У Х В А Л А

іменем україни

16 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до виконавчого комітету Руднянської сільської ради Броварського району Київської області, третя особа - ОСОБА_7, про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету сільської ради за касаційною скаргою представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8 - на рішення апеляційного суду Київської області від 27 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 та інші позивачі звернулися до суду з указаним позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог посилались на те, що ОСОБА_3, перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_9, від якого народилися діти: ОСОБА_10 та ОСОБА_7, у 1972 році побудували та проживали у житловому будинку АДРЕСА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 року у ОСОБА_4 народився син, ОСОБА_5, а ІНФОРМАЦІЯ_2 року дочка, ОСОБА_11 Весь час вони зареєстровані та проживали в цьому будинку. Проте у груді 2004 року ОСОБА_9 без їх згоди та відома приватизував будинок лише на себе, отримавши 7 грудня 2004 року рішення виконавчого комітету Руднянської сільської ради Броварського району Київської області, порушивши їхні житлові права.

22 серпня 2005 року ОСОБА_9 подарував спірний житловий будинок сину - ОСОБА_7, а ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер.

Про незаконну приватизацію та про договір дарування що їм стало відомо лише на початку 2014 року.

Посилаючись на викладене, позивачі просили визнати недійсними та скасувати свідоцтво про право власності на будинок АДРЕСА_1 видане виконавчим комітетом Руднянської сільської ради Броварського районну Київської області на ім'я ОСОБА_9 та рішення виконкому цієї сільської ради від 7 грудня 2004 року «Про оформлення прав власності на об'єкт нерухомого майна» - житловий будинок № 50, побудований у 1972 році з відповідними будівлями: сарай, літня кухня, погріб, колодязь, вбиральня, огорожа, що знаходяться за вказаною адресою, на ім'я ОСОБА_9

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 березня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 27 липня 2015 року рішення міськрайонного суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 задоволено. Визнано недійсними та скасовано свідоцтво про право власності на будинок АДРЕСА_1 видане виконавчим комітетом Руднянської сільської ради Броварського районну Київської області на ім'я ОСОБА_9 та рішення виконкому Руднянської сільської ради Броварського районну Київської області від 7 грудня 2004 року «Про оформлення прав власності на об'єкт нерухомого майна» - житловий будинок АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_9

У касаційній скарзі представник ОСОБА_7 - ОСОБА_8, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 22 серпня 2005 року дала письмову згоду своєму чоловіку, ОСОБА_9, на дарування спірного будинку їхньому сину, а тому підстав для задоволення позову немає.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду та задовольняючи позов, виходив із того, що дружина померлого ОСОБА_9, позивачка ОСОБА_3, дійсно дала згоду своєму чоловіку на дарування будинку їхньому сину, проте на час приватизації будинку в ньому проживали позивачі з неповнолітніми дітьми, які також мали право на приватизацію, але їхні права були порушені.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що ОСОБА_3, перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_9, від якого народилися діти: ОСОБА_10 та ОСОБА_7, у 1972 році побудували та проживали у житловому будинку АДРЕСА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 року у ОСОБА_4 народився син, ОСОБА_5, а ІНФОРМАЦІЯ_2 року дочка, ОСОБА_11 Весь час вони зареєстровані та проживали в цьому будинку.

Рішенням виконавчого комітету Руднянської сільської ради Броварського районну Київської області від 7 грудня 2004 року № 98 було оформлено право власності на спірний будинок на ім'я ОСОБА_9, а 29 червня 2005 року він отримав свідоцтво про право власності.

22 серпня 2005 року ОСОБА_9 з письмової, нотаріально завіреної, згоди своєї дружини, ОСОБА_3 (а.с. 51), подарував спірний житловий будинок сину - ОСОБА_7 (а.с. 20), а ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер (а.с. 21).

Задовольняючи позов з посиланням на Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду», апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України не звернув уваги на те, що у справі відсутні докази того, що житловий будинок належить до державного житлового фонду. При цьому позивачі на підтвердження позовних вимог посилалися на те, що будинок за час шлюбу ОСОБА_3 і ОСОБА_9 було ними збудовано. Такі обставини позову зазначили в своїх рішеннях як суд першої, так і суд апеляційної інстанцій. Крім того, у рішенні виконавчого комітету Руднянської сільської ради Броварського районну Київської області від 7 грудня 2004 року № 98 йдеться не про приватизацію житлового будинку як державного житлового фонду, а про оформлення права власності на будинок за ОСОБА_9 як на збудовий у 1972 році. Також в уточненій позовній заяві позивачі посилались на те, що будинок в силу ст. 331 ЦК України є новоствореним майном, а не державним житловим фондом (а.с. 83-84). Отже, у порушення вимог ст. ст. 11, 303 ЦПК України апеляційний суд змінив підставу позову.

Крім того, відповідно до ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину.

Судом установлено, що з серпня 2005 року власником спірного житлового будинку є ОСОБА_7, проте у порушення вимог ст. 33, п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України його процесуальний статус у справі був неправомірно змінений з співвідповідача та третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Установлено, що первинно позов було пред'явлено і до ОСОБА_7 (а.с. 3-5), щодо нього як до співвідповідача відкривалося провадження у справі (а.с. 24). Разом з тим 29 жовтня 2014 року позивачі заявили клопотання про виключення ОСОБА_7 зі складу співвідповідачів (а.с. 57), яка неправомірно була задоволена ухвалою суду від 1 грудня 2014 року (а.с. 72), оскільки спір вирішено щодо житлового будинку, власником якого є ОСОБА_7

Неправильне визначення процесуального статусу особи у судовому процесі є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і є порушенням норм матеріального права.

У зв'язку з цим як судом першої інстанції, так і апеляційним судом не було взято до уваги його заяву про застосування позовної давності (а.с. 106), оскільки відповідно до положення ч. 3 ст. 267 ЦК України лише сторона у справі, тобто позивач або відповідач, має право робити заяву про застосування позовної давності.

Як встановлено судом, ухвалення оскаржуваних у даній справі рішень органів місцевого самоврядування мало місце у 2004 і 2005 роках. Позов пред'явлено у серпні 2014 року.

Позовна давність за ст. 256 ЦК України - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Йдеться про те, що протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом.

Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Стаття 261 ЦК України визначає, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

При цьому норма ч. 1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Отже, суд не дав оцінки тому, чи позивачка ОСОБА_3, даючи 22 серпня 2005 року своєму чоловіку нотаріальну письмову згоду на дарування спірного житлового будинку своєму сину, знала та чи могла довідатися про порушення свого права на житловий будинок.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 березня 2015 року та рішення апеляційного суду Київської області від 27 липня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик