АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2015 року Апеляційний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді: Колодяжної Н. Є.

суддів - Баранніка О.П., Лисичної Н.М.

при секретарі - Самокиші О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 - про стягнення суми, -

В С Т А Н О В И В:

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 лютого 2015 року, якою заяву про забезпечення його позову повернуто, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд, вивчивши матеріали справи, вважає скаргу необґрунтованою, а оскаржувану ухвалу законною, такою, що повинна бути залишена без змін, виходячи з наступного.

Матеріалами справи встановлено, що в жовтні 2014 року, ОСОБА_2 звернувсь з позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів у сумі 5 925 доларів США, а також з заявою про його забезпечення, шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1.

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2014 року заяву ОСОБА_2 частково задоволено та накладено заборону на вчинення дій, спрямованих на відчуження в будь-який спосіб вказаної квартири до набрання чинності рішенням суду у вказаній справі.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2015 року ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2014 року скасовано та передано питання на новий розгляд до цього ж суду, оскільки суддя не перевірила співмірність позовних вимог та з власної ініціативи змінила вид забезпечення позову, чим порушила принцип диспозитивності процесу.

При вирішенні повторно питання про забезпечення позову, суддя керуючись ч. 8 ст. 153 ЦПК України повернула заяву заявнику, посилаючись на те, що позивачем не надано суду належних відомостей про вартість квартири на момент подачі позову для з'ясування співмірності позовних вимог та вимог про забезпечення позову.

Апеляційний суд вважає необхідним ухвалу залишити без змін.

Згідно до ч. 3 ст. 152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до роз'яснень, що містяться у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір і існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Повертаючи заяву про забезпечення позову, суддя першої інстанції врахував інтереси сторін, вимоги закону щодо співмірності позовних вимог та заходів забезпечення позову, а також відповідність виду забезпечення позову позовним вимогам, оскільки необхідності застосування саме такого виду забезпечення позову, як накладення арешту, заявником не надано.

Крім того, відповідно до п.5.6.1 Інструкції про проведення виконавчих дій, - арешт майна полягає у проведенні його опису, оголошенні заборони розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмеженні права користування майном або його вилученні в боржника та передачі на зберігання іншим особам.

Оскільки, обраний позивачем, вид забезпечення позову призведе до неможливості відповідачки користуватися власною квартирою, чим будуть порушені її законні права власника, а у заяві позивача відсутнє обґрунтування необхідності застосування саме такого засобу забезпечення позову як накладення арешту, ухвалу слід вважати законною, а заявник не позбавлений права звернутись повторно до суду із заявою, обравши інший вид забезпечення позову, який не буде порушувати конституційні права відповідачки та буде співмірний із заявленими позовними вимогами.

Посилання апелянта у скарзі на те, що відповідачка має великі борги перед іншими особами, а єдиним офіційно зареєстрованим за нею майном є спірна квартира, та те, що суд першої інстанції перекрутив показання позивача та вказівки апеляційного суду, - не впливають на законність оскаржуваної ухвали, оскільки суперечать вище значеним нормам закону та матеріалам справи, так як, заявник не звертався до суду із клопотанням щодо витребування доказів про наявність у відповідачки іншого нерухомого майна чи грошових коштів, обґрунтованих доводів необхідності застосування саме арешту, заявником не надано.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Таким чином, суд першої інстанції при вирішенні даного питання дотримався вимог процесуального закону, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржувану ухвалу суду - залишити без змін.

Керуючись ст. 307, п. 1 ч. 1 ст. 312 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала чинна з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий Н.Є. Колодяжна

Судді: О.П. Бараннік

Н.М. Лисична