Апеляційний суд Житомирської області
Справа №2-1999/12 Головуючий у 1-й інст. Грубіян Є. О.
Категорія 47 Доповідач Коломієць О. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Зарицької Г.В., Якухно О.М.

при секретарі

судового засідання: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 11 червня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2011 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просив суд усунути перешкоди у користуванні належною йому земельною ділянкою, яка розташована по вул. Б.Хмельницького, 24-б с.Пряжів, Житомирського району, Житомирської області, шляхом зобов'язання відповідача ОСОБА_5 знести частину самовільно побудованої споруди на межі їх земельних ділянок. В обґрунтування позову зазначив, що у 2008 році ОСОБА_5 (який помер 14.08.2014р.) збудував капітальну споруду над льохом, одна сторона якої розташована на межі земельних ділянок сторін, чим порушив права позивача, норми ДБН 360-92 та не дотримався вимог ст. 103 ЗК України.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 11.06.2015 р. в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, просить скасувати зазначене рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю. В обґрунтування зазначає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про відсутність перешкод в користуванні земельною ділянкою позивача, оскільки ним надані факти порушення норм ДБН, факт розташування забудови на межі земельних ділянок та факт відсутності документів про узаконення забудови відповідача.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу згідно державного акта на право приватної власності на землю серії ІV-ЖТ № 013760, виданого 20.03.2001 р. належить земельна ділянка площею 0,43 га, яка розташована в с. Пряжів Житомирського району Житомирської області, частина якої площею 0,25 га призначена для обслуговування жилого будинку, інша, площею 0,18 га - для ведення особистого підсобного господарства. ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право приватної власності на домоволодіння № 310 від 26.03.1990 р (а.с.170 т.1) належало домоволодіння № 24-а, розташоване по вул. Б.Хмельницького в с. Пряжів Житомирського району Житомирської області.

14 серпня 2014 року ОСОБА_6 помер, його правонаступниками стали ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.99 т.2).

10 жовтня 2008р. комісією Сінгурівської сільської ради Житомирського району було складено акт про те, що ОСОБА_5 побудував капітальну будівлю на межі земельної ділянки, суміжної із земельною ділянкою ОСОБА_2, фундамент якої частково виступає на земельну ділянку останнього на 5 - 10 см (а.с.12 т.1).

Згідно відповідей контролюючих органів на заяви позивача та його представника дозвіл на виконання будівельних робіт по будівництву по вул. Б.Хмельницького, 24-а не надавався, а також ОСОБА_5 при здійснені будівництва не дотримався приписів державних будівельних норм щодо розміру відступу надбудови до межі з суміжною земельною ділянкою позивача (а.с.8-11, 37-38 т.1).

Проте, рішенням Сінгурівської сільської ради Житомирського району Житомирської області № 128 від 19 жовтня 2006 року (а.с.192 т.1) було узаконено самовільно збудовані ним опалювальну прибудову до житлового будинку та сарай на належній йому земельній ділянці площею 0,37 га, а також визнано його забудовником. На дану опалювальну прибудову до названого вище житлового будинку на ім'я ОСОБА_5 було виготовлено будівельний паспорт (а.с.186 т.1).

Відповідно до висновку комплексної будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи № 466/14/38/15-25 від 30.01.2015 р. встановлено, що дозвільні документи, які містяться в матеріалах інвентаризаційної справи № 302, а саме : акт від 05.10.2006 року обстеження самовільно збудованої опалювальної прибудови до житлового будинку та самовільно збудованого сараю на предмет їх узаконювання, витяг з рішення № 128 від 19 жовтня 2006 року виконавчого комітету Сінгурівської сільської ради, надані були ОСОБА_5 на сарай л.«Б» площею 18.0 кв.м., відстань якого до межі із земельною ділянкою позивача, відповідно до Плану забудови земельної ділянки становить 3,4 м. Разом з тим, дозвільні документи на будівництво погребу л.«Б», який є капітальною спорудою з площею основи 21,2 кв.м. і висотою 2,2 м, в наданих матеріалах інвентаризаційної справи відсутні. Даний погреб л.«Б» побудований на межі суміжної ділянки, яка належить позивачу ОСОБА_2, чим порушено вимоги п.3.23* ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», які передбачають, що для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної частини конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м. Проте, відстані між будівлями, що розташовані на суміжних земельних ділянках, відповідають вимогам нормативних документів щодо протипожежних та санітарних розривів між будівлями та спорудами. Також ОСОБА_5, у відповідності до п.3.25* ДБН 360-92**, влаштовано запобігання стіканню атмосферних опадів з покрівлі та карнизів будівлі погреба л.«Б» на територію суміжної ділянки (а.с.27-38 т.2).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду достатніх та беззаперечних доказів на підтвердження факту створення йому з боку відповідачів перешкод у користуванні належною земельною ділянкою.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки позивачем не доведено, що його права, як власника земельної ділянки, порушено відповідачами.

Відповідно до ч.4 ст. 373 ЦК України власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Відповідно до вимог ст. 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.

Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням (ч.ч. 1,3 ст. 375 ЦК України).

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 391 ЦК України).

Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть, якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання права; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

За змістом ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та законного висновку, що побудований ОСОБА_5 з порушенням будівельних норм погреб л.«Б», не створює позивачу перешкодою у користуванні та розпорядженні належною власністю, оскільки останнім не надано було належних та допустимих доказів на підтвердження факту створення з боку відповідачів перешкод у користуванні належною земельною ділянкою.

Приведені в апеляційній скарзі доводи, що побудована ОСОБА_5 на межі земельних ділянок споруда створює затінення та унеможливлює вирощування на земельній ділянки овочів та різних рослин, а також перепони для будівництва на власній ділянці є безпідставними, оскільки доказів на підтвердження даних обставини позивачем надано не було і вони не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Інші приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтею 308 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов вказаного висновку при повному, всебічному та обєктивному зясуванні обставин справи, прав і обовязків сторін у даних правовідносинах, перевірив належним чином доводи сторін, зясував характер та суть заявлених позивачем вимог, норм права, якими вони регулюються, дав належну правову оцінку зібраним у справі доказам.

Рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 11 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді