Апеляційний суд Житомирської області
Справа №295/5172/15-ц Головуючий у 1-й інст. Лєдньов Д. М.
Категорія 50 Доповідач Жигановська О. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Жигановської О.С.

суддів Зарицької Г.В., Якухно О.М.

при секретарі судового

засідання ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 про стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Богунського районного суду від 24 червня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із названим позовом. Зазначила, що з відповідачем з 1994 року до 2014 року перебувала у зареєстрованому шлюбі, від якого мають повнолітню доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка навчається на другому курсі відділення сходознавства Київського національного університету ім.Т.Шевченка на денній формі навчання за державним замовленням. Дочка отримує стипендію у розмірі 861 грн., проживає у студентському гуртожитку, за який сплачує 210 грн. щомісячно, а також окремо сплачує за спожиту електроенергію. Крім цього, щотижневі витрати на проїзд від гуртожитку до місця навчання, харчування, канцелярське та навчальне приладдя, підручники і таке інше, складають в середньому 500-600 грн., це без врахування витрат на засоби гігієни, проїзд у вихідні дні з м.Києва до м.Житомира та ін. Фактично витрати по утриманню як неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 так і повнолітньої дочки ОСОБА_6 несе вона /позивачка/, тому просила стягнути з відповідача аліменти в розмірі 1500 грн. щомісячно на утримання доньки на період її навчання та до досягнення нею 23-х років.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 24 червня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивачки аліменти на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 350 грн. щомісячно, починаючи з 07.04.2015 року до закінчення навчання 30.06.2017 року.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 просить рішення скасувати, та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог. Посилається на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є батьками повнолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7), яка навчається у Київському національному університеті ім. Т.Шевченка на факультеті - відділення сходознавства денної форми навчання за державним замовленням та отримує стипендію у розмірі 861 грн. (а.с.8).

Відповідно до ст.199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у звязку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобовязані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

При встановленні судом факту потреби в утриманні повнолітньої дитини, суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обовязок обох батьків по наданню відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати.

Згідно із ч.2 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

У п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Враховуючи те, що відповідач є особою працездатного віку /40 років/; з останнього місця роботи звільнився за власним бажанням (а.с.32); на обліку в Центрі зайнятості не перебуває, тому колегія суддів погоджується із висновком суду 1-ї інстанції про те, що він спроможний сплачувати аліменти на період навчання повнолітньої доньки.

Наведені в апеляційній скарзі доводи, не спростовують висновків суду щодо спроможності відповідача сплачувати аліменти. Апелянт будучи ще досить молодою людиною та не маючи протипоказань для працевлаштування, звільнився з роботи за власним бажанням, не вчиняє будь-яких дій щодо пошуку роботи. Обовязок по утриманню повнолітньої доньки в період її навчання не може бути покладений виключно на матір дитини, на утриманні якої також перебуває неповнолітній син. Крім того, розмір аліментів, визначений судом є мізерним у порівнянні з потребами дочки. Розмір стипендії, яку вона отримує, за жодних обставин не може забезпечити її нормальне існування /харчування, одяг, проїзд, підручники тощо/. В апеляційній скарзі відповідач наводить розрахунок, згідно із яким у дочки після сплати витрат на гуртожиток залишається 648,20 грн., а судом, на його думку, не встановлювалась і не доведена необхідність в здійсненні ОСОБА_4 інших витрат та їх розмір. Колегія суддів, відхиляє такі доводи апелянта та оцінює їх як намагання у будь-який спосіб уникнути виконання батьківських обовязків, оскільки цілком зрозуміло і не підлягає додатковому доведенню та обставина, що неможливо прожити на 21,61 грн. в день /648,20 грн.: 30 днів/.

Посилання апелянта на те, що позивачка не вправі звертатись до суду із даним позовом, оскільки дочка проживає не з нею, а в гуртожитку у м.Києві, є необґрунтованими. ОСОБА_4 забезпечена житлом у студентському гуртожитку на час навчання, тобто це є її тимчасовим місцем проживання. Постійним місцем проживання є кв.139 в буд.11 по пр.Миру 11 у м.Житомирі, що не заперечується сторонами.

Доводи ОСОБА_3 про наявність підстав для закриття провадження у даній справі згідно з п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України спростовуються дослідженими під час апеляційного розгляду матеріалами справи №295/13853/14-ц. З матеріалів цієї справи вбачається, що Богунським районним судом м.Житомира розглядався позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_7 та на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_4, яка продовжує навчання. Рішенням Богунського районного суду від 05 листопада 2014 року даний позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача аліменти на користь позивачки на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_7 в твердій грошовій сумі в розмірі 500 грн. щомісяця, а в задоволенні позовних вимог щодо стягнення аліментів на утримання повнолітньої ОСОБА_4, яка продовжує навчання відмовлено за безпідставністю.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 подала даний позов про стягнення з відповідача аліментів на утримання повнолітньої ОСОБА_4, посилаючись на нові обставини, що свідчать про зміну матеріального стану сторін та навівши детальні обгрунтування потреби у стягненні аліментів. Крім того, позов предявлений за інший період, ніж був зазначений у попередній позовній заяві. Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що дані позови ОСОБА_2 не є тотожними, а відтак відсутні підстави для закриття провадження у даній справі.

Рішення суду ухвалене із дотриманням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 24 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: