Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №327/306/14-ц Головуючий у 1-й інстанції Кущ Т.М.
Провадження№22-ц/778/1374/15р Суддя-доповідач Спас О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Спас О.В.,

суддів: Полякова О.З.,

Кочеткової І.В.,

при секретарі Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на заочне рішення Розівського районного суду Запорізької області від 28 жовтня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" про визнання договору недійсним, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок порушення прав споживачів,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" про визнання договору лізінгу недійсним, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок порушення прав споживачів.

В позові зазначала, що договір лізінгу з додатками до нього с нікчемним, оскільки за договором придбавався трактор МТЗ-892, у зв'язку з чим договір повинен був нотаріально посвідченим. Проте, всупереч закону договір укладено в простій письмовій формі. Також за умовами договору товариство залучає 50% предмету лізингу і це відноситься до фінансових послуг, що можуть здійснюватися лише при наявності відповідної ліцензії, яку відповідач не мав, у зв'язку з чим діяв незаконно, чим, порушено її право споживача. ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" приховуючи інформацію про відсутність ліцензії та відсутність умов для укладення договору проявив нечесну підприємницьку діяльність та ввів її в оману, оскільки при наявності достовірної інформації ОСОБА_3 не уклала би договір.

Просила суд визнати договір №009732 від 11 березня 2014 року укладений між нею та ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" недійсним, стягнути на її користь з ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" 17 500 грн., сплачених внаслідок укладення договору і 17 грн. 50 коп. сплачених за послуги банку, а також 5 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Заочним рішенням Розівського районного суду Запорізької області від 28 жовтня 2014 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.

11 березня 2014 року позивач уклала з ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" договір фінансового лізингу № 009732 з трьома додатками до нього, предметом якого є сільськогосподарська техніка - трактор МТЗ 892 вартістю 175000 грн.

Відповідно до пункту 1.3. договору лізингу лізингодавець взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором.

Пунктами 1.7., 1.8. договору лізингу визначено, що предмет договору передається у користування лізингоодержувача протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення даного договору (10% від вартості предмету лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмета лізингу). При цьому, лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж 12 місяців з моменту підписання договору, платежами визначеними в додатку №1 до договору лізингу. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію.

11 березня 2014 року у день укладення договору лізингу, позивач на виконання умов договору лізингу сплатила ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" 17500 грн. як комісію за організацію договору та 17 грн. 50 коп. як комісію за послуги банку. Позивачем не було здійснено будь-яких авансових та інших платежів.

ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" на заяву ОСОБА_3 від 14 березня 2014 року щодо розірвання договору лізингу та повернення сплаченої комісії за організацію договору в розмірі 17500 грн. погодилось на його розірвання у добровільному порядку, з розірванням договору лізингу з дня реєстрації заяви, тобто з 17 березня 2014 року. ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" відмовлено ОСОБА_3 в поверненні сплаченої комісії за організацію договору в розмірі 17500 грн., оскільки це суперечить умовам договору.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що суд першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 212 - 215 ЦПК України належно оцінив надані сторонами докази, виконав вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно з законом, вирішивши питання наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, суті правовідносин, що випливають із встановлених обставин, правильно застосував правові норми до цих правовідносин і дійшов вірного висновку про відмову у позові.

Вирішуючи справу суд правильно застосував норми матеріального права.

Відповідно ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом (ч.3 ст.806 ЦК України).

Частиною 1 статті 6 Закону України "Про фінансовий лізинг"визначено, що договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відповідність форми договору вимогам закону.

В частині підстав позовних вимог про визнання договору лізінгу недійсним у зв'язку із порушенням прав споживача, нечесної підприємницької практики, введення позивача в оману, суд першої інстанції вірно встановив відсутність зазначених позивачем обставин.

Суд правильно зазначив, що відповідно до ст.215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.1-3,5 та ч.6 ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 2 статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Згідно з положеннями ч.1, п.7 ч.3, ч.6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів"забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Укладений сторонами правочин передбачає одержання споживачем необхідного йому товару, визначає умови (схему фінансування тощо), за яких такий товар може бути одержаний (у тому числі закріплює відповідні права та обов'язки сторін), а тому такий правочин не може вважатися таким, що суперечить закону.

Суд взяв до уваги, що позивач не надала належних та допустимих доказів, що відповідач ввів її в оману щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо істотних умов договору, а також що відносно неї була застосована при укладенні договору нечесна підприємницька діяльність.

Правильним є висновок рішення суду про відсутність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди у зв'язку із відсутністю факту спричинення такої шкоди, та у зв'язку з тим, що укладений нею договір лізінгу відповідає закону і не порушує її права.

Доводи апеляційної скарги про неправильність висновків рішення в частині відсутності у ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" права на укладення з позивачем оспореного договору не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг"фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою. Згідно з ч.2 ст.5 Закону виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюються законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг. Можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції, як вказано у ч.4 ст.5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Відповідно до ст.34 цього Закону діяльність, зокрема, з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Надання послуг з фінансового лізингу та порядок, якого необхідно дотримуватись при наданні цієї послуги юридичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, визначено Положенням про надання послуг з фінансового лізингу від 22 січня 2004 року №21.

Відповідно до наведених норм матеріального права та у відповідності з вказаним Положенням ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" взято на облік в Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, як фінансову установу з правом надавати послуги з фінансового лізингу. Надання таких послуг за чинним законодавством не передбачає отримання ліцензії.

Доводи апеляційної скарги про порушення Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки умови договору є несправедливими, не підтверджені під час апеляційного розгляду справи.

Апелянт вказує на несправедливість тих умов договору, що щомісячний платіж перевищує її заробітну плату, що трактор вона отримає лише після сплати 50% його вартості, що 17500грн. є платою за організацію правочину, а не першим внеском, що права та обов'язки сторін договору мають значний дисбаланс, зокрема права лізінгодавця розірвати договір на власний розсуд.

Вказані апелянтом обставини не доводять недійсності договору.

Відповідно до ст. 626 ЦК Українидоговором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК Українивизначено свободу договору, а саме: відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Вказані позивачем умови договору, які вона вважає несправедливими, не мають таких ознак.

Укладення позивачем договору, яким передбачено щомісячний платіж у завеликому для неї розмірі, не доводить його невідповідності закону, а свідчить про безвідповідальне ставлення позивача до укладення договору.

Умова отримання трактору після сплати 50% його вартості, віднесення 17500грн. до комісії, є умовами договору, які не порушують Закон України "Про фінансовий лізінг" та вимоги ст.ст. 806-808 ЦК України.

Право лізінгодавця розірвати договір не є свідченням дисбалансу прав сторін, оскільки згідно п.3.3.7 вказаного договору розірвати договір в односторонньому порядку лізінгодавець має право в разі невиконання лізінгоодержувачем умов договору, що не суперечить ст. 651 ЦК України.

Згідно ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Зазначаючи про несправедливість умов договору під час розгляду справи апеляційним судом апелянт пояснила, що договір вона підписала, не ознайомившись з його умовами, що є її власним недбальством та не тягне визнання договору недійсним.

Доводи апеляційної скарги про порушення форми договору та його недійсність у зв'язку із тим, що він укладений у письмовій формі та не посвідчений нотаріально, не мають свого підтвердження.

Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК Українита ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг"за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК Українипро лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України "Про фінансовий лізинг"(ч. 2 ст. 806 ЦК Українита ч. 1 ст. 2 Закону України "Про фінансовий лізинг").

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - у можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Отже, договір фінансового лізингу поєднує в собі, зокрема, елементи договорів оренди та купівлі-продажу.

Згідно зі статтею 16 Закону України "Про фінансовий лізинг"лізингові платежі можуть включати: суму, що відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого у лізинг майна.

Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Закон не містить вимоги про нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу автотранспортного засобу фізичною особою.

Доводи апеляційної скарги про недійсність договору лізінгу на підставі ч.1 ст. 230 ЦК України, оскільки її обманули при укладенні договору, не мають свого підтвердження.

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

З роз'яснень, викладених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року № 9(далі - постанова) вбачається, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до вимог ст. 57 ЦПК Українидоказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 16 ЦК України, ст.ст. 10та 60 ЦПК Українизвертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту права, яке вважає порушеним та зобов'язаний довести обставини, на які посилається, правову та фактичну підставу своїх вимог. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Жодних доказів того, що оспорюваний договір було укладено внаслідок обману матеріали справи не містять. Не наведено таких доказів і в апеляційній скарзі.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Розівського районного суду Запорізької області від 28 жовтня 2014 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: