Справа №339/121/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2015 року м. Болехів

Болехівський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого - судді Головенко О. С.

секретаря Латик В.Є.

за участю позивача ОСОБА_1, її представника адвоката Журавльової Л.Ю.

відповідача ОСОБА_3, його представника адвоката Шиян Л.І.

третьої особи ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на житло,-

В С Т А Н О В И В :

В липні 2006року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом про визнання її колишнього чоловіка ОСОБА_3 таким, що втратив права на користування житловим приміщенням, оскільки він більше 4років не проживає в квартирі АДРЕСА_1, виїхав за межі України та не дає про себе знати. Вказану квартиру її сім'я отримала згідно рішення Болехівської міської ради від 09.08.1984р. та на підставі ордера, в який, крім неї та відповідача, включені діти: ОСОБА_6 та ОСОБА_3 Факт непроживання відповідача, що підтверджується відповідними актами, створює незручності для позивача, так як вона не має можливості оформити субсидію.

Ухвалою суду до участі в справі залучено Болехівський комбінат комунальних підприємств та ОСОБА_5, ОСОБА_7, як третіх осіб на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог.

01 вересня 2006року по справі винесено заочне рішення ( у відсутності відповідача), яке скасоване за заявою відповідача згідно ухвали суду від 26.03.2015року та призначено справу до розгляду в загальному порядку .

Позивачка підтримала позовні вимоги та додатково пояснила, що відповідач у вказаний період не проживав у квартирі через те, що втік та скривався від органів прокуратури. Він працював разом з нею в Польші (2002рік), з 2002року до 2005року в Одесі, звідки періодично приїжджав на 2-3 дні додому і знову зникав. В 2006році вона розірвала шлюб з ним. В цьому ж році 15 квітня 2006року до неї поздвонили з Криму та повідомили, що її чоловік побитий і просили приїхати забрати його. Коли вона приїхала, то дійсно, побачила, що він був весь у синяках, просив гроші, не хотів їхати додому в такому стані, бо боявся налякати дітей. Вона звернулася в суд і заочним рішенням в 2006роціивідповідач визнаний таким, що втратив право на проживання в цій квартирі. Вказане рішення вона не пред'являла до виконання, щоб зняти з реєстрації відповідача, і він повернувся до квартири і з 2008року став проживати в ній та приватизував. В цій квартирі вона не проживає з 2010року через неприязні стосунки, що склалися між ними .

ЇЇ представник, даючи пояснення, вказала на те, що розгляд справи втратив на даний час актуальність через те, що позивачка, маючи на той час заочне рішення про визнання відповідача таким , що втратив право на жило, ним не скористалася, не реалізувала його та не пред'явила рішення в компетентні органи для зняття з реєєстрації, що призвело до того, що він в подальшому приватизував квартиру, ставши разом з позивачем співвласниками квартири.

Представник третьої особи Болехівського комбінату комунальних підприємств в судове засідання не з'явився, подавши заяву про розгляд справи без їх участі (а.с.57).

Третя особа ОСОБА_7, подала заяву, в якій просить проводити розгляд справи без її участі. В заяві вказала на те, що при розгляді даного спору слід врахувати те, що її батько (відповідач) неможе бути визнаний таким, що втратив право на спірну квартиру, так як він вселився по ордеру, проживає в квартирі, яка є для нього єдиним житлом. На протязі 2005-2006 років батько був тимчасово відсутнім по місцю проживання, так як перебував на заробітках і за його просьбою вона на час його відсутності доглядала за квартирою, де знаходилися його речі та майно. Також вказала на те , що заява від її імені на а.с.19 є сфальсифікованою, так як написана не нею. (а.с.61).

Третя особа ОСОБА_5, теж позовні вимоги не визнав та вказав, що в 2005році він перебував на військовій службі, звідки повернувся 10 жовтня 2005року та став проживати в цій квартирі, куди ж через місяць повернувся і батько із заробтків. В наступному 2006році батько проживав в квартирі, але на декільки місяців виїжджав на заробітки до Києва. Заява від його імені на а.с. 20 є сфальсифікована, а при складанні актів про відсутність батька в квартирі не був присутній і ніяких пояснень не надавав.

Відповідач позовних вимог не визнав та пояснив, що цю квартиру він отримав, працюючи на шкірзаводі. Коли підприємство збанкрутувало, його скоротили і він залишився без роботи. Тому вимушений був працювати, виїжджаючи за межі області та закордон. Зокрема, працював на таких заробітках разом із позивачкою: в Ялті. Одесі, у м.Варшаві (Польша), звідки регулярно на деякий час повертався додому, де були його речі та майно, а потім в пошуках роботи знову виїжджав. У 2006 році в Криму з ним стався неприємний випадок, коли він, отримавши зарплату, повертався з роботи, на нього напали невідомі, побили та викрали зароблені кошти. Про це він по телефону повідомив позивачку, яка і приїхала до нього в Крим. В кінці 2006року він повернувся до додому і з того часу разом із сином ОСОБА_5 проживає в квартирі, яку приватизував , а позивач проживає окремо.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі та давши їм правову оцінку, вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, у якому у них народился діти : ОСОБА_5 та ОСОБА_7. , які залучені до справ як треті особи.

11 липня 2006року шлюб між ними розірвано на підставі рішення суду ( а.с.9). Під час шлюбу 15 серпня 1984року відповідач на сім'ю з трьох осіб: він, дружина ОСОБА_1 та дочки , отримав ордер № 122 на право зайняття двокімнатної квартири АДРЕСА_2 . Ордер видано на підставі рішення виконкому міської ради та засідання адміністрації шкірзаводу, де працював відповідач. (а.с.8.).

Після отримання ордеру сторони разом із дітьми вселились до зазначеної квартири та проживали у ній спільно .

А 27 квітня 2008року ОСОБА_3, ОСОБА_1 та їх син ОСОБА_5 здійснили приватизацію квартири згідно з Законом "Про приватизацію державного житлового фонду" і кожен із них став співвласником 1/3 частини цієї квартири, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності (а.с.77).

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Таким чином, предметом доказування за вказаною справою є відсутність відповідача ОСОБА_3. у спірній квартири понад шести місяців без поважних причин.

Однак позивач не надала належних доказів за цим позовом.

Конфліктна ситуація, яка виникла щодо спірної квартири між рідними людьми, які на теперішній час не знайшли порозуміння між собою, не надає підстав для порушення прав відповідача на житло.

Здійснення людиною свого природного права на життя пов'язано з багатьма факторами, серед яких одне із чільних місць посідає наявність у неї житла. Втрата людиною житла створює реальну загрозу для її фізичного та соціального буття.

Конституція України у ст. 30 проголошує недоторканність житла : кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість.

Виходячи з положень ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини у справі „Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02.12.2010 року визнано, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Приписами ст. 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.

Згідно ст.72 ЖК України передбачено можливість визнання у судовому порядку особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" визначено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні; у осіб, які потребують догляду; внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. У пункті 10 цієї Постанови Верховний Суд України роз'яснив, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим суд може продовжити пропущений строк. Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім'ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім'ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу.

Суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст.71 ЖК України.

Саме на позивача закон покладає обов'язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст.71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Як вбачається із змісту позовних вимог позивач, як підставу для задоволення позовних вимог посилася на те, що відповідач впродовж 4років , тобто з 2002року по 2006рік не проживає в квартирі і не дає про себе знати.

В той же час позивач при розгляді справи вказувала на те, що за вказаний період вона разом із відповідачем, як подружжя, на той час перебували на заробітках в Одесі, Криму, Польші і відповідач періодично навідувався до квартири. 15 квітня 2006року, отримавши телефонне повідомлення вона приїхала в Крим, де в той час на заробітках перебував відповідач і дізналася про те, що він перебуває в неприємній ситуації (побитий та без грошей).

Сторони в суді не заперечували того факту, що в кінці 2006року відповідач повернувся із заробітків до місця проживання у вказану квартиру із того часу проживає в ній.

Відповідно до п. 2 ст.71 ЖК України закон прямо передбачає тимчасовий виїзд з постійного місця проживання за умовами і характером роботи поважною причиною відсутності за місцем постійного проживання, у зв'язку з чим за тимчасово відсутньою особою зберігається житлове приміщення.

Крім того, відповідач наполягав на тому, що у нього були поважна причина, яка змусила його періодично виїжджати на заробітки, залишивши квартиру : неможливість працевлаштування за місцем проживання.

Але, при цьому як встановив суд, відповідач не втрачав зв'язку з квартирою, оскільки мав ключі від неї, періодично повертався до квартири , де знаходилися його особисті речі, предмети домашньої обстановки та побуту, нажиті за час проживання в ній. Окрім того, просив дочку ОСОБА_7 здійснювати догляд за квартирою за час його відсутності. А повернувшись в кінці 2006року з Криму після вирішення інциденту, що мав місце із ним, він став проживати в квартирі , приватизував її , що свідчить про те, що спірна квартира була та залишається його єдиним житлом.

Таким чином, відповідач набув права користування жилим приміщенням в установленому законом порядку, є власником спірної квартири, і відповідно до зазначених правових норм має обґрунтовану презумпцію своїх прав.

А відтак, позовні вимоги, направлені на позбавлення відповідача права на користування житлом могли бути задоволені лише на підставі переконливих, взаємоузгоджених і неспростовних доказів у справі.

Відповідно до ст.10 ЦПК України розгляд і вирішення справ в порядку цивільного судочинства здійснюється на засадах змагальності та свободи сторін у наданні доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Як зазначено в ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу . Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підтвердження доводів позовної заяви позивач надала суду акти про відсутність (непроживання) відповідача у спірній квартирі від 05 .07.2005року, 2.02.2006року, 3.07.2006року (а.с.10-12). Проте жоден із зазначених актів не містить посилання на причини відсутності відповідача в спірній квартирі, натомість, судом встановлено, що в цей період відповідач перебував на заробітках, тобто був відсутнім з поважних причин. Окрім того, ці акти складені зі слів самої позивачки, без участі сусідів, які проживають в будинку. Незважаючи на те, що акти складені в різний час, однак їх зміст одинаковий та зазначено, "що зі слів ОСОБА_1 та ОСОБА_5 встановлено, що ОСОБА_3 з 1997року за вказаною адресою не проживає, а проживає за межами України ." Натомість, ОСОБА_5 в судовому засіданні взагалі заперечував свою присутність при складанні таких актів. Що ж стосується письмової заяви на а.с.21 від імені сусідів про те, що "вони не бачать відповідача більше як чотири роки і нічого про нього не знають", то вона викликає сумнів у достовірності викладеного, оскільки , як ствердила позивачка, така заява написана нею власноручно, а виклик вказаних осіб в суд для опитування їх як свідків нею не заявлявся. Тому суд вважає, що вказані письмові докази (акти та заява), які суперечать встановленим обставинам по справі, не дають достатніх підстав для висновку про наявність передбачених ст.ст. 71,72 ЖК підстав для задоволення позову.

Оскільки позивачкою в судовому засіданні не доведено, що відповідач відсутній в спірній квартири понад встановленого законом строку без поважних причин, тому він не порушує її прав на житло й у відповідності до ст. ст. 15,16 ЦПК України її вимоги не підлягають захисту судом.

На підставі викладеного, ст.ст.9, 71,72 ЖК України, керуючись ст.ст. 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи на стороні позивача ОСОБА_5, ОСОБА_7, Болехівський комбінат комунальних підприємств про визнання особи такою, що втратила право на житло відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Болехівський міський суд .

Якщо особи, які брали участь в справі , не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, то вони можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ ГОЛОВЕНКО О.С.