Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2015 року Рівненський міський суд

в особі головуючого судді Головчака М.М.,

з участю секретаря Панасюк О.М.,

позивача ОСОБА_1,

та її представника ОСОБА_2,

представників відповідача ОСОБА_3,ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про виселення та зняття з реєстрації місця проживання,

встановив:

В листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_5 про виселення з квартири АДРЕСА_1 та зняття з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

В обгрунтування позовних вимог вказувала, що є власником квартири АДРЕСА_1,що підтверджується реєстраційним посвідченням,виданим Рівненським обласним БТІ від 28 лютого 1996 року. В даній квартирі зареєстровані та проживають її чоловік ОСОБА_5 та діти ОСОБА_6, 2002 року народження та ОСОБА_7, 2009 року народження. Шлюбні стосунки існують формально, біля трьох років назад вони припинили вести спільне господарство,однією сім"єю не проживають. Відповідач зловживає спиртними напоями,вчиняє саврки,здійснює на неї психологічний тиск,в присутності дітей вчиняв фізичне насилля,з приводу чого вона зверталась в правоохоронні органи. До суду нею подано позов про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на дітей. За комунальні послуги вона змушена сплачувати на чотирьох осіб,в тому числі на чоловіка,який відмовляється їх сплачувати. З посиланням на ст.405 ЦК України,те,що з чоловіком спільного господарства вона не веде,розлучається, останній не є власником майна,просить позов задовольнити.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позов підтримали та просили задовольнити в повному обсязі.

Представники відповідача ОСОБА_3,ОСОБА_4 просили у задоволенні позову відмовити. Вказували, що в квартиру відповідач був вселений добровільно позивачкою, є її чоловіком та є членом сім"ї власника житла. Кримінальне провадження відносно ОСОБА_5 закрито, інших підтверджуючих даних порушення останнім правил співжиття позивачкою не надано.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Так,як вбачається із Реєстраційного посвідчення,виданого Рівненським обласним бюро технічної інвентаризації від 28 лютого 1996 року, квартира АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_1. на праві особистої власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12 лютого 1996 року №45-38.

Згідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 3 від 18 листопада 2015 року,прізвище ОСОБА_1 до державної реєстрації шлюбу значилось "ОСОБА_1". Рішенням місцевого суду м.Рівне Рівненської області від 29 грудня 2003 року шлюб із ОСОБА_10 припинено.

08 жовтня 2004 року між сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_5 укладено шлюб,що вбачається з Свідоцтва про одруження НОМЕР_1.

В квартирі АДРЕСА_1 значиться зареєстрованим чоловік позивачки відповідач ОСОБА_5

Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України виселення може мати місце, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультативними, виселення винних на вимогу власника або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення.

Таким чином, для застосування норми цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Під заходами впливу мається на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів тощо.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Суду надано витяг з кримінального провадження №0000674,внесений до ЄРДР від 07 лютого 2014 року,з якого вбачається, що 06 лютого 2014 року ОСОБА_1 було нанесено тілесні ушкодження по місцю проживання.

Постановою слідчого СВ Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області Акопяна В.А. від 27 березня 2014 року дане кримінальне провадження було закрито у зв"язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Як вбачається із постанови,потерпіла ОСОБА_1 звернулась із заявою,в якій просить її повідомлення не розглядати,так як учасником кримінального провадження бути не бажає,конфлікт вичерпаний та претензій ні до кого не має.

Згідно із ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. З цього випливає, що позивачка ОСОБА_1 давала згоду на постійне вселення чоловіка ОСОБА_5 в якості члена сім'ї у названий будинок, будучи власником цього будинку. Отже, відповідач не є тимчасовим жильцем спірного приміщення, оскільки відповідно до положень ст.156 ЖК України члени сім'ї власника будинку, в тому числі й колишні, користуються жилим приміщенням нарівні з власником. Їх право користування врегульовано житловим законодавством, згідно з яким ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч.3 статті 9 ЖК України).

Доводи позивачки про наявність підстав для виселення на підставі порушення ОСОБА_5 правил співжиття в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до ст.310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст.317,319,ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується,розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Враховуючи викладене,відсутність заяви відповідача про зняття з реєстраційного обліку та судового рішення,про що зазначено у вищевказаному законі, суд вважає за необхідне у задоволенні позовної заяви в частині зняття з реєстраційного обліку відмовити за безпідставністю.

На підставі викладеного, ст.ст.310,317,319,391 Цивільного кодексу України, ст.116 Житлового кодексу України, керуючись ст.ст. 208, 209, 212-215, 218, 223, 292,294 ЦПК України, суд, -

вирішив :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про виселення та зняття з реєстрації місця проживання відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд поданням в десятиденний строк з дня його проголошення апеляційної скарги. Особи,які брали участь у справі,але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення,можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення,якщо його не скасовано,набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Рівненського міського суду М.М.Головчак