РІШЕННЯ

Іменем України

20.07.2015 року Франківський районний суд м. Львова, в складі:

головуючого - судді Ванівського Ю.М.

при секретарі - Буюклі В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, з участю третьої особи: Органу опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька,-

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася в суд із вказаним позовом до відповідача, яким просить: дозволити її малолітній доньці ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 тимчасові виїзди за кордон та повернення до України у супроводі матері , без згоди батька ОСОБА_2 у країни: Єгипет, Чорногорія, Греція, Іспанія, Італія, Болгарія, Туреччина, Туніс, Грузія, країни Прибалтики терміном не менше ніж на 60 календарних днів протягом року, до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку; Дозволити їй ОСОБА_1 без згоди батька дитини ОСОБА_2 оформляти документи для тимчасового виїзду або супроводу малолітньої ОСОБА_3 за межі України до досягнення нею шістнадцятирічного віку та покласти на відповідача судові витрати. Позов мотивує тим, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі до 03.11.2011 року, від шлюбу із ним має малолітню дочку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає із нею та перебуває на її утриманні. Відповідач не надає належної матеріальної допомоги дитині, навіть на підставі рішення суду про стягнення аліментів. Останній постійно чинить перешкоди у здійсненні нею як матірю заходів спрямованих на оздоровлення та розвиток дитини, зокрема не надає їй дозволу на виїзд малолітньої дочки за кордон для відпочинку. Відповідач категорично відмовився надавати згоду на виїзд дитини за межі України і така його позиція не сприяє інтересам дитини, оскільки такий дозвіл позивач просить для забезпечення відпочинку та розвитку дочки, покращення її фізичного та духовного розвитку. Таким чином діями та бездіяльністю відповідача порушуються права та інтереси малолітньої дитини. На підставі наведеного просить задовольнити позов.

Відповідач подав заперечення на позов ОСОБА_1, яким просить відмовити у задоволенні позову на підставі наступного. Твердження позивача про те, що він як батько дитини чинить будь-які перешкоди у розвитку дитини та не цікавиться дитиною є надуманими, більше того. Вказує, що позивач всупереч рішення суду, яким було визначено час його зустрічей із дочкою зумисно чинить йому перешкоди у побаченнях з дочкою, даний факт стверджується і висновком начальника Франківського РВ ЛМУ ГУ МВС України. Зазначає, що своїм твердженням про те, що відповідач відмовляється надати позивачу згоду на виїзд дитини за кордон, остання вводить суд в оману, тому-що з таким проханням позивач до нього ніколи не зверталася. Вказує, що надані позивачем докази про її звернення до нього з проханням надати згоду на виїзд дитини за межі України із визначенням держави прямування, мети поїздки та відповідного часового проміжку перебування у цій державі-не відповідають дійсності. Ним, як батьком дитини не вчиняється дій, спрямованих на порушення прав та інтересів його малолітньої дочки.

Позивач та її повноважний представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, з підстав викладених в позовній заяві, просять такі вимоги задовольнити, для захисту порушених прав позивача та інтересів дитини.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позов заперечили повністю, вважають такий безпідставним, просять відмовити у його задоволенні, надали пояснення аналогічні по змісту викладеним у письмових запереченнях.

Представник третьої особи Органу опіки та піклування ФРА ЛМР в судовому засіданні, щодо задоволення позовних вимог заперечив. Додатково пояснив, що оздоровлення дитини, метою якого було надання відповідачем дозволу на виїзд дитини за кордон можливе і на території України. Крім того, вважає, що позивачем не обґрунтовано заявлено вимогу про надання відповідного дозволу аж на шістдесятиденний строк.

Вислухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи та докази у їх сукупності, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до п.3ч.3ст.313 ЦПК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі україни за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі, або у супроводі осіб, які уповноважені ними.

Статтею2 Закону України"Про порядок виїзду з України і в"їзду в Україну громадян України передбачено, що документами,які дають право на виїзд з України та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами,є паспорт громадянина України для виїзду за кордон та проїзний документ дитини.

Відповідно до ст.4 Закону України"Про порядок виїзду з України і в"їзду в Україну громадян України оформлення проїзного документу дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників , за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України може бути дозволено на підставі рішення суду.

Пунктом 18 Правил оформлення та видачі паспортів громадянину України для виїзду за кордон та проїзних документів дитини,їх тимчасового затримання та вилучення,затверджених постановою КМ України №231 від 31.03.1995р.передбачено,що оформлення паспорта,проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків,справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з них документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

Відповідно до п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України,виїзд з України громадян,які не досягли 16 річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою,здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування в цій державі,якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску,а у разі відсутності такої згоди-у разі предявлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину,який не досяг 16річного віку,без згоди та супроводу другого з батьків.

За принциповими положеннями ст.ст.10, 11 ЦПК України, які встановлюють змагальність та диспозитивність цивільного процесу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, визначаючи коло доказів, які надаються суду, відповідно до положень ч. 1ст. 60 ЦПК України.

Вимогами статей 59, 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановленихстаттею 61 цього Кодексу; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, у відповідності до ч.1 ст. 11 ЦПК України, цивільні справи суд розглядає у межах заявлених позовних вимог на підставі поданих сторонами та іншими учасниками справи доказів.

Згідно ч. 2 ст.18 СК України, суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін.

Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є: встановлення правовідношення; примусове виконання добровільно не виконаного обов'язку; припинення правовідношення, а також його анулювання; припинення дій, які порушують сімейні права; відновлення правовідношення, яке існувало до порушення права; відшкодування матеріальної та моральної шкоди, якщо це передбачено цим Кодексом або договором; зміна правовідношення.

Матеріалами справи встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Франківського районного суду м. Львова від 03.11.2011 року. Від шлюбу сторони мають малолітню дочку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, що стверджується Свідоцтвом про народження останньої Серії 1-СГ № 229806.

При цьому, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що між сторонами виникали суперечності та спори щодо виховання, матеріального забезпечення, місця проживання їхньої дочки та спілкування батька з останньою, що стверджується відповідними рішеннями суду, долученими до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов'язки. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав.

Відповідно до ч.2 ст.150 Сімейного кодексу України, батьки повинні піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний і моральний розвиток, зобовязані поважати дитину.

Частиною 2ст. 155 СК України визначено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У підтвердження позову у частині звернення до відповідача із проханням про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, позивачем надано копію письмового звернення від 16.03.2015 року та копію рекомендованого повідомлення про вручення поштовому адресату. Однак, із показів свідка ОСОБА_4 вбачається, що відповідачу не було відомо про наявність такого звернення позивача, оскільки звернення отримано не ним особисто, а його матірю ОСОБА_4, яка у суді показала, що отримавши лист від адресата ОСОБА_1 порвала його та викинула не ознайомившись із його змістом .

Своїми поясненнями, наданими у ході судового розгляду справи та безпосередньо у позові позивач стверджує, що відповідач добровільно не надає їй згоди на виїзд їхньої дочки за кордон. При цьому, суду не надано жодного належного доказу, який би стверджував про сам факт відсутності згоди батька на тимчасовий виїзд дитини за кордон.

Також, у позовній заяві позивач просить надати дозвіл на тимчасові виїзди дитини за кордон у країни: Єгипет, Чорногорія, Греція, Іспанія, Італія, Болгарія, Туреччина, Туніс, Грузія, країни Прибалтики, терміном не менше ніж на 60 календарних днів протягом року до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку та надати дозвіл оформляти документи необхідні для виїзду дитини за кордон, без згоди батька до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, що законом не передбачено, оскільки дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон носить разовий характер, надається для конкретної поїздки на визначений термін.

Наявні у справі матеріали та докази, які не мали прямого відношення до обставин, якими обґрунтовувались позовні вимоги та заперечення на них, судом до уваги не бралися.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що позовні вимоги не можуть підлягати задоволенню, у звязкуі з недоведеністю обставин, які позивач вважає підставами для задоволення позову та частковою невідповідністю змісту позовних вимог вимогам чинного законодавства.

Керуючись ст.ст. 10,11, 60,169,208-209,212-215,218 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, з участю третьої особи: Органу опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Франківський районний суд м. Львова, шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення.

Суддя Ванівський Ю.М.