Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.06.2015 Справа №607/2404/15-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

- головуючого - судді Стельмащука П.Я.

- при секретарі Рихліцькій О.А.;

- за участю позивача ОСОБА_1,

- представника позивача ОСОБА_2;

- відповідача ОСОБА_3,

- представника відповідача ОСОБА_4;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1, укладеного 18.10.2013р. між сторонами та посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та скасування реєстрації права власності на дану квартиру за ОСОБА_3.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 23.09.1989р. по 28.05.2012р. перебувала у шлюбі з ОСОБА_6. Від цього шлюбу у них народилась дочка ОСОБА_7 (відповідач). 30.03.2001р. вони з чоловіком купили квартиру АДРЕСА_1, хоча покупцем за договором була саме позивач. 18.10.2013р. позивач із дочкою (відповідачем) уклали договір дарування цієї квартири, згідно з яким позивач подарувала, а відповідач отримала в дар квартиру. Цей договір посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_5 та ним же одразу зареєстровано право власності за дочкою на спірну квартиру. При укладенні договору між сторонами була домовленість, що дочка залишить у користуванні матері (позивача) одну кімнату в подарованій квартирі та довічно буде доглядати матір. Після укладення договору, дочка на протязі 2014 року не заперечувала щодо проживання матері у квартирі та надавала їй допомогу, однак після 18.10.2014р. стосунки зіпсувались, дочка змінила замки в квартирі та не пускає позивача до квартири. Посилається на те, що при укладенні договору помилялась стосовно природи правочину та обставин, які мають істотне значення, вважала цей правочин договором довічного утримання, відповідно до якого дочка зобовязувалась здійснювати постійний догляд та утримання матері, а право розпорядження квартирою до дочки перейшло б лише після смерті матері. Посилається також на поганий стан здоровя та інвалідність третьої групи, в якості підтвердження того, що дочка дійсно повинна була б її утримувати. Крім того, вказує на наявність правових позицій Верховного Суду України щодо аналогічних правовідносин.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги з підстав наведених у позовній заяві та наданих суду усних поясненнях. На уточнююче питання щодо підстав позову, повідомили, що просять визнати оспорюваний договір недійсним з підстави викладеної у статті 229 ЦК України, а саме, позивач, яка уклала оспорюваний договір, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення. Просили задовольнити позов.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник в судовому засіданні позов заперечили, подали суду письмове заперечення та усні пояснення, вказують про те, що сторони свідомо уклали саме договір дарування і не мали на меті укладення іншого договору. Квартиру позивач подарувала відповідачці в якості весільного подарунку від імені матері (позивач) і батька ОСОБА_6, яким дана квартира належала на праві спільної сумісної власності. ОСОБА_6 дав нотаріально посвідчену згоду на дарування квартири дочці (відповідачці). Відповідачка заперечує те, що вона прогнала матір із дому. Вказує на те, що позивач на початку 2015 року сама пішла із цієї квартири, так як не зійшлись характерами із чоловіком відповідачки. До цього часу позивач проживала разом із відповідачем у квартирі АДРЕСА_1, відповідач разом із чоловіком допомагала чим могла позивачу. Після цього позивач проживає у квартирі своєї мами, хоча зареєстрована у тій же квартирі АДРЕСА_1. Відповідач (дочка) ніколи не заперечувала щодо проживання позивача (матері) у згаданій квартирі та наголосила, що остання може повернутись до неї в будь-який момент. Заперечує наявність помилки позивача щодо обставин правочину договору дарування, так як сторони планували укласти саме договір дарування без будь-яких зобовязань обдаровуваного перед дарувальником вчинити дії майнового чи немайнового характеру. Позивач своїм підписом в присутності нотаріуса підтвердила згоду із усіма істотними умовами договору, нотаріус розяснив положення цивільного законодавства, які стосуються укладення договору дарування і жодних претензій після укладення договору у позивача не було. Окрім того, відповідач просить застосувати позовну давність, яка в силу п. 5 ч. 2 статті 258 ЦК України, складає 1 рік для позовних вимог про розірвання договору дарування. Позивачем пропущено річний строк позовної давності, а відтак і з цієї причини у задоволенні позову слід відмовити.

Дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне.

18 жовтня 2013 року між дарувальником ОСОБА_1 (позивач) та обдаровуваною ОСОБА_7 (відповідач), яка після укладення шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_3, укладено договір дарування квартири (надалі Договір), згідно якого позивач подарувала, а відповідач прийняла в дар трикімнатну квартиру №129, що знаходиться в будинку №5 по вул. О.Пушкіна в м. Тернополі. Договір того ж числа посвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстровано в реєстрі за №2615.

У п. 2 Договору зазначено, що вказана квартира належить дарувальнику на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом ТМНО ОСОБА_8 30.03.2001р., зареєстрованого Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації 03.10.2001р. за №1399.

Також у Договорі зазначено про те, що Договір підписаний сторонами у присутності нотаріуса, особи сторін встановлено, їх дієздатність перевірено.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28.05.2012р. по справі №1915/7186/2012 розірвано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 (позивачкою), зареєстрований 23.09.1989р. Товстенською селищною радою Заліщицького району Тернопільської області, актовий запис №25.

Згідно ч. 3 статті 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, судом встановлено, що хоча й квартира на момент дарування була зареєстрована за позивачкою, однак в силу того, що була придбана за час шлюбу з ОСОБА_6, була спільною сумісною власністю позивачки і ОСОБА_6

Згідно п. 11 Договору, на укладення цього договору отримано згоду чоловіка дарувальника ОСОБА_6, справжність підпису якого на заяві засвідчено приватним нотаріусом ТМНО ОСОБА_9 30.09.2013р. по реєстру №2760.

Отже, квартира була відчужена (подарована) правомірно, а саме зі згоди другого співвласника.

06.02.2015р. ТзОВ «Коменерго-Тернопіль» видано ОСОБА_1 (позивач) довідку №221 про те, що вона дійсно зареєстрована та проживає в м. Тернополі за адресою АДРЕСА_2. Окрім неї до складу сімї входять - власник особового рахунку донька ОСОБА_3 (відповідач), зять ОСОБА_10 і онук ОСОБА_11.

Також судом встановлено, що 24.10.2013р. позивач звільнилась із посади паспортиста у ПП «Житло-Комфорт» за власним бажанням, про що свідчить копія трудової книжки позивачки.

Згідно довідки Тернопільського МРЦЗ №2146 від 03.10.2014р., позивач перебуває на обліку як безробітна в Тернопільському МРЦЗ з 15.01.2014р.

12.01.2015р. позивачу ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, видано пенсійне посвідчення №, вид пенсії: по інвалідності 3 група загальне захворювання по опорно-руховому апарату. Термін дії посвідчення 01.11.2015р. Копія пенсійного посвідчення міститься в матеріалах справи.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання про не обґрунтованість позовних вимог, не підтвердження їх матеріалами справи та необхідність відмовити у задоволенні позову з наступних мотивів.

Згідно із статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу.

Однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (п. 3 ч. 1 статті 3 ЦК України).

Згідно із ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, зокрема, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною 1 статті 229 ЦК України визначено, що у разі якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Як вбачається із оспорюваного Договору, останнім не встановлено жодного обов'язку обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру. Тобто, оспорюваний договір є саме договором дарування.

У тому ж Договорі (п. 9, 13) викладено, що сторони стверджують, що даний договір вчинений не під впливом помилки, обману, насильства, тяжкої обставини і не є удаваним правочином і спрямований на реальне настання правових наслідків, які обумовлені ним. Зміст статей, зокрема 229, 717 ЦК України, нотаріусом сторонам розяснено.

Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Даний пункт Постанови вказує на те, що по перше саме позивач на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення, а обставини щодо яких помилилася позивач, мають існувати саме на момент вчинення правочину, і по друге - не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів наявності помилки щодо обставин, які існували саме на момент вчинення правочину.

Посилання позивача на інвалідність 3 групи відхиляється судом, так як пенсійне посвідчення і довідка до акта огляду МСЕК видані в кінці 2014 року. Також не береться до уваги факт звільнення позивача з роботи 24.10.2013р. з тих підстав, що по перше звільнення відбулось за власним бажанням, по друге мало місце через 6 днів після укладення правочину.

Також суд критично ставиться до посилання позивача на те, що при укладенні оспорюваного договору вона розраховувала на довічне утримання її відповідачем, оскільки помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину не має правового значення.

Окрім того, не знайшла свого підтвердження належними та допустимими доказами наведена позивачем обставина, що відповідач прогнала її з квартири АДРЕСА_1 та не допускає її до цієї квартири. Дана обставина заперечується відповідачем. При цьому, в матеріалах справи міститься довідка ТзОВ «Коменерго-Тернопіль» від 06.02.2015р. про те, що позивач станом на 06.02.2015 зареєстрована і проживає у згаданій квартирі. На уточнююче запитання чи зверталась позивач із позовом до відповідача про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, позивач повідомила, що таких звернень не було.

Посилання позивача на правові висновки Верховного Суду України також відхиляються, так як Постанова ВСУ від 04.06.2014р. не містить жодного правового висновку, а обставини справи викладені у Постанові ВСУ від 19.03.2014р. суттєво відрізняються від тих, що встановлені у даній справі. Зокрема, у справі, яка переглядалась ВСУ було встановлено, що позивач на момент укладення договору дарування був особою похилого віку та потребував сторонньої допомоги. У даній справі позивачем, якій на момент укладення правочину виповнилось 42 роки, не доведено таких обставин.

Згідно ч. 3 статті 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 статті 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Задоволення позову, яке буде мати наслідком позбавлення права власності відповідача на квартиру, набутої у встановленому законом порядку, без доведення позивачем усіх передбачених для цього законом обставин, було б порушенням статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним правочину слід відмовити.

Також не підлягає задоволенню вимога про скасування державної реєстрації права власності на квартиру, так як дана вимога є похідна від вимоги про недійсність правочину.

Щодо посилання відповідача на необхідність застосування позовної давності, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п. 5 ч. 2 статті 258, статті 728 ЦК України, до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік.

Підстави для розірвання договору дарування на вимогу дарувальника викладені у ч. 1-3 статті 727 ЦК України та є вичерпними.

Позивач у даній цивільній справі не просить розірвати договір дарування, а просить визнати недійсним цей договір, а також позов заявлено не з підстав викладених у ч. 1 3 статті 727 ЦК України, а відтак скорочена позовна давність в 1 рік не може бути застосована до даних позовних вимог.

Так як рішення ухвалено не на користь позивача, відповідно до статті 88 ЦПК України, судові витрати із відповідача не стягуються.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 60-62, 88, 209, 212-215, 223, 294 Цивільно-процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом .

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий П.Я.Стельмащук