АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/6543/14-ц Номер провадження 22-ц/786/1345/15Головуючий у 1-й інстанції Середа А. В. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Бондаревської С.М., Омельченко Л.М.

при секретарі Колодюк О.П.

за участі позивача ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Гюнсел"

на заочне рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 28 листопада 2014 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гюнсел" про зобов'язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом та просив зобов'язати ПАТ "Гюнсел" відмінити свої внутрішні розпорядження і нормативні акти, котрими обмежуються права інвалідів і ветеранів війни, як причини порушення законодавства України; зобов'язати ПАТ "Гюнсел" припинити порушення і виконувати вимоги законодавства України щодо пільгового перевезення інвалідів і ветеранів війни; стягнути з ПАТ "Гюнсел" на його користь 10 000 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог вказував, що 23 липня 2013 року в касі ТОВ «Гюнсел» в аеропорту «Бориспіль» йому було неправомірно відмовлено в наданні послуг з пасажиро-перевезення на пільгових умовах, як інваліду війни, що в тому числі істотно вплинуло на його психоемоційний стан, чим фактично було заподіяно моральну школу, яку оцінює в 10 000 грн.

Заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 28 листопада 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ТОВ "Гюнсел" про зобов'язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди - задоволено частково.

Визнано неправомірність та незаконність дій ТОВ "Гюнсел" в частині відмови ОСОБА_2 в наданні послуг з пасажиро-перевезення на пільгових умовах, що мало місце 23 липня 2013 року о 09-00 год. в касі ТОВ "Гюнсел", яка розташована в аеропорту "Бориспіль" м. Києва.

Визнано неправомірність та незаконність дій ТОВ "Гюнсел" в частині відмови ОСОБА_2 в наданні відповіді на його письмове звернення, щодо ненадання йому послуг з пасажиро-перевезення на пільгових умовах, що мало місце 23 липня 2013 року о 09-00 год. в касі ТОВ "Гюнсел", яка розташована в аеропорту "Бориспіль" м. Києва.

Стягнуто з ТОВ "Гюнсел" на користь ОСОБА_2 10 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Додатковим рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27 травня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 в частині зобов'язання ТОВ «Гюнсел» відмінити свої внутрішні розпорядження і нормативні акти, котрими обмежуються права інвалідів - відмовлено.

Вказане рішення місцевого суду в апеляційному порядку оскаржило ТОВ «Гюнсел», просило скасувати його та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Інші особи рішення місцевого суду не оскаржували.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 є інвалідом 2 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни.

23 липня 2013 року о 9.00 год. в касі ТОВ «Гюнсел», що розташована в міжнародному аеропорту «Бориспіль», автомобільний перевізник, яким є відповідач у справі, відмовив ОСОБА_2 у здійсненні пільгового перевезення на автобусному маршруті загального користування до м. Кременчука, посилаючись на відсутність фінансової можливості щодо перевезення пільгових категорій пасажирів.

ОСОБА_2 звернувся до ТОВ «Гюнсел» із письмовим зверненням, де прохав повідомити причину відмови у пільговому перевезенні до м. Кременчука, що мало місце 23 липня 2013 року о 09-00 год. в касі ТОВ «Гюнсел», яка розташована в міжнародному аеропорті «Бориспіль».

ТОВ «Гюнсел» не надав письмової відповіді ОСОБА_2 на письмове звернення від 23 липня 2013 року.

30 вересня 2013 року ОСОБА_2 повторно звернувся до ТОВ «Гюнсел» з письмовим зверненням з приводу порушення відповідачем його прав, передбачених ЗУ «Про звернення громадян» та ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

30 жовтня 2013 року ТОВ «Гюнсел» надало відповідь ОСОБА_2, де вибачилося за спричинену незручності, що мали місце 23 липня 2013 року та вказало на відсутність компенсації збитків від перевезення пільгових категорій пасажирів.

Відповідно до п.7 ст. 13 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» інвалідам війни надається така пільга як безплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту, автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських і міжміських маршрутів, у тому числі внутрірайонних, внутрі- та міжобласних незалежно від відстані та місця проживання. Це право поширюється і на особу, яка супроводжує інваліда I групи.

Статтею 37 ЗУ «Про автомобільний транспорт» установлено, що пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування.

Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом.

Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Відповідно до ст. 39 ЗУ «Про автомобільний транспорт» автомобільні перевізники, водії, пасажири повинні мати і пред'являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення.

Документи для регулярних пасажирських перевезень для пасажира - квиток на проїзд в автобусі та на перевезення багажу (для пільгового проїзду - посвідчення особи встановленого зразка).

Згідно з посвідченням від 13 березня 2013 року серії НОМЕР_1, виданим Управлінням праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету Автозаводської районної у м. Кременчук ради, ОСОБА_2 є інвалідом 2-ї групи та має пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-інвалідів війни.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про доведеність вини відповідача у неправомірності його дій щодо відмови позивачу у пільговому проїзді з м. Києва до м. Кременчука та що внаслідок таких протиправних дій відповідача порушено право позивача на пільговий проїзд.

Колегія суддів вважає неспроможними доводи апелянта щодо відсутності обов'язку у перевізника забезпечити автомобільне перевезення, оскільки позивач не придбав квиток на пільговий проїзд та не сплатив автостанційний збір.

Судом першої інстанції встановлено і це не спростовано відповідачем, що працівниками (касирами) ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ТОВ «Гюнсел» відмовлено позивачеві в оформленні квитка на пільговий проїзд. ТОВ «Гюнсел» не є автостанцією та не надає послуг, за які належить сплачувати автостанційний збір.

Окрім того, відповідно до ч.2 ст. 19 ЗУ «Про звернення громадян» органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги.

Згідно зі ст. 20 даного Закону звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Звернення громадян, які мають встановлені законодавством пільги, розглядаються у першочерговому порядку.

Відповідно до ч.2 ст. 25 Закону громадянину на його вимогу і в порядку, встановленому чинним законодавством, можуть бути відшкодовані моральні збитки, завдані неправомірними діями або рішеннями органу чи посадової особи при розгляді скарги. Розмір відшкодування моральних (немайнових) збитків у грошовому виразі визначається судом.

Таким чином, судом першої інстанції правильно встановлено факт протиправних дій ТОВ "Гюнсел" щодо ненадання ОСОБА_2 відповіді на його письмове звернення від 23 липня 2013 року.

Апелянт стверджує про те, що відповідь на письмове звернення позивача від 23 липня 2013 року була надана 07 серпня 2013 року.

Проте, всупереч вимог ст. 10 ч.3, ст. 60 ч.1 ЦПК України, відповідачем не надано доказів направлення ОСОБА_2 відповіді на його звернення.

Згідно зі ст. 611 ч.1 п.4 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокремавідшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Відповідно до п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо наявності правових підстав для стягнення з ТОВ «Гюнсел» на користь ОСОБА_2 відшкодування моральної шкоди, оскільки позивач переніс приниження честі та гідності, переніс нервовий стрес, доклав додаткових зусиль для організації свого переміщення до місця призначення, зазнав незручностей, що з урахуванням його стану здоров'я (2 група інвалідності) є великим навантаженням.

Проте, з урахуванням доводів апеляційної скарги, колегія суддів не погоджується з розміром відшкодування моральної шкоди, який було визначено судом першої інстанції та, виходячи з принципів розумності та справедливості, вважає, що розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь ОСОБА_2 складає 5000 грн.

В той же час,визнавши неправомірність дій ТОВ «Гюнсел» щодо порушення прав ОСОБА_2, судом було залишено поза увагою, що позивачем не заявлялися вимоги про визнання дій відповідача незаконними.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Отже, суд першої інстанції, всупереч принципу диспозитивності, встановленому ст. 11 ЦПК України, вийшов за межі позовних вимог, ухваливши рішення про визнання дій ТОВ «Гюнсел» щодо відмови в перевезенні позивача на пільгових умовах та ненадання відповіді на його письмове звернення, яке в цій частині підлягає скасуванню.

Виходячи з викладеного, внаслідок порушення судом першої інстанції норм процесуального права, місцевим судом ухвалено помилкове рішення в частині визнання неправомірними дії ТОВ «Гюнсел», яке відповідно до ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню в цій частині. Рішення в частині відшкодування моральної шкоди підлягає зміні.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.4, 314 ч.2, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Гюнсел" - задовольнити частково.

Заочне рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 28 листопада 2014 року в частині визнання неправомірними та незаконними дії Товариства з обмеженою відповідальністю "Гюнсел" - скасувати.

Заочне рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 28 листопада 2014 року в частині відшкодування моральної шкоди - змінити, зменшивши її розмір до 5 000 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гюнсел" на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

В іншій частині заочне рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 28 листопада 2014 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: О.Ю. Кузнєцова

Судді С.М. Бондаревська

Л.М. Омельченко

О К Р Е М А Д У М К А

Судді апеляційного суду Полтавської області Омельченко Л.М. відносно рішення апеляційного суду Полтавської області від 07 липня 2015 року

07 липня 2015 року м. Полтава

Керуючись частиною 3 статті 19 ЦПК України, викладаю окрему думку відносно рішення апеляційного суду Полтавської області від 07 липня 2015 року.

Цим рішенням частково задоволено апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Гюнсел». Заочне рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 28 листопада 2014 року в частині визнання неправомірними та незаконними дій Товариства з обмеженою відповідальністю «Гюнсел» скасовано, а в частині відшкодування моральної ( немайнової) шкоди - зменшено розмір до 5000 грн.00 коп.

З вищевказаним рішенням апеляційного суду я не погоджуюся в частині стягнення з ТОВ «Гюнсел» на користь ОСОБА_2 5000 грн.00 коп. моральної шкоди, оскільки воно не відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Так, встановлено, що заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 28.11.2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ТОВ «Гюнсел» про зобов»язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Визнано неправомірність та незаконність дій ТОВ «Гюнсел» в частині відмови ОСОБА_2 в наданні послуг з пасажиро-перевезення на пільгових умовах до м. Кременчука Полтавської області, що мало місце 23.07.2013 року о 9 год00хв. в касі ТОВ «Гюнсел», що розташована в аеропорту «Бориспіль» м. Києва.

Визнано неправомірність та незаконність дій ТОВ «Гюнсел» в частині відмови ОСОБА_2 у наданні відповіді на його письмове звернення щодо ненадання йому послуг з пасажиро-перевезення на пільгових умовах до м. Кременчука Полтавської області, що мало місце 23.07.2013 року о 9 год.00хв. в касі ТОВ «Гюнсел», що розташована в аеропорту «Бориспіль» м. Києва.

Стягнуто з ТОВ «Гюнсел» на користь ОСОБА_2 10000грн.00 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням цього ж суду від 27.05.2015 року уточнено, що позивачу було відмовлено у задоволенні позову в частині зобов»язання ТОВ «Гюнсел» щодо скасування своїх внутрішніх зобов»язань і нормативних актів, котрими обмежуються права інвалідів.

Скасовуючи заочне рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 28.11.2014 року щодо визнання неправомірними і незаконними дій ТОВ «Гюнсел» в частині відмови ОСОБА_2 в наданні послуг з пасажиро-перевезення на пільгових умовах до м. Кременчука Полтавської області, що мало місце 23.07.2013 року о 9 год.00хв. в касі ТОВ «Гюнсел», а також в частині визнання неправомірними і незаконними дій ТОВ «Гюнсел» щодо відмови ОСОБА_2 у наданні відповіді на його письмове звернення з питання ненадання йому послуг з пасажиро-перевезення на пільгових умовах до м. Кременчука Полтавської області, колегія суддів, у тому числі і я виходила з того, що позивач ОСОБА_2 таких позовних вимог протягом розгляду справи судом першої інстанції не заявляв. Тому місцевий суд, в порушення ст.11 ЦПК України, вийшов за межі позовних вимог.

Разом з тим, я вважаю, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення на його користь моральної (немайнової) шкоди також слід відмовити, виходячи з наступного.

Нормами ст.16 ЦК України передбачені способи захисту цивільних прав та інтересів, які позивач обирає на власний розсуд (ч.2 ст.11 ЦПК).

Так, ОСОБА_2 визначився з предметом позову і просив суд зобов»язати відповідача відмінити свої внутрішні розпорядження і нормативні акти, котрими обмежуються права інвалідів і ветеранів війни, зобов»язати ТОВ «Гюнсел» припинити порушення і виконувати вимоги законодавства України щодо пільгового перевезення вищевказаної категорії громадян та у зв»язку з цим стягнути на його користь моральну шкоду. Місцевим судом у задоволенні позовних вимог про зобов»язання відповідача вчинити дії йому відмовлено. В апеляційному порядку ні позивач, ні відповідач в цій частині рішення суду та додаткове рішення не оскаржили.

Враховуючи, що вимога про стягнення моральної (немайнової) шкоди є похідною від основних вимог, тому я рахую, що в даному випадку у її стягненні також слід відмовити.

Разом з тим, скасовуючи рішення місцевого суду про визнання дій відповідача неправомірними з підстав відсутності таких вимог у позовній заяві ОСОБА_2, апеляційний суд ухвалив суперечливе рішення, оскільки у своїй мотивувальній частині підтримав позицію суду першої інстанції про вчинення з боку відповідача неправомірних дій, чим також порушив норми ч.1 ст.11 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала.

Неправомірність дій повинна бути встановлена судовим рішенням. Тому висновок суду про стягнення на користь ОСОБА_2 моральної шкоди, заподіяної внаслідок неправомірних дій, з посиланням на вищевказану норму закону є передчасним.

ОСОБА_2 не позбавлений права на звернення до суду з позовом про визнання дій перевізника протиправними та відшкодування моральної шкоди.

З урахуванням вищевикладеного, вважаю, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Гюнсел» підлягає задоволенню, а рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 28 листопада 2014 року - скасуванню не тільки в частині визнання неправомірними дій, а також і в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ТОВ «Гюнсел» про відшкодуваня моральної шкоди з постановленням нового рішення про відмову у її стягненні.

Суддя: