Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №310/9266/13
Провадження №22ц/778/59/15 Головуючий у 1 інстанції: Ліхтанська Н.П.
Суддя-доповідач: Каракуша К.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого судді: Стрелець Л.Г.

суддів: Каракуші К.В.

Гончар М.С.

при секретарі: Мосіній О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Базовий Азовський Рибопереробний Комплекс» на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 16 вересня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Запорізької обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Базовий Азовський Рибопереробний Комплекс», ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення залишку заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Базовий Азовський Рибопереробний Комплекс», ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Запорізької обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» про стягнення переплати, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2013 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Запорізької обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до суду з позовом до ТОВ «БАРК», ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення залишку заборгованості за кредитним договором, який було уточнено.

У позові зазначалось, що 03.04.2007 року між банком та ТОВ «БАРК» було укладено кредитний договір №010/17-22/491. На забезпечення виконання зобов'язань позичальника по кредитному договору ОСОБА_4, ОСОБА_5 виступили фінансовими поручителями, уклавши з банком договори поруки №010/17-22/491/5 від 27.07.2007 року та №010/17-22/491/6 від 27.07.2007 року. У зв'язку з порушенням позичальником строків виконання зобов'язань щодо повернення коштів згідно умов кредитного договору, банком направлено до суду першої інстанції позов про стягнення кредитної заборгованості. 25.02.2009 року ухвалено заочне рішення, згідно якого задоволено позов банку. Згідно вказаного рішення було стягнуто заборгованість на суму 2 115 911,59 грн. Позичальник та поручителі почали здійснювати часткові погашення заборгованості. Однак, у зв'язку з припиненням погашення заборгованості банк звернувся до ВДВС Бердянського МУЮ із заявами про відкриття виконавчих проваджень. На даний час на виконанні у ВДВС перебувають виконавчі провадження. Позичальник не виконує свої кредитні зобов'язання, що виявляється в нездійсненні платежів та в зростанні боргу по відсотках.

Посилаючись на те вказані обставини, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором у розмірі 641720,48 грн. і судові витрати.

У жовтні 2013 року ТОВ «БАРК», ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Запорізької обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» про стягнення переплати.

Посилаючись на те, що під час виконавчого провадження з виконання рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 25 лютого 2009 року про солідарне стягнення з ТОВ «БАРК», ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором у розмірі 2115991грн. останньому було сплачено 861600грн. та передано майна на суму 1614312грн., просили стягнути з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» переплату у здійсненну в рамках виконавчого провадження у розмірі 234 569,41 грн.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 16 вересня 2014 року основний позов задоволено.

Стягнуто з ТОВ «БАРК», ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» залишок суми заборгованості станом на 16.05.2014 року за кредитним договором №010/02-2/21 від 19.01.2007 року у розмірі 641 720,48 грн. та судові витрати в солідарному порядку.

В задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ТОВ «БАРК» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та закрити провадження, оскільки вимоги позивача не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

В судовому засіданні апеляційного суду представник ТОВ «БАРК» ОСОБА_5 підтримав доводи апеляційної скарги, посилаючись на те, що позивачем не доведено розміру заборгованості на яку нараховані відсотки та пеня.

Представник позивача заперечив проти доводів скарги та пояснив, що залишок заборгованості за кредитним договором у розмірі 641720,48грн. складається із заборгованості за відсотками за несплаченими відсотками за період з 25.02.2011 року по 16.05.2014 року у розмірі 577142,84грн., пеня на заборгованість за кредитом з 01.09.2012 року по 01.05.2014 року - 45227,53грн. та пеня на заборгованість за несплату відсотків з 28.08.2012 року по 01.05.2014 року - 19350,11грн. Зазначив, що повторного стягнення заборгованості, що була стягнута рішенням суду від 25 лютого 2009 року не має.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з такого.

Доводи апеляційної скарги про закриття провадження у справі у зв'язку з тим, що позов підлягає розгляду в порядку господарського судочинства є неприйнятними з наступних підстав.

У п.2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що оскільки у спорах, що виникають із кредитних правовідносин, сторонами є як юридичні, так і фізичні особи та з урахуванням вимог статей 15 - 16, частини другої статті 118 ЦПК України при визначенні судової юрисдикції суди мають виходити з того, що такі справи підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства у разі, якщо однією зі сторін є фізична особа, а вимоги взаємопов'язані між собою і окремий їх розгляд неможливий. Зокрема, це можуть бути позови банку (іншої фінансової установи) до фізичної особи - позичальника і до юридичної особи - поручителя чи навпаки, які виникли з одних і тих самих правовідносин - отримання кредиту.

Договір поруки має додатковий (акцесорний) до основного зобов'язання - кредитного договору - характер і укладається саме для забезпечення виконання останнього, а поручитель згідно з частиною першою статті 554 ЦК відповідає перед кредитором, за загальним правилом, солідарно із позичальником, якщо договором поруки не встановлено його додаткову (субсидіарну) відповідальність. Неможливість окремого розгляду цих договорів може бути пов'язана, зокрема, із визначенням суми заборгованості, способу виконання зобов'язання та іншими умовами договорів.

Судом встановлено, що 03.04.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (далі - Банк), та ТОВ «Базовий Азовський Рибопереробний Комплекс» (далі - ТОВ «БАРК») уклали кредитний договір №010/17-22/491та низку додаткових угод, за умовами яких ТОВ «БАРК» отримав кредит у розмірі 2 654 045,10грн. із сплатою 18% річних строком до 31.03.2014 року для придбання обладнання (т.1,а.с.4-9).

Відповідно до умов п.6.1 Кредитного договору погашення заборгованості за кредитом та відсотками здійснюється Позичальником щомісяця, починаючи з 27.10.2007 року рівними частинами в розмірі 35900,00 грн., визначених у графіку повернення кредиту (т.1, а.с.5-7).

У забезпечення виконання зобов'язань ТОВ «БАРК» по вказаному кредитному договору ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уклали з Банком договори поруки №010/17-22/491/5 від 27.07.2007року та №010/17-22/491/6 від 27.07.2007року відповідно (т.1, а.с.10,11).

Заочним рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 25 лютого 2009 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 18 листопада 2009 року, у повному обсязі задоволено позовні вимоги Банку про стягнення заборгованості за кредитним договором №010/17-22/491 від 03.04.2007р. в солідарному порядку з ТОВ «БАРК» та поручителів ОСОБА_5 та ОСОБА_4, а саме на користь Банку було стягнуто заборгованість на загальну суму 2 115 911,59 гривень, з них: - 2 079 645,10 грн. заборгованості за кредитом (тіло); - 34 536,49 грн. пені; - 1 700,00 грн. та судові витрати.

Апеляційним судом на виконання вимог ч.4 ст.10 ЦПК України витребувана та досліджена вказана цивільна справа. Так, з матеріалів цієї справи вбачається, що відповідно до досудової вимоги (претензії) від 18.06.2008 року Банк, посилаючись на п.7.4 кредитного договору достроково вимагав погашення заборгованості за кредитом. В ухвалі апеляційного суду Запорізької області від 18 листопада 2009 року у вказаній справі встановлено, що висновки суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про дострокове стягнення з ТОВ «БАРК» та поручителів ОСОБА_5 та ОСОБА_4 заборгованості за кредитом у розмірі 2 115 911,59 грн. відповідають обставинам справи.

Сторонами визнається, що рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 25 лютого 2009 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 18 листопада 2009 року, тіло кредиту стягнуто в повному обсязі і на момент ухвалення вказаного рішення заборгованості по відсоткам за користування кредитом не було.

Після набрання рішенням законної сили позичальник та поручителі в добровільному порядку здійснювали часткове погашення заборгованості. У зв'язку з припиненням погашеннь заборгованості в добровільному порядку Банк звернувся до виконавчої служби з заявами про відкриття виконавчих проваджень, за якими відкритті виконавчі провадження і триває процедура виконання судового рішення про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов Банку, виходив з того, що рішення суду про дострокове стягнення суми кредиту не виконано в повному обсязі позичальником та його поручителями, тому банк має право нараховувати проценти за користування кредитом та пеню.

Проте з висновками судів погодитися не можна з таких підстав.

Зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України.

Наведених роз'яснень п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" суд першої інстанції в повній мірі не врахував та, встановивши, що судовим рішенням з відповідачів заборгованість за тілом кредиту була стягнута в повному обсязі, дійшов помилкового висновку про дію кредитних правовідносин в подальшому та наявність у банку права на нарахування відсотків та пені.

Із ухваленням судового рішення про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, припиняються правовідносини сторін, що ґрунтуються на кредитному договорі та договорах поруки, зокрема, не тільки сплата чергових платежів, а і сплата та нарахування відсотків за користування кредитом та пені, разом із тим виникає грошове зобов'язання із повернення кредитних коштів в повному обсязі та нарахованих на цей час відсотків, невиконання якого тягне відповідальність, встановлену ст. 625 ЦК України.

З огляду на наведене висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову Банку про стягнення залишку заборгованості за кредитним договором у вигляді процентів та пені, що ґрунтуються на кредитному договорі та договорах поруки, є помилковими.

Посилання Банку у позові на приписи ст.625 ЦК України, як підставу для стягнення 18%, що передбачені кредитним договором за користування кредитними коштами та пені, не може бути прийнята до уваги колегією суддів з огляду на наступне.

У відповідності до п.9 Постанови Верховного Суду України №5 від 12 липня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» роз'яснено, що уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору. Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Банк, посилаючись на приписи ст.625 ЦК України, обґрунтовує вимоги про стягнення залишку заборгованості за кредитним договором у вигляді відсотків та пені, що врегульовані сторонами у договорі п.п.1.1, 6, 10.2 (т.1, а.с.4-6) та мають іншу правову природу ніж відповідальність за прострочення виконання грошового зобов'язання у розумінні ч.2 ст.625 ЦК України.

Отже, колегія суддів констатує, що позовних вимог про стягнення коштів за прострочення виконання грошового зобов'язання в розумінні ст. 625 ЦК України Банк у позові не заявляв.

Підстав для задоволення позову Банку про солідарне стягнення з відповідачів залишку заборгованості за кредитом у вигляді процентів та пені у суду не має.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції за позовом Банку підлягає скасуванню, з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог Банку до ТОВ «БАРК», ОСОБА_4, ОСОБА_5

З висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні зустрічного позову ТОВ «БАРК», ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Банку про стягнення переплати, колегія суддів погоджується, оскільки позивачами не доведено належними та допустимими доказами наявності такої переплати в рамках виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду про дострокове стягнення заборгованості за кредитом. Доводів щодо незаконності рішення суду в цій частині апеляційна скарга не містить. Тому підстав для скасування або зміни судового рішення в цій частині колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Базовий Азовський Рибопереробний Комплекс» задовольнити частково.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 16 вересня 2014 року по цій справі в частині задоволення позову Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» скасувати та ухвалити нове наступного змісту.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Запорізької обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Базовий Азовський Рибопереробний Комплекс», ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення залишку заборгованості за кредитним договором та судових витрат відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте воно може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: