АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2015 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів - Музичко С.Г., Прокопчук Н.О.

при секретарі - Кутц А.В.

за участю:

представника відповідача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року в справі за позовом Комунального підприємства по утриманню житлового господарства «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва до ОСОБА_2 про звільнення нежитлового приміщення,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2013 року КП по утриманню житлового господарства «Житлорембудсервіс» звернулося до суду з вищевказаним позовом про зобов'язання відповідача звільнити нежитлове приміщення 1-го поверху за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 85,4 кв. м.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24.12.2014 року зазначений позов задоволено. Зобов'язано ОСОБА_2 звільнити нежитлове приміщення 1-го поверху за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 85,4 кв. м. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь КП по утриманню житлового господарства «Житлорембудсервіс» судові витрати у розмірі 229,40 грн.

Справа № 754/22342/13
№ апеляційного провадження:22-ц/796/3972/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Буш Н.Д.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, просить визнати її право на проживання у зазначеному приміщенні. Апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування та недоведеність обставин, що мають значення для справи. В обґрунтування своїх доводів вказує, що судом не встановлено цивільний обсяг прав позивача, рішення ухвалювалося суддею з грубим порушенням права апелянта на правову допомогу. Зазначає, що судове засідання відбувалося без її участі, хоча була подана телеграма про перенесення розгляду справи та це була перша неявка відповідача. Позивачем не були надані докази на підтвердження його вимог та позовна заява була підписана без належної цивільної правоздатності. Вказала, що житловий будинок є спільною суміжною приватною власністю, частина якого апелянтом приватизована, в зв'язку з чим позивач не може ставити питання про усунення перешкоди в користуванні останнім.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач без законних на те підстав, самовільно користується зазначеним об'єктом нерухомого майна, яке на законних підставах передано позивачу у володіння, тому право останнього підлягає захисту шляхом зобов'язання відповідача звільнити займані нежитлові приміщення.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

При розгляді справи в суді першої та апеляційної інстанції встановлено, що 12.09.2012 виконавчим органом КМР (Київська міська державна адміністрація) було винесено розпорядження № 1605 «Про безоплатне прийняття відомчого житлового фонду, службового житла, зовнішніх інженерних мереж ПАТ «ХК» «Київміськбуд»» до комунальної власності територіальної громади м. Києва ( а. с. 19-20). Пунктом 1 вказаного Розпорядження було передбачено прийняття безоплатно до комунальної власності територіальної громади м. Києва відомчий житловий фонд та його передачу до сфери управління районних в м. Києві ДА згідно з додатком 1 в тому числі і будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 22). Розпорядженням Деснянської районної в м. Києві ДА від 12.10.2012 №561 балансоутримувачем вищезгаданого будинку визначено Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва (а. с. 23). Розпорядженням Деснянської районної в м. Києві ДА від 13.06.2013 №337 внесені зміни до вищевказаного розпорядження та житловий будинок АДРЕСА_1 закріплено на праві господарського відання за комунальним підприємством по утриманню житлового господарства КП «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва (а. с. 27-29). Згідно відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в м. Києві відповідач проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 37). Відповідно до плану виданого Київським міським бюро технічної інвентаризації на першому поверсі вищезгаданого будинку розташоване спірне нежитлове приміщення, до складу якого входять коридор, 5 кабінетів, 3 тамбури, умивальник, туалет, 3 підсобних приміщення № 27-39 (а. с. 243), загальною площею 85,4 кв. м., яке відповідач без будь-яких правових підстав тривалий час займає. Вказані обставини 23.12.2013 та 10.01.2014були зафіксовані комісією у складі працівників ЖЕК № 302 м. Києва, про що складені відповідні акти (а. с. 30-31). Позивач наполягав на добровільному звільненні відповідачем вказаного нежитлового приміщення, але останній відмовлявся його звільняти, посилаючись на те, що займає його за усною домовленістю з колишнім власником будинку. Також вважає, що оскільки є постраждалою внаслідок аварії на ЧАЕС, має право на зайняття будь-якого вільного приміщення для свого проживання. Враховуючи наведені обставини позивач просить суд зобов'язати відповідача звільнити вказані приміщення.

Як вже вище було зазначено, житловий будинок АДРЕСА_1 закріплено на праві господарського відання за комунальним підприємством по утриманню житлового господарства КП «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва.

Відповідно до вимог ст. 136 ГК України право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб'єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства. Щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності. Суб'єкт підприємництва, який здійснює господарську діяльність на основі права господарського відання, має право на захист своїх майнових прав також від власника.

Згідно ч. 2 ст. 386, 391 ЦК України, власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, або з вимогою усунути перешкоди у здійсненні права користування майном.

Матеріали справи свідчать про те, що позивача позбавлено можливості вільно користуватися вищезгаданим нежитловим приміщенням, оскільки відповідач самовільним, безпідставним користуванням останніми створює умови, які перешкоджають вільному доступу позивача до них. Наведені обставини підтверджуються наявними у справі доказами, а саме актами та поясненнями самого відповідача.

Враховуючи наведене колегія суддів вважає, що відповідно до вимог ст. ст. 398, 396 ЦК України, позивач має право на захист свого порушеного права, в зв'язку з чим висновки суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог вважає правильними.

Крім того, як встановлено судом, відповідач по справі не заперечує наявність створених її діями перешкод позивачу у користуванні вказаним приміщенням, оскільки ними фактично заперечується наявність законних підстав щодо володіння позивачем даним об'єктом нерухомості.

Посилання апелянта на те, що спірне нежитлове приміщення є власністю співвласників будинку АДРЕСА_1 в зв'язку з чим вищезгадане комунальне підприємство є неналежним позивачем по справі, колегія суддів вважає безпідставним та таким, що не спростовується матеріалами справи.

Так, ч. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 встановлено, що власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т.ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

На підставі викладеного можливо зробити висновок, що приміщення, які призначені для забезпечення експлуатації та обслуговування будинку є допоміжними приміщеннями будинку, а нежитлові приміщення, які не забезпечують експлуатацію та обслуговування останнього, не вважаються такими, в зв'язку з чим не є власністю співвласників вказаного будинку. Виходячи з місця розташування спірного приміщення з його загальної характеристики, способу і порядку його використання, колегія суддів вважає, що відповідач не довела, що спірні приміщення є допоміжними приміщеннями вказаного будинку, в зв'язку з чим її посилання на згадані обставини колегія суддів вважає недоведеними.

Крім того, приймаючи таке рішення, колегія суддів враховує, що в порушення вимог ст. 60 ЦПК України відповідач не довела в суді, що в спірному будинку відповідно до Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» утворено ОСББ АДРЕСА_1 оскільки саме після його утворення законодавець наділяє співвласників реальною можливістю щодо розпорядження допоміжниминежитловими приміщеннями будинку.

Також необґрунтованими, на думку колегії суддів є посилання апелянта на те, що подаючи позов, позивач не обґрунтував, яким чином порушуються його права, оскільки на думку колегії суддів, сам факт невизнання відповідачем прав позивача на спірне приміщення вже вказує на порушення прав останнього на вільне користування ним.

Посилання апелянта на те, що вона не укладала з позивачем угоди на обслуговування вказаного будинку, в зв'язку з чим вважає, що і на цій підставі він є неналежним позивачем по справі, також не спростовують висновків суду, оскільки матеріали справи свідчать про те, що відповідач в судовому порядку оскаржувала розпорядження щодо передачі позивачу у господарське відання вищезгаданого будинку, але до теперішнього часу вони ні ким не скасовані.

Посилання апелянта на те, що спірне приміщення є житловим, спростовується матеріалами справи, в зв'язку з чим також не може бути підставою для задоволення апеляційної скарги .

Крім того, приймаючи таке рішення, колегія суддів звертає увагу на фотознімки, які були надані відповідачем по справі, з яких вбачається, що за своїм санітарно-технічним станом останні не можуть взагалі бути визнанні придатними для життя.

Також необґрунтованими, на думку колегії суддів є посилання апелянта на правомірність її знаходження в вищезгаданому приміщенні.

В обґрунтування наведеного позивач посилається на усний дозвіл колишнього балансоутримувача будинку АДРЕСА_1 що на думку колегії суддів саме по собі суперечить логіці заперечень відповідача на позовні вимоги, оскільки домовляючись з колишнім балансоутримувачем будинку АДРЕСА_1 з приводу користування спірним приміщенням відповідач визнавала за ним право на розпорядження останнім, а за позивачем, який володіє їм на праві господарського відання, тобто за законом фактично є власником, такого права не визнає.

Необґрунтованим на думку колегії суддів є посилання апелянта на п. 10 ст. 22 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» як на правову підставу набуття права користування спірним приміщенням, оскільки відповідно до наведеної статті закону громадянам надаються лише житлові приміщення, а спірне таким не являється.

Посилання апелянта на те, що позовна заява була підписана не уповноваженою на те особою, було предметом розгляду у суді апеляційної інстанції (т.1, а. с. 106). В зв'язку з чим не може бути підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів звертає увагу на те, що при розгляді справи суд першої інстанції допустив порушення вимог цивільно-процесуального законодавства, разом з тим вказана обставина не потягнула за собою неправильного вирішення справи по суті, в зв'язку з чим відповідно до вимог ч. 2 ст. 308 ЦПК України вказана обставина не може бути підставою для задоволення апеляційної скарги.

За наведених обставин, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, ч. 1 ст. 308, 313, 314, 315, 325 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: С.Г. Музичко

Н.О. Прокопчук