справа № 179/2377/13-ц
провадження № 2/179/33/15
МАГДАЛИНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2015 р. Магдалинівський районний суд

Дніпропетровської області

у складі: головуючого - судді Новік Д.І.

за участю: секретаря судового засідання - Кривошлик І.Ю.

позивача за первісним позовом - ОСОБА_1

представника позивача за первісним позовом - ОСОБА_2

відповідачів за первісним позовом - ОСОБА_3, ОСОБА_4

представника відповідачів за первісним позовом - Оршлет С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Магдалинівка Дніпропетровської області цивільну справу за первісною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Магдалинівська центральна районна лікарня про визнання заповіту дійсним та визнання права власності на спадщину в порядку спадкування за заповітом та за зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_1, третя особа Магдалинівська центральна районна лікарня про визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із первісною позовною заявою про визнання заповіту дійсним та визнання права власності на спадщину в порядку спадкування за заповітом, яку уточнивши, посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_4 помер його дядько ОСОБА_6, який за життя знаходячись в Магдалинівській центральній районній лікарні склав на його ім'я заповіт від 04 квітня 2011 року, який виконуючим обов'язки головного лікарня ОСОБА_7 зареєстровано в реєстрі за №314 Магдалинівської центральної районної лікарні, відповідно до якого ОСОБА_6 зробив таке розпорядження, що все своє майно де б воно не було із чого б воно не складалось і взагалі все те, що належатиме йому за законом і на що він матиме право заповідав йому - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт НОМЕР_1 від 19.07.1997 року. Після смерті спадкодавця ОСОБА_6 залишилось спадкове належне йому майно, яке складається з житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 на неприватизованій ним земельній ділянці. 11 жовтня 2011 року до Магдалинівської центральної лікарні, викон6уючим головного лікаря якої, надійшла відмова від державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області в прийнятті та реєстрації заповіту складеного його дядьком ОСОБА_6 04 квітня 2011 року, про яку йому стало відомо через тривалий час, від виконуючого обов'язки головного лікаря Магдалинівської ЦРЛ ОСОБА_8 та дана відмова позбавляє його права на спадкування майна померлого ОСОБА_6 за заповітом. Він вважає, що його дядько ОСОБА_6 як особа, що мала повну цивільну дієздатність мав право на складання заповіту та на призначення спадкоємця і визначення обсягу майна, що має спадкуватися за заповітом. Заповіт був складений у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання і особисто підписаний ОСОБА_6. Оскільки його дядько ОСОБА_6, якого він особисто через швидку допомогу доставив до Магдалинівської центральної районної лікарні, що знаходився хворим і побажав скласти заповіт, то у відповідності до вимог ст. 1252 ЦК України посвідчення заповіту надано право іншій посадовій, службовій особі, а саме головному лікарю цієї лікарні, виконуючим обов'язки якого був ОСОБА_8, при цьому ч. 9 ст. 1252 ЦК України визначено, що заповіти, посвідчені посадовими, службовими особами, визначеними у частинах першій - шостій цієї статті, прирівнюються до заповітів, посвідчених нотаріусами. Він вважає, що оскільки заповіт складений 04 квітня 2011 року його дядьком ОСОБА_6, а Постанова Кабінету Міністрів України за № 491 «Про затвердження Порядку державної реєстрації заповітів і спадкових договорів у Спадковому реєстрі» прийнята 11 травня 2011 року, то він є дійсним та його недійсність може бути встановлена тільки в судовому порядку у відповідності до вимог ст. 204 ЦК України про презумпцію правомірності правочину, в зв'язку з чим він вимушений звернутись до суду з даним позовом та просить суд заповіт складений 04 квітня 2011 року його дядьком ОСОБА_6, померлим ІНФОРМАЦІЯ_4, визнати дійсним та визнати за ним право на спадкове майно за даним заповітом, а саме на житловий будинок з господарськими спорудами, розташований по АДРЕСА_1 (а.с. 2, 17)

Відповідачі за первісним позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не визнаючи позовні вимоги позивача за первісним позовом ОСОБА_1 звернулись до суду із зустрічною позовною заявою про визнання заповіту недійсним, посилаючись на те, що заповіт складений 04 квітня 2014 року їх дідом ОСОБА_6, посвідчений виконуючим обов'язки головного лікаря Магдалинівської центральної районної лікарні ОСОБА_8 з порушенням вимог законодавства України і повинен бути визнаний недійсним, виходячи з того, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_9 не міг скласти заповіт на користь ОСОБА_1, так як він хотів щоб все майно після його смерті відійшло їм і це можуть підтвердити свідки. Крім того, підпис на заповіті не належить ОСОБА_6, що видно із порівняльного підпису ОСОБА_6 на його паспорті та на заповіті і взагалі заповіт не міг бути складеним 04 квітня 2011 року. Також, заповіт не був зареєстрований 04.04.2011 року у спадковому реєстрі Міністерства Юстиції України. На заповіті лише стоїть штамп лікарні з вказаним на ньому вихідним номером та датою. Крім того, доказом того факту, що заповіт не був складений 04 квітня 2011 року, є лист державного нотаріального архіву МЮУ в Дніпропетровській області від 11 жовтня 2011 року, в якому головному лікарю Магдалинівської центральної районної лікарні було відмовлено в проведенні реєстрації заповіту, оскільки з даного листа вбачається, що головний лікар Магдалинівської ЦРЛ звернувся з питанням проведення реєстрації заповіту лише в кінці вересня 2011 року, на початку жовтня 2011 року та відповідно до п. 10 Порядку державної реєстрації заповітів і спадкових договорів у Спадковому реєстрі, затвердженому Постановою КМ України від 11 травня 2011 року за № 491, заява про реєстрацію заповіту подається реєстр в день вчинення відповідної нотаріальної дії. В зв'язку з викладеним, вони вимушені звернутись до суду з даним позовом та просять суд визнати заповіт, складений 04 квітня 2011 року ОСОБА_6, посвідчений виконуючим обов'язки головного лікаря Магдалинівської центральної районної лікарні ОСОБА_8 недійсним (а.с. 37-38).

Ухвалою судді Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2014 року первісна позовна заява ОСОБА_1 про визнання заповіту дійсним та визнання права власності на спадщину в порядку спадкування за заповітом та зустрічна позовна заява ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним об'єднані в одне провадження та призначено їх спільний розгляд (а.с. 41).

В судовому засіданні позивач за первісним позовом ОСОБА_1 та його представник - ОСОБА_2, який діє на підставі договору про представництво клієнта з юридичних питань від 26 грудня 2013 року (а.с. 48, 49) підтримали свої первісні позовні вимоги з підстав викладених в позові та заперечували щодо задоволення зустрічного позову, надавши письмові заперечення (а.с. 51), пояснивши суду, що позивачі в зустрічному позові стверджують про те, що спадкодавець мав намір заповідати своє майно їм, однак дійсно ОСОБА_6 мав намір спочатку залишити заповіт на позивачів - онуків ОСОБА_6. та ОСОБА_3 та тільки з умовою, що вони повинні були доглядати його, піклуватись про нього, та в знак підтвердження цього подарив їм свій автомобіль «Москвич» за довіреністю. Натомість останнім часом ОСОБА_6 почав часто хворіти та потребував більш ретельного догляду і належного піклування, а ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в свою чергу навпаки покинули його. Окрім цього ОСОБА_3 була написана особисто заява про відмову в наданні належної допомоги по догляду за спадкодавцем, де він його залишив в тяжкому стані. Поро те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 покинули свого діда ОСОБА_6 в неналежному тяжкому стані йому стало відомо від його сусідів та приїхавши до нього він побачив його лежачим та тяжко хворим, в зв'язку з чим негайно викликав медичну допомогу та вирішив питання про його стаціонарне лікування в Магдалинівській ЦРЛ. 31 березня 2011 року в Магдалинівській ЦРЛ його дядько ОСОБА_6 надав йому довіреність на отримання його пенсії, яка зареєстрована в Магдалинівській ЦРЛ 01 квітня 2011 року за № 357. ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 помер, який за життя находячись в Магдалинівській ЦРЛ склав на його ім'я заповіт від 04.04.2011 року. Даний заповіт виконуючим обов'язки головного лікаря зареєстровано в реєстрі за №314 Магдалинівської ЦРЛ. Заповідач зробив таке розпорядження, що все своє майно де б воно не було із чого б воно не складалось і взагалі все те, що належатиме йому за законом і на що він матиме право заповідав йому. Він вважає, що ОСОБА_9 як особа, що мала повну цивільну дієздатність мав право на складання заповіту та на призначення спадкоємця і визначення обсягу майна, що має спадкуватися за заповітом. Заповіт був складений у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання і особисто підписаний. Оскільки ОСОБА_6, якого він особисто через швидку допомогу доставив у Магдалинівську ЦРЛ, що знаходився хворим і побажав скласти заповіт, то у відповідності до вимог ст. 1252 ЦК України посвідчення заповіту надано право іншій посадовій, службовій особі, а саме головному лікарю і він прирівнюється до заповіту, посвідченого нотаріусом. Крім того, оскільки заповіт складений 04 квітня 2011 року його дядьком ОСОБА_6, а Постанова КМУ за № 491 «Про затвердження Порядку державної реєстрації заповітів і спадкових договорів у Спадковому реєстрі» прийнята 11 травня 2011 року то він є дійсним, при цьому його недійсність може бути встановлена тільки в судовому порядку у відповідності до вимог ст. 204 ЦК України про презумпцію правомірності правочину.

Відповідачі за первісним позовом та позивачі за зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їх представник - адвокат Оршлет С.В., який діє на підставі договору від 20 січня 2014 року (а.с. 30, 31, 32) в судовому засіданні свої зустрічні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини вказані в позові, а також просили відмовити в задоволені первісного позову ОСОБА_1, оскільки даний заповіт від 04 квітня 2014 року є недійсним, посвідчений виконуючим обов'язки лікаря з порушенням вимог законодавства України без присутності свідків та їх зазначення в заповіті і без реєстрації заповіту в спадковому реєстрі, що свідчить про його явні недійсність.

Представник третьої особи Магдалинівської центральної районної лікарні - головний лікар лікарні ОСОБА_8, в судове засідання призначене на 06 квітня 2015 року не з'явився, в раніше проведеному судовому засіданні суду пояснив, що в березні - квітні 2011 року він працював виконуючим обов'язки головного лікаря Магдалинівської ЦРЛ та в кінці березня 2011 року до Магдалинівської лікарні на лікування надійшов ОСОБА_6, в зв'язку з тим, що ОСОБА_1 сказав що його родич тяжко хворий, одинокий та потребує медичної допомоги, на що він погодився на те щоб його дядька ОСОБА_6 госпіталізували в їх відділення для надання йому медичної допомоги. Лікуванням ОСОБА_6 займався черговий медичний персонал лікарні, тобто ставили діагноз, встановлювали тяжкість стану та призначали відповідне лікування. Потім через деякий період часу ОСОБА_1 підійшов до нього та сказав, що його дядько ОСОБА_6 вирішив залишити заповіт, на що він запитав у нього як це все буде оформлене, так як подібних ситуацій у нього не було та ОСОБА_1 сказав, що дане питання вивче в юридичному полі і потім підійде до нього. Потім, через деякий час, ОСОБА_1 підійшов до нього та сказав, що дана ситуація з його дядьком ОСОБА_6, який знаходиться на лікуванні в лікарні, дозволяє затвердити його підписом заповіт, який був ним підготовлений 04 квітня 2011 року. Після чого, він підійшов в інфекційне відділення і в присутності чергового медперсоналу, після того як він зачитав ОСОБА_6, який був адекватним та при ясній свідомості, заповіт, останній його підписав, та заповіт зареєстрували в журнал діловодства Магдалинівської ЦРЛ, а саме журнал вихідної кореспонденції та подальших жодних дій з заповітом вони не робили. Також, пояснив, що він не пам'ятає скільки екземплярів заповіту було, однак один точно залишився в лікарні, при цьому за посвідчення заповіту вони жодних грошових коштів не стягували.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснила, що вона працює медсестрою інфекційного відділення Магдалинівської ЦРЛ та в період березня-квітня 2011 року у їх відділенні перебував хворий ОСОБА_6, який був у тяжкому стані та якого відвідував лише ОСОБА_1 при цьому привозив харчі, купував медикаменти. Також до ОСОБА_6 приїздив його давнішній сусід по дачі. 04 квітня 2011 року вона була на чергуванні і перебувала в палаті, де лежав ОСОБА_6, коли прийшов лікар ОСОБА_11 перевірити його стан та потім до палати, також зайшов виконуючий на той час обов'язки головного лікаря ОСОБА_8 та ОСОБА_1, які взяли якийсь папір і щось підписували, на що ОСОБА_6 зрадів, при цьому вона не знала що то був за папірець і що саме вони підписували вона не знала, та їй про це ніхто не говорив . Я зробила свою роботу і вийшла з палати. Про те, що ОСОБА_6 підписав заповіт вона дізналась пізніше, про що їй повідомили в розмові ОСОБА_11 та ОСОБА_1 Також, свідок пояснила, що в її присутності ніхто нічого не читав в голос, при цьому вона до того як вийти з палати чула як ОСОБА_6 запитали чи підпише він заповіт, на що він відповів що так.

Свідок ОСОБА_12 суду пояснила, що вона працює медсестрою сімейної медицини Приютського ФАПУ та в 2011 році, коли ОСОБА_6 покинула жінка з якою він співмешкав, до них прийшла його сусідка і сказала, що три дні вона заходила до ОСОБА_6, який був у неадекватному стані, кудись йшов і його ловили та приводили додому. Потім вони подзвонили його племіннику ОСОБА_1 і все розповіли, на що він приїхав і забрав ОСОБА_6 в Магдалинівську ЦРЛ в стаціонар.

Свідок ОСОБА_13 суду пояснила, що покійний ОСОБА_6 був її свекром, а її діти ОСОБА_4 та ОСОБА_3 його внуки, які допомагали йому, провели йому газ, допомагали по господарству. ОСОБА_6 співмешкав з ОСОБА_14., яка часто їм телефонувала та прохала нашої допомоги по господарству або в лікуванні. В зв'язку з чим, вони приїздили, викликали лікарів, купували ліки, а останній раз вона подзвонила та попрохала щоб вони його доглядали і вони приїхали його доглядати. В березні 2011 року ОСОБА_15 перебуваючи у ОСОБА_6 зі своєю дочкою, сказала їм щоб вони їхали від нього. Однак вони продовжували за ним доглядати та допомагати йому, хотіли влаштувати його в лікарню для його догляду, в зв'язку з чим, звертались до сільської ради, де їм через деякий час сказали, що ОСОБА_6 склав у них заповіт на ОСОБА_15. Потім дізналися що ОСОБА_6 потрапив у лікарню, але тому як у неї тяжко захворів старший син ОСОБА_3, вона вимушена була сидіти з ним і тому в лікарню неодноразово їздили провідувати ОСОБА_6 її знайомі, друзі діда, друзі її дітей, її діти та ОСОБА_16

Свідок ОСОБА_16 суду пояснив, що з покійним ОСОБА_6 у нього були дружні відносини, так як разом працювали, він допомагав будівельними матеріалами ОСОБА_6, при цьому будинок в якому проживав останній будував його син ОСОБА_17 Між ОСОБА_6 та онуками були нормальні відносини, вони допомагали йому по господарству, він постійно говорив що хоче щоб все залишилося внукам. Останній раз він бачив ОСОБА_6 коли той був в лікарні у тяжкому стані, але він його впізнав. Також, свідок пояснив, що ОСОБА_6 подарував автомобіль "Москвич" старшому внуку ОСОБА_3 близько 3-4 років тому.

Свідок ОСОБА_18 суду пояснила, що з покійним ОСОБА_6 у неї були дружні відносини і знала його з 1981 року. Будинок в якому жив ОСОБА_6 будував його син ОСОБА_17, який разом з онуками ОСОБА_3 та ОСОБА_4 постійно приїздили та допомагали ОСОБА_6 Перед смертю ОСОБА_6, вона та її чоловік приїхали до нього провідати, однак він їх не впізнав. Також свідок пояснила, що раніше до лікарні, вона бачила як ОСОБА_6 роздягнутий йшов по вулиці, говорячи, що йде до онуків та Колі, в зв'язку з чим, вона зрозуміла, що з ним щось не так.

Із показів свідка ОСОБА_19 слідує, що з покійним ОСОБА_6 вона була знайома з 1990 року, при цьому його син ОСОБА_17 та внуки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 часто приїздили до нього. Після смерті ОСОБА_17 внуки постійно приїздили та допомагали ОСОБА_6, який говорив, що будинок залишиться внукам. Останній раз коли вона бачила ОСОБА_6 у нього був поганий стан і він її вже не впізнавав.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, пояснення представника третьої особи, свідків, допитаних в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи та надані докази, оглянувши витребувані судом журнал вихідної кореспонденції Магдалинівської ЦРЛ, відомості на отримання пенсії, довіреність, вважає, що як первісні так і зустрічні позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ним вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

На підставі ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, при цьому кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Спірні правовідносини між сторонами пов'язані зі спадкуванням регулюються нормами Цивільного кодексу України, що діяв на час їх виникнення.

Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, ІНФОРМАЦІЯ_4 у віці 79 років помер ОСОБА_6, про що видано свідоцтво про його смерть серії НОМЕР_2 від 19 квітня 2011 року (а.с. 5), який як встановлено в судовому засіданні та сторонами не оспорюється і доказуванню відповідно до ст. 61 ЦПК України не підлягає, був дядьком ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 3) та дідусем ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 23, 77, 78), ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 25, 81, 94).

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 відкрилась спадщина з належного йому на праві приватної власності майна, а саме житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 (а.с. 9, 10-13, 96).

Згідно виписки з історії хвороби № 90 на ОСОБА_6, яка оглянута в судовому засіданні та знаходиться при матеріалах цивільної справи, останній в період з 30 березня 2011 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 знаходився на стаціонарному лікуванні в інфекційному відділенні Магдалинівської центральної районної лікарні з діагнозом: хронічний панкреатит стадія загострення з порушенням зовнішньої внутрішньосекреторної функції підшлункової залози. Дегідратація 11й ступеня, хронічний коліт стадія загострення, ішемічна хвороба серця, дифузний кардіосклероз, СН 2А, церебросклероз з АГ.

Під час перебування на лікуванні, згідно матеріалів цивільної справи та показів ОСОБА_1, ОСОБА_8, свідка ОСОБА_10, покійний ОСОБА_6 склав від свого імені 04 квітня 2011 року заповіт, посвідчений підписом виконуючого обов'язки на той час головного лікаря Магдалинівського ЦРЛ ОСОБА_8 (а.с. 6, 85 на звороті).

Відповідно до змісту вказаного заповіту ОСОБА_6 зробив таке розпорядження, що все його майно де б воно не було із чого б воно не складалося і взагалі все те, що належатиме йому за законом і на, що він матиме право заповідав ОСОБА_20, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт НОМЕР_1 від 19.07.1997 року, при цьому на заповіті в графі «Зареєстровано в реєстрі за №__» стоїть штамп Магдалинівська районна лікарня вихідний № 314 дата 04.04.2011 року, що відповідає оглянутому в судовому засіданні вихідному номеру в журналі вихідної кореспонденції Магдалинівської ЦРЛ, та відсутні відомості про свідків посвідчення заповіту.

У відповідності до листа державного нотаріального архіву МЮУ в Дніпропетровській області від 11 жовтня 2011 року за № 189/01-21 (а.с. 8) в.о. головного лікаря Магдалинівської центральної районної лікарні ОСОБА_8 на їх запит без вихідного номера та дати, який містить додаток - заяву про державну реєстрацію заповітів та спадкових договорів від 11 жовтня 2011 року вихідний № 925, державний нотаріальний архів повідомляє, що згідно Порядку державної реєстрації заповітів і спадкових договорів у Спадковому реєстрі, затвердженому Постановою КМУ від 11 травня 2011 року № 491, п. 8 «внесення до спадкового реєстру відомостей про заповіти, посвідчені посадовими та службовими особами, що зазначені в ст. 1252 ЦК України, ч. 1 ст. 40 Закону України «Про нотаріат» здійснюється державними нотаріальними архівами у разі прийняття на зберігання». Додатково повідомлено, що згідно з п. 10 вказаного Порядку державної реєстрації заповітів заяви про реєстрацію подаються (надсилаються) реєстратору в день вчинення нотаріальної дії.

Також, судом встановлено, що відповідно до заяви ОСОБА_3 адресованої голові Приютської сільради від 11 березня 2011 року (а.с. 52) ОСОБА_3 з 11 березня 2011 року передав догляд за покійним ОСОБА_6 його дружині ОСОБА_21, яка відмовляється за ним доглядати та він з 11 березня 2011 року залишається один, в зв'язку з чим просить вирішити вказане питання з ОСОБА_6

Відповідно до довіреності від 01 квітня 2011 року за № 357 Магдалинівської ЦРЛ, яка посвідчена завідуючим відділенням ОСОБА_11 (а.с. 53) ОСОБА_6, 31 березня 2011 року, перебуваючи на лікуванні в Магдалинівській ЦРЛ довірив отримувати його пенсію в поштовому відділенні с. Приют Магдалинівського району ОСОБА_1.

У відповідності до довіреності від 16 квітня 2010 року (а.с. 84) ОСОБА_6 уповноважив ОСОБА_3 розпоряджатись (продати, обміняти, здавати в оренду, заставляти в забезпечення зобов'язань перед банківськими та кредитними утсновами, тощо, а також при здійснення повноважень за цією довіреністю керувати) належним йому автомобілем «М-2140» 1985 року випуску.

Із заявами про прийняття спадщина до Магдалинівської державної нотаріальної контори після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 звернулись - 06 вересня 2011 року ОСОБА_3 як спадкоємець за законом (а.с. 66), 23 вересня 2011 року ОСОБА_4 як спадкоємець за законом (а.с. 67) та 11 жовтня 2011 року ОСОБА_1 саме як спадкоємець за законом (а.с. 68), при цьому відповідно до наданої копії спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_6 за № 130/2011 (а.с. 65-88) нікому з них нотаріусом не було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину та нотаріусом також не було винесено жодної постанови з цього приводу.

Однак не отримавши відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії і з яких саме причин, ОСОБА_1 29 листопада 2013 року звернувся до суду з позовом, який уточнивши, просить суд визнати заповіт від 04 квітня 2011 року дійсним та визнати за ним права власності на спадкове майно по праву спадкування за заповітом, а саме на житловий будинок належний покійному ОСОБА_6 (а.с. 1, 2, 16, 17).

Не погодившись з вказаним позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до суду із зустрічним позовом 04 лютого 2014 року (а.с. 36а, 37) та просять суд визнати заповіт від 04 квітня 2011 року недійсним.

Ухвалою Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 10 вересня 2014 року (а.с. 123-124) по справі призначено за клопотанням представника позивачів за зустрічним позовом посмертну судово-почеркознавчу експертизу.

06 січня 2015 року від експертної установи, якій було доручено проведення вказаної експертизи, до суду надійшло повідомлення за вих.. № 3093-14 від 29 грудня 2014 року (а.с. 150) про неможливість проведення експертизи, в зв'язку з не оплатою її проведення та недостатністю всіх необхідних матеріалів для її проведення, а саме досліджуваного документу (заповіту) та зразків почерку і підписів померлого ОСОБА_6

Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою та часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті та у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України.

У відповідності до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно до ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

У відповідності до статті 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Статтею 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Згідно до ч.ч. 1, 7, 8, 9 ст. 1252 ЦК України заповіт особи, яка перебуває на лікуванні у лікарні, госпіталі, іншому стаціонарному закладі охорони здоров'я, а також особи, яка проживає в будинку для осіб похилого віку та інвалідів, може бути посвідчений головним лікарем, його заступником з медичної частини або черговим лікарем цієї лікарні, госпіталю, іншого стаціонарного закладу охорони здоров'я, а також начальником госпіталю, директором або головним лікарем будинку для осіб похилого віку та інвалідів. Заповіти осіб, зазначених у частинах першій - шостій цієї статті, посвідчуються при свідках. До заповітів, посвідчених посадовими, службовими особами, застосовуються положення статті 1247 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені посадовими, службовими особами, визначеними у частинах першій - шостій цієї статті, прирівнюються до заповітів, посвідчених нотаріусами.

У відповідності до ст. 1253 ЦК України на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов'язковою. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: 1) нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт; 2) спадкоємці за заповітом; 3) члени сім'ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; 4) особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків.

Відповідно до ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Відповідно до ст. 1265 ЦК України у п'яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа.

Таким чином, у п'яту чергу спадкують наступні родичі спадкодавця: онуки (другий ступінь споріднення); правнуки, прабаба, прадід, племінники (третій ступінь споріднення); двоюрідні брати та сестри, двоюрідні онуки; двоюрідні діди та бабки, двоюрідні брати та сестри (четвертий ступінь споріднення); двоюрідні правнуки, двоюрідні прадіди та прабабки, двоюрідні племінники, двоюрідні дядьки та тітки, троюрідні брати та сестри (п'ятий ступінь споріднення); троюрідні правнуки, троюрідні прадіди та прабабки, троюрідні племінники, троюрідні дядьки та тітки, чотириюрідні брати та сестри (шостий ступінь споріднення).

Статтею 1267 ЦК України передбачено, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

У відповідності до 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Судом в судовому засіданні встановлено, що при відсутності заповіту або визнання його судом недійсним - ОСОБА_1 як племінник та ОСОБА_3, ОСОБА_4 як внуки спадкодавця є спадкоємцями за законом п'ятої черги і частки у спадковому майні є рівними, однак ОСОБА_3 та ОСОБА_4 оспорюється дійсність заповіту, а ОСОБА_1 просить визнати заповіт дійсним. З такими посиланнями та твердженнями як позивача за первісним позовом ОСОБА_1 про дійсність заповіту так і позивачів за зустрічним позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання недійсним заповіту суд погодитись не може та в задоволені як первісних так і зустрічних позовних вимог вважає за необхідним відмовити виходячи з наступного.

Згідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право подати заяву про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника. Заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини.

Статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, вважаючи себе спадкоємцем за заповітом, ОСОБА_4 та ОСОБА_3, будучи спадкоємцями за законом, вчасно подали до нотаріальної контори заяви про вступ у спадщину (а.с. 66, 67, 68) та судом беззаперечно встановлено, що нотаріусом жодному з них не відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину винесенням нотаріусом відповідної постанови чи будь-яким іншим письмовим повідомленням, роз'ясненням, що підтверджується наданою суду з нотаріальної контори копії спадкової справи, відкритої 06 вересня 2011 року після смерті ОСОБА_6 за № 130/2011 (а.с. 65-88) та відсутністю надання інших доказів сторонами, що спростовують вказані обставини.

У відповідності до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» Заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила.

Згідно з п. 17 вказаної Постанови Пленуму ВСУ Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, зокрема, недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із частиною першою статті 1257 ЦК є нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається.

Відповідно до п. 23, 24 даної Постанови якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не

встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У відповідності до ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Статтею 209 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Договір про закупівлю, який укладається відповідно до Закону України "Про здійснення державних закупівель" (2289-17), на вимогу замовника підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу. На вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно до ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК (435-15) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України (254к/96-ВР) та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (254к/96-ВР) (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

У відповідності до п. 4 даної Постанови Пленуму судам відповідно до статті 215 ЦК (435-15) необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до п. 12 вказаної Постанови порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом, зокрема статтями 547, 719, 981, 1055, 1059, 1107, 1118 ЦК (435-15) тощо. Необхідно звернути увагу судів, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК (435-15) не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК).

Крім того, відповідно до п. 14 вищевказаної Постанови судам необхідно враховувати, що не допускається визнання дійсним заповіту, який є нікчемним у зв'язку з порушенням вимог щодо його форми та порядку посвідчення. У цьому разі судам слід застосовувати статтю 1257 ЦК, оскільки норми глави 85 ЦК (435-15) не передбачають можливості визнання заповіту дійсним.

У відповідності до п. 29 даної Постанови Пленуму ВСУ судам необхідно враховувати, що в силу частини другої статті 215 ЦК (435-15) норми закону щодо підстав нікчемності правочинів є імперативними.

Судом беззаперечно встановлено факт нікчемності заповіту від 04 квітня 2011 року складеного ОСОБА_6, оскільки у вказаному заповіті не вказано свідків при яких він посвідчувався виконуючим обов'язки головного лікаря, відповідно до ст. ст. 1253, 1257 ЦК України, та порушено порядок його складання (бланк заповіту принесений із собою заінтересованою особою - позивачем за первісним позовом ОСОБА_3), тим самим він за законом є нікчемним і не може бути судом визнаним як дійсним так і недійсним, так як його нікчемність прямо встановлена законом.

Таким чином, оцінюючи всі докази, які були досліджені судом при розгляді справи у їх сукупності та аналізуючи приведені норми законодавства щодо їх застосування до спірних правовідносин, враховуючи встановлений судом факт нікчемності заповіту за Законом і неможливість в зв'язку з цим визнання його судом як дійсним так і недійсним, а також відсутність нотаріальної відмови сторонам у видачі свідоцтва про право на спадщину, суд приходить до висновку про не доведеність та необґрунтованість як первісних так і зустрічних позовних вимог, в зв'язку з чим, в задоволені як первісного так і зустрічного позову суд вважає необхідним відмовити в повному обсязі.

Дане рішення суд ухвалює в рамках заявлених позивачем вимог і на підставі наданих доказів (ст.ст. 57-66 ЦПК України).

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судом не вирішується питання розподілу судових витрат, пов'язаних зі сплатою сторонами судового збору, оскільки як в первісному так і в зустрічному позові відмовлено в повному обсязі.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст. 203, 204, 209, 215, 236, 1216-1218, 1220, 1223, 1233-1236, 1247, 1252, 1253, 1257, 1258, 1265, 1267-1270, 1273-1274 ЦК України, ст.ст. 3, 5-8, 10, 11, 57-66, 88, 208-210, 212-215 ЦПК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволені первісних позовних вимог ОСОБА_1 про визнання заповіту дійсним та визнання права власності на спадкове майно по праву спадкування за заповітом - відмовити в повному обсязі.

В задоволені зустрічних позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 - денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а у разі проголошення рішення у відсутності особи, яка брала участь у справі, але не була присутня у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий: суддя Новік Д.І.