АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/501/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19, 27 Іванов А. А.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоБородійчука В. Г.
суддівПодороги В. М. , Василенко Л. І.
при секретаріВолвенко А.В.

розглянувши в судовому засіданні в режимі відеоконференції в місті Черкаси апеляційну скаргу представника АТ «Брокбізнесбанк» - Рибак Юлії Ігорівни на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17 грудня 2014 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши представника ПАТ «Брокбізнесбанк», колегія суддів,-

в с т а н о в и л а :

24 січня 2014 року ПАТ «Брокбізнесбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 12 вересня 2005 року між АБ «Брокбізнесбанк», на даний час ПАТ «Брокбізнесбанк», яке відповідно до п. 1.1. Статуту є правонаступником прав та обов'язків АБ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_7 був укладений кредитний договір № 235-05ф, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_7 кредит в сумі 500 000 доларів США строком з 12 вересня 2005 року по 02 вересня 2008 року зі сплатою 15 % річних для споживчих цілей.

Враховуючи те, що банк виконав покладені на нього умовами договору зобов'язання, тобто надав відповідачеві обумовлені кошти у кредит, а відповідач ОСОБА_7 покладені на нього зобов'язання не виконав, тобто вчасно та належним чином не сплачував кошти за кредитом та відсотки за користування ним, в результаті чого виникла заборгованість, представник банку звернувся з відповідним позовом до суду, в результаті чого заочним рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 25 квітня 2008 року позовні вимоги банку задоволено та стягнуто з ОСОБА_7 на користь банку заборгованість в розмірі 179 980,26 доларів США.

24 жовтня 2008 року Уманським міськрайонним судом Черкаської області був виданий виконавчий лист про примусове виконання вищевказаного рішення суду.

Відповідач ОСОБА_7 станом на 15 січня 2014 року не виконав рішення суду від 25 квітня 2008 року, не погасив заборгованості, тому надалі фактично продовжував користуватися кредитними коштами, у зв'язку з чим, банком правомірно нараховано проценти за користування кредитними коштами за період з 05 лютого 2008 року по 30 серпня 2013 року, сума яких складає 16 598,45 доларів США.

Представник банку просив стягнути з ОСОБА_7 на користь банку заборгованість по нарахованим процентам за фактичний час користування коштами, наданими згідно кредитного договору № 235-05ф від 12 вересня 2005 року, яка складає 132 671,42 грн..

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17 грудня 2014 року у задоволенні позовних вимог ПАТ «Брокбізнесбанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ПАТ «Брокбізнесбанк» - Рибак Ю.І. просить скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17 грудня 2014 року як незаконне та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Ст. 213 ЦПК України вказує, що рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, дане рішення суду вказаним вимогам не відповідає.

Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Судом встановлено, що 12 вересня 2005 року між АБ «Брокбізнесбанк» (на даний час ПАТ «Брокбізнесбанк», яке відповідно до п. 1.1 Статуту є правонаступником прав та обов'язків АБ «Брокбізнесбанк») та ОСОБА_7 було укладено кредитний договір № 235-05ф (а.с. 8-9).

Згідно умов п. 2.1 даного кредитного договору, Банк надав позичальнику кредит в сумі 500 000 дол. США строком з 12 вересня 2005 року по 02 вересня 2008 року зі сплатою 15 % процентів річних для споживчих цілей.

Виконання своїх зобов'язань зі сторони банку підтверджується заявою про видачу готівки № 10 від 12 вересня 2005 року (а.с. 10) та розпорядженням валютно-операційного відділу від 02 вересня 2005 року (а.с. 11).

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між Банком та ОСОБА_7 було укладено договір застави № Т-153 (а.с. 12-13), згідно умов якого, останній передав Банку прості іменні акції ВАТ «Завод пневматичного обладнання», які належать ОСОБА_7 на праві власності.

Також судом встановлено, що оскільки, ОСОБА_7 порушував виконання умов кредитного договору, а саме не виконував основне зобов'язання та не сплачував нараховані проценти за користування кредитними коштами, АТ «Брокбізнесбанк» звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості.

Заочним рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 25 квітня 2008 року (а.с. 16) було задоволено вимоги Банку в тому числі щодо стягнення нарахованих та прострочених процентів за користування коштами станом на 05 лютого 2008 року в сумі 179 980,26 дол. США.

24 жовтня 2008 року судом було видано виконавчий лист (а.с. 17-18) про примусове виконання рішення суду.

Звертаючись до суду з позовними вимогами, позивач в своїй позовній заяві (а.с. 2-5) вказав, що станом на 15 січня 2014 року ОСОБА_7 не виконав зобов'язання за кредитним договором та згідно рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області, а тому надалі фактично користується кредитними коштами. Тому, Банк просив стягнути з ОСОБА_7 на свою користь заборгованість по нарахованим процентам за фактичний час користування коштами наданими згідно кредитного договору № 235-05ф від 12 вересня 2005 року, яка складає 132 671,42 грн..

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції мотивував свої висновки тим, що Заочним рішенням Уманського міськрайонного суду від 25 квітня 2008 року по цивільній справі № 2-976-2008 кредитний договір № 235-05ф від 12 вересня 2005 року розірвано та стягнуто на користь Банку заборгованість, що утворилася, внаслідок невиконання ОСОБА_7 умов даного договору. Суд першої інстанції вважав, що в даному випадку зобов'язання сторін припинилися та застосував відносно даних правовідносин норми закону про позовну давність і на підставі цього відмовив у задоволенні позову.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З огляду на положення ст.ст. 14, 526 ЦК України, колегія суддів вважає, що між сторонами у справі виникли цивільні права і обов'язки (зобов'язання), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору.

Ст. 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Положеннями ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у термін, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Переглядаючи законність рішення в межах доводів апеляційної скарги та наявних матеріалів справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення по справі неповно з'ясував обставини по справі, а тому дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Так, колегією судів встановлено, що вимоги позивача про стягнення заборгованості передбачають період, що не був врахований у справі № 2-976-2008 і до моменту розірвання судом кредитного договору за рішенням від 25 квітня 2008 року.

Як вбачається з наданого та приєднаного до матеріалів справи в суді апеляційної інстанції розрахунку заборгованості ОСОБА_7 дійсно він включає в себе період з лютого по квітень 2008 року, що не був включений до розрахунків заборгованості під час розгляду справи та ухвалення рішення в 2008 році. Приведений розрахунок визнаний колегією суддів правильним і вимоги Банку нараховані відповідно до вимог закону.

Оскільки судами достовірно встановлено і дану обставину сторонами не спростовано, що ОСОБА_7 до цього часу не виконав зобов'язання за кредитним договором та згідно рішення суду від 25 квітня 2008 року, тому він фактично користувався наданими кредитними коштами й по даний час.

Відповідно до припису ч. 2 ст. 264 ЦК України визначена підстава переривання перебігу позовної давності у разі пред'явлення позову до відповідача, предметом якого є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Згідно ч. 3 ст. 264 ЦПК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не врахував, що Банк із позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідача звертався до суду, в зв'язку з чим в 2008 році було відкрите провадження у справі № 2-976-2008, за результатами розгляду вказаної справи було ухвалено рішення від 25 квітня 2008 року про задоволення вимог Банку. Вимоги Банку стосувалися часткового виконання відповідачем умов кредитного договору і до них не включалася заборгованість за період нарахувань до винесення рішення у справі.

Таким чином, колегія суддів вважає, що районним судом помилково не взято до уваги ту обставину, що відбулося переривання позовної давності для вимог, які заявлені Банком у даній справі.

Враховуючи вищевикладені обставини і те, що договір повинен виконуватися належним чином, колегія суддів вважає, що Банк мав право на звернення до суду з позовом про стягнення з відповідача процентів за користування кредитними коштами і визначена сума заборгованості в розмірі 132 671,42 грн. є правильною її розрахунок здійснений у відповідності до встановлених вимог договору і норм чинного законодавства.

Згідно зі змістом ч.ч. 1, 5 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позовні вимоги задоволені частково на суму 132 671,42 грн., тому колегія суддів вважає, що на користь позивача підлягають задоволенню і вимоги щодо відшкодування витрат судового збору на суму 1 326,71 грн., оскільки дана сума відповідатиме пропорційному розподіленню відповідно до задоволеної суми вимог та такий розподіл судових витрат відповідатиме вимогам діючого законодавства.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги є суттєвими і дають підстави для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника АТ «Брокбізнесбанк» - Рибак Юлії Ігорівни задовольнити.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17 грудня 2014 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати.

Позовні вимоги публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» заборгованість по нарахованим прооцентам за фактичний ча користування коштами наданими згідно кредитного договору № 235-05ф від 12 вересня 2005 року в розмірі 132 671 грн. 42 коп..

Стягнути з ОСОБА_7 на користь публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» судові витрати в розмірі 1 326 грн. 71 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді :