У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 липня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової п алати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:

Головуючого судді Собіни І.М.

Суддів: Бондаренко Н.В., Малько О.С.

Секретар судових засідань Ковальчук Л.В.

З участю представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне цивільну справу за апеляційною скаргою голови правління Публічного акціонерного товариства „Державний ощадний банк України" на рішення Рівненського міського суду від 17 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства „Державний ощадний банк України", третя особа на стороні відповідача - голова правління Публічного акціонерного товариства „Державний ощадний банк України" ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

В листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаними позовними вимогами.

Рішенням Рівненського міського суду від 17 квітня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства „Державний ощадний банк України" (далі по тексту ПАТ „Ощадбанк) на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду в розмірі 233466гривень 51коп. та 5000гривень на відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з ПАТ „Ощадбанк" в дохід державного бюджету судовий збір в розмірі 2384гривні 66коп.

В іншій частині позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі голова правління ПАТ „Ощадбанк" вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, таким, що прийнято при неповному встановленні обставин, які мають значення для справи, неправильній оцінці доказів, неправильному застосуванню норм матеріального права та порушенні норм процесуального права.

Після збільшення представником позивача 17 квітня 2015 року позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду до 233466гривень 51коп. та моральної шкоди до 100000гривень, судом не було оголошено перерву для ознайомлення зі збільшеними позовними вимогами, чим порушено процесуальні права відповідача на ознайомлення з такими вимогами позивача.

Судом першої інстанції не взято до уваги надані АТ „Ощадбанк" докази на підтвердження виконання банком рішення апеляційного суду Рівненської області від 08 квітня 2014 року про акумулювання на кореспондентському рахунку в ПАТ „Брокбізнесбанк" суми в межах 105325гривень 12коп. для подальшого виконання виконавчого документа.

Суд у своєму рішенні не послався на належні та допустимі докази заподіяння позивачеві моральної шкоди.

Вважає, що судом порушено вимоги ст. 237-1 КЗпП України у зв"язку із задоволенням повторної вимог ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди у даній справі, таке повторне задоволення вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, є подвійною відповідальністю і суперечить ст. 61 Конституції України.

По наведених підставах просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити у справі нове рішення про відмову ОСОБА_2 у задоволенні його вимог та стягнути з позивача на їхню користь сплачену суму судового збору.

В запереченні на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Власова Т.С. вказує на законність та обгрунтованіть рішення суду першої інстанції, та необгрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу відповідача відхилити.

Колегія суддів заслухавши доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі і з"явились в судове засідання в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду дійшла висновку про її відхилення з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 з липня 1999 року працював на посаді начальника філії - Рівненського обласного управління АТ „Ощадбанк".

Наказом голови правління ПАТ „Державний ощадний банк України" від 11 листопада 2013 року № 300-к його було звільнено з роботи з підстав передбачених п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Рівненського міського суду від 07 лютого 2014 року ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні позову про поновленні його на посаді.

А рішенням апеляційного суду Рівненської області від 08 квітня 2014 року рішення місцевого суду скасовано і ухвалено нове рішення, яким ОСОБА_2 поновлено на посаді, стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 95568гривень 29коп. та 2000гривень морального відшкодування.

Рішення апеляційного суду в частині поновлення на посаді ОСОБА_2 звернуто до негайного виконання. Рішення апеляційного суду є чинним.

На підставі цього рішення державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції міста Києва 30 квітня 2014 року відкрито виконавче провадження.

Проте, ні в добровільному, ні в примусовому порядку відповідач рішення суду не виконав та не надав наказу про таке виконання і суду апеляційної інстанції.

Частинами 1 і 2 ст.14 ЦПК України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов"язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконянню на свій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами , згода на об"язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності встановленої законом.

Відповідно до ст. 76 Закону України „Про виконавче провадження", рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується негайно.

Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника, після чого державний виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Постанови про закінчення виконавчого провадження відповідач суду не надав, а тому доводи апеляційної скарги про виконання рішення суду, до уваги не приймаються.

Статтею 236 КЗпП передбачено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

При цьому вказана норма не містить жодних виключень та не передбачає звільнення власника чи уповноваженого ним органа від сплати середнього заробітку за час невиконання судового рішення про поновлення на роботі за відсутності вини власника у такій затримці. Необхідне встановлення самого факту невидачі наказу про поновлення на роботі за наявності рішення суду та вимоги державного виконавця.

Відповідно до роз"яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 „Про практику розгляду судами трудових спорів", в п. 34 зазначено, що за правилами ст. 24 КЗпП України рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Частково задовольнивши позов, суд першої інстанції на підставі наданих сторонами доказів, що належним чином були оцінені судом, дійшов правильного висновку про те, що згідно ст. 236 КЗпП України на користь позивача повинно бути стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв"язку з затримкою виконання рішення суду про поновлення ОСОБА_2 на роботі, та відшкодування моральної шкоди.

Визначаючи суму середнього заробітку до стягнення на користь позивача, суд обґрунтовано взяв до уваги одноденний заробіток ОСОБА_2 в сумі 908гривень 43коп. встановлений рішенням апеляційного суду Рівненської області від 08 квітня 2014 року та помножив його на 257 - кількість днів вимушеного прогулу за період з 09 квітня 2014 року по 17 квітня 2015 року.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди з відповідача, є повторним притягненням його до відповідальності, оскільки вимоги про стягнення моральної шкоди суди вирішували у різних справах.

Задовольняючи частково позов про відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000гривень, суд обґрунтовано виходив з доведеності цих вимог при цьому взяв до уваги зміни, які сталися в його житті,тривалість та глибину моральних страждань заподіяних позивачу порушенням його трудових прав.

Виходячи з наведеного, колегія суддів не знаходить підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, ст. ст. 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу голови правління Публічного акціонерного товариства „Державний ощадний банк України" відхилити.

Рішення Рівненського міського суду від 17 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена сторонами в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів починаючи з дня набрання нею законної сили.

Головуючий І.М.Собіна

Судді: Н.В.Бондаренко

О.С.Малько