що заборонено законом (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 18 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик