УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

Червинської М.Є., Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Дніпропетровської міської ради про зобов'язання вчинити певні та визнання права власності за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником - ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2010 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом до ОСОБА_5, Дніпропетровської міської ради, посилаючись на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1, яку самовільно переобладнав в офісне приміщення. Зазначав, що 3 травня 2011 року між ним та ОСОБА_5 було укладено попередній договір оренди вищевказаного офісного приміщення, за умовами якого він зобов'язався оформити всі необхідні документи та передати приміщення орендарю в строк до 10 травня 2011 року. Посилаючись на те, що згідно з висновком ТОВ «Інститут проектування та експертизи будівництва» зазначене приміщення після реконструкції перебуває у нормальному стані, має необхідні запаси міцності й характеристики, що забезпечують твердість і просторову стійкість, а також на невиконання ОСОБА_5 свого зобов'язання, просив спонукати останнього до укладення з ним договору оренди офісного приміщення АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на зазначене приміщення без додаткового акту введення в експлуатацію.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2011 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_4 право власності на офісне приміщення АДРЕСА_1 загальною площею 106,1 кв.м, яке складається з приміщень: у житловому будинку літ. А-2 на цокольному поверсі нежитлове приміщення № 13, позиції: 1 - коридор, загальною площею 8,9 кв.м, 2 - кабінет, загальною площею 21,8 кв.м, 3 - туалет, загальною площею 1,8 кв.м, 4 - кабінет, загальною площею 14,2 кв.м, 5 - коридор, загальною площею 2,9 кв.м, 6 - котельня, загальною площею 2,7 кв.м, у житловому будинку літ. А-2 на першому поверсі позиції: 7 - хол, загальною площею 9,5 кв.м, 8 - кабінет, загальною площею 12,3 кв.м, 9 - кабінет, загальною площею 15,9 кв.м, І - тераса, загальною площею 16,1 кв.м, без додаткового акту введення в експлуатацію. У задоволенні решти позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 травня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині визнання за ОСОБА_4 права власності на офісне приміщення та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі, поданій представником, ОСОБА_4 просить скасувати зазначене рішення апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність рішення суду апеляційної інстанції в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Порядок та умови набуття права власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва врегульовані положеннями ст. 331 ЦК України.

Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання за позивачем права власності на офісне приміщення, на підставі доказів, наданих сторонами й належним чином оцінених судом (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про те, що вказана вище норма права не передбачає можливості виникнення права власності на новостворене нерухоме майно за рішенням суду.

Також, апеляційний суд, правильно виходив з того, що наслідком невиконання взятого на себе в попередньому договорі зобов'язання щодо укладення основного договору не може бути спонукання до його укладення в судовому порядку, а тому дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 у цій частині.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного рішення апеляційного суду, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_6, відхилити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 травня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: М.Є. Червинська

А.О. Леванчук

Л.М. Мазур