У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі :

Головуючого судді: - Максимчук З.М.,

суддів: - Рожина Ю.М., Ковальчук Н.М.,

секретаря судового засідання - Шептицької С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13 листопада 2014 року в справі за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області до ОСОБА_4 про стягнення коштів,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду від 13 листопада 2014 року позов задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області заборгованість по відшкодуванню переплаченої пенсії в розмірі 5 708 гривень 62 копійки.

Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалено за неповного з»ясування судом обставин справи, поверхневого дослідження доказів, з порушенням норм процесуального права, а отже є незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Покликаючись на Рішення Конституційного Суду України у справі за контитуційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України /конституційності/ положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвідомчості справ, пов»язаних із соціальними виплатами» 9 вересня 2010 року № 19-рп/2010, справа № 1-40/2010 визнано таким, що не відповідає Конституції України /є неконституційним/, пункт 2 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвідомчості справ, пов»язаних із соціальними виплатами» від 18 лютого 2010 року доводить, що вказана справа не підсудна суду загальної юрисдикції.

________________________________________________________________________________

Справа № 569/7014/14-ц Головуючий у 1 інстанції - Харечко С.П.

Провадження № 22-ц/787/80/2015 Суддя-доповідач - Максимчук З.М.

Вказує, що при ухваленні рішення суд першої інстанції не врахував виключення п.2 ч.1 ст15 ЦПК України та п.4 ч.1 ст.18 КАС України, якою встановлена предметна підсудність справ, пов»язаних з пенсійними та соціальними виплатами.

Зазначає, що стягнення раніше виплачених соціальних виплат /пенсії/ не передбачено ЦПК України, а визначено ч.2 п.4 ст.162 КАСУ.

Додатково доводить, що оскільки в період з 01.01.2010 року по 01.06.2011 року йому було нараховано соціальну виплату відповідно до ст.16 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб», то пенсія йому ніколи не переплачувалась.

Спірна сума грошових коштів, виплачена йому згідно із рішенням суду, а отже ніколи не проходила через його пенсійний рахунок та не є соціальною виплатою чи пенсією, а являється коштами юридичної особи, виплаченими за рішенням суду.

Крім того, відповідач вказує, що був відсутній в суді першої інстанції 13.11.2014 року, в день проголошення вступної та резолютивної частини рішення, звернувся до суду з заявою про виправлення описки, проте суд першої інстанції відхилив його заяву, що є порушенням ст.ст. 6,13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.3 ЦПК України.

Просить скасувати рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13.11.2014 року та закрити провадження в справі.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому зазначеним Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з"ясуванню всіх обставин справи: роз"яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов"язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених кодексом.

Відповідно до ст. 11 ЦК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не повідомив органи пенсійного забезпечення про обставини, що спричинили зміну розміру пенсії та незаконно отримував надбавку до пенсії на утримання неповнолітнього сина в період з 01 січня 2010 року по 30 червня 2011 року, в сумі 5708,62 гривень, яка підлягає стягненню.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом установлено, і це підтверджується матеріалами справи, що з 30 січня 2009 року відповідач перебуває на обліку у позивача та отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону України від 09.04.1992 року «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Відповідно до п.«а» ст.16 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» до пенсії за вислугу років, що призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом (у тому числі до обчисленої в мінімальному розмірі), нараховується: надбавка непрацюючим пенсіонерам, які мають на своєму утриманні непрацездатних членів сім'ї, що належать до осіб, які забезпечуються пенсією в разі втрати годувальника (стаття 30), - на кожного непрацездатного члена сім'ї в розмірі 50 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. При цьому надбавка нараховується тільки на тих членів сім'ї, які не одержують пенсійні виплати із солідарної системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам, державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, допомогу на дітей одиноким матерям. За наявності права одночасно на пенсію, зазначені види допомоги і надбавку на непрацездатного члена сім'ї до пенсії за вислугу років за вибором пенсіонера може бути призначено пенсію, державну соціальну допомогу або нараховано на цього члена сім'ї надбавку. За наявності в сім'ї двох або більше пенсіонерів кожний непрацездатний член сім'ї, який перебуває на їх спільному утриманні, враховується для нарахування надбавки тільки одному з пенсіонерів за їх вибором.

Згідно з заявою ОСОБА_4. від 28.01.2009 року він, як непрацюючий пенсіонер, отримує до основного розміру пенсії надбавку у зв»язку з п.а статті 16 та п.а ст.24 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Крім того, у заяві - зобов»язанні відповідач зобов»язувався повідомити пенсійне відділення при влаштуванні на роботу, або реєстрації як приватного підприємця, отриманні пенсії та надбавок на дітей від інших міністерств, два рази на рік подавати довідку з місця проживання про те, що він не працює.

Під час звірки бази отримувачів військових пенсій та бази системи персоніфікованого обліку виявлено, що позивач з 01.01.2010 року по 30.06.2011 року був зареєстрований як працююча особа і отримував виплату на сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно представленої довідки (а.с.2) розмір зайво виплаченої пенсії ОСОБА_4 становить 5708,62 гривень.

Як вбачається з ч.1 ст.1166 ЦП України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» пенсіонери зобов'язані повідомляти органам пенсійного забезпечення про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати. В разі невиконання цього обов'язку і одержання у зв'язку з цим зайвих сум пенсії пенсіонери повинні відшкодувати органу пенсійного забезпечення заподіяну шкоду. Суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера (подання документів із свідомо неправдивими відомостями, неподання відомостей про зміни у складі його сім'ї тощо), можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень органу, який призначає пенсію, чи суду.

Відповідно до ч.1 ст. 50 Закону України "Про загальнообов"язкове державне пенсійне страхування, суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку.

З аналізу вказаних норм права слід зробити висновок, що обов'язковою ознакою, необхідною для стягнення надміру виплаченої пенсії, по-перше є, якщо її виплата є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача, зловживання з його боку або усвідомлення набувачем подання ним в органи пенсійного фонду недостовірних даних.

Дослідивши всі зібрані докази по справі, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що ненадання довідки про працевлаштування відповідачем ОСОБА_4. спричинило надмірну виплату коштів зі сторони позивача.

Посилання в апеляційній скарзі, що вказана справа повинна розглядатись за правилами ст.18 КАС України, так як п.2 ч.1 ст.15 ЦПК України виключено ще 07.07.2010 року Законом № 2453-VI, а виключення п.16.2 Постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України № 2 від 14.02.2014 року «Про внесення змін до Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 року № 8 «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів» проведено без будь-якого обґрунтування, пояснення - не заслуговують на увагу.

Судом першої інстанції достовірно встановлено, що між сторонами фактично існує спір про право, що підлягає розгляду в порядку загальної юрисдикції, за правилами цивільно-процесуального законодавства України і тим самим виключає розгляд справи в порядку адміністративного судочинства.

Доводи апелянта про те, що він був відсутній при проголошенні судом першої інстанції вступної та резолютивної частини рішення 13.11.2014 року, що є порушенням ст.ст. 6,13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обмеження права на звернення до суду безпідставні.

За змістом ст.308 ч.2, 309 ч.3 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань. Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення спору. Як вбачається із журналу судового засідання від 13.11.2014 року /а.с.97/ сторони при оголошенні вступної і резолютивної частини рішення присутніми не були, проте приймали участь при розгляді справи по суті 12.11.2014 року.

Не заслуговують на увагу і твердження апелянта про те, що на 2013 рік борг ОСОБА_4 перед ГУПФУ в Рівненській області складає 126,08 гривень.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як вбачається з постанови Рівненського міського суду Рівненської області від 21 листопада 2013 року судом встановлено, що всього за періоди з 01 січня по 31 березня 2010 року, з 01 травня по 31 травня 2010 року та з 01 липня 2010 року по 30 червня 2011 року відповідачу було переплачено пенсію у розмірі 5834, 70 гривень. Проте, враховуючи вимоги ст.99 КАС України суд стягнув з відповідача лише 126,08 гривень.

Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі. Така заява може бути належним чином оцінена судом лише в судовому засіданні при розгляді справи. Суд з власної ініціативи не може звертати увагу на сплив позовної давності.

Крім того , судова колегія прийшла до висновку , що інші докази та обставини, на які посилається в апеляційній скарзі апелянт, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Фактично доводи зводяться до іншої оцінки обставин справи та доказів, які відрізняються від зробленої судом першої інстанції і підстав для скасування судового рішення не містять.

Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: З.М.Максимчук

Судді: Ю.М.Рожин

Н.М.Ковальчук