Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/2271/15 Головуючий у 1-й інстанції: Гашук К.В.
Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Савченко О.В.

суддів: Маловічко С.В.

Кочеткової І.В.

При секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Орджонікідзевському району, Управління ДМС у Запорізькій області Орджонікідзевський відділ у м. Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області про надання судом дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 лютого 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька. В обґрунтування позову зазначала, що сторони до 2010 року перебували у шлюбі, мають двох дітей - доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4. Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати з нею, хоча син зареєстрований за місцем проживання відповідача. По досягненню повноліття донька ОСОБА_4 виїхала на навчання до Польщі. Робота позивача пов'язана із індустрією моди і потребує частого виїзду у відрядження за кордон. Проте позивач позбавлена можливості виїздити за межі України разом із неповнолітнім сином, оскільки відповідач ухиляється від надання своєї згоди на оформлення відповідних документів. Посилаючись на те, що своїми діями відповідач шкодить інтересам дитини, не сприяє його всебічному та гармонійному розвитку, а також оздоровленню, оскільки не надає дозволу на виїзд дитини за кордон, просила суд надати їй право оформляти документи на тимчасовий виїзд (строком на 60 днів) за кордон сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, та зобов'язати третю особу - Орджонікідзевський районний відділ у м. Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області без наявності дозволу батька - ОСОБА_3, документувати паспортним документом громадянина України, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, для тимчасових виїздів (строком до 60 днів) за кордон України у супроводі його матері - ОСОБА_2, до його повноліття.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 лютого 2015 року позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про задоволення позову ОСОБА_2 посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом встановлено, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 3 березня 2010 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 залишено проживати з матірю ОСОБА_2 (а.с.9).

Сторони у справі є батьками малолітньої дитини - ОСОБА_2 ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.7).

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до вимог статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Конвенцією ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина 1 статті 3 Конвенції ООН).

Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (частина 1 статті 18 цієї Конвенції).

Статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України.

Стаття 313 Цивільного кодексу України передбачає, що особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Однак, статтею 6 Сімейного кодексу України визначено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року №3857-ХП та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57.

Відповідно до пункту 3 вказаних Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів, піклувальників) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених батьками.

У відповідності з частиною 2 статті 4 Закону №3857-ХП оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років).

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до пункту 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що довготривалий термін вивезення дитини за кордон без визначення при цьому конкретного місця перебування, дати і мети виїзду суперечить положенням чинного законодавства, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.

Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не відповідає вимогам діючого законодавства, яке регулює спірні правовідносини, оскільки вимоги у відповідності до ч. 2 статті 4 Закону №3857-ХП про надання судом дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без дозволу батька ОСОБА_2 не заявлялися.

Крім того, відповідно до ст. 26 ЦПК України особами, які беруть участь у справі, є сторони, треті особи та їх представники. Сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач, тобто особи, матеріально-правовий спір між якими є предметом вирішення в цивільному судочинстві (ст.30 ЦПК України).

Суб'єкти цивільних процесуальних правовідносин, які вступають у порушену в суді справу, пред'явивши позов щодо предмета спору з метою захисту особистих суб'єктивних матеріальних прав чи охоронюваних законом інтересів, є третіми особами, які заявляють самостійні вимоги (ст. 34 ЦПК України).

Третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, є суб'єкти цивільних процесуальних правовідносин, які беруть участь у справі на стороні однієї із сторін з метою захисту своїх суб'єктивних прав та інтересів (ст.35 ЦПК України).

Сторони, крім прав та обов'язків, визначених ст.27 ЦПК України , мають ще додаткові права, встановлені ст.31 ЦПК України.

Оскільки відповідно до ст.ст. 27,35 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на відміну від сторін (ст. ст.30, 31 ЦПК України) обмежені в процесуальних правах, суд не вправі ухвалювати щодо них рішення. Відповідно до ст. ст. 213, 215 рішення у справі може ухвалюватися лише щодо сторін .

Між тим, заявляючи вимоги до Управління ДМС у Запорізькій області Орджонікідзевський відділ у м. Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області, позивач визначила його процесуальне становище у справі не в якості відповідача, а як третя особа.

Згідно до вимог ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав,свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Оскільки здобутими доказами не підтверджується порушення відповідачем законних прав позивача і неповнолітньої дитини сторін, рішення суду про відмову у задоволенні позову є правильним, а доводи апеляційної скарги про те,що судом неправильно застосовані норми матеріального і процесуального права є неспроможними.

Надані апелянтом в засідання апеляційного суду додаткові письмові докази про стан здоров'я дітей, успіхи у навчанні старшої доньки, тощо висновків суду першої інстанції не спростовують.

Намагання апелянта уточнити позовні вимогу у суді апеляційної інстанції і визначитися із країною виїзду, метою вивезення дитини і терміном перебування не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки у відповідності до ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Як вбачається із позовної заяви, позивач обґрунтовувала причини виїзду сина за кордон тільки необхідністю брати його з собою у відрядження для відвідування міжнародних виставок, презентацій і показу мод, а також провішування старшої доньки, яка навчається в Польщі. При цьому ні дата виїзду, ні країна перебування в позовній заяві не зазначені.

Судом повно і всебічно з'ясовані обставини справи,що мають для неї значення, висновки відповідають цим обставинам і набутим доказам,норми матеріального і процесуального права не порушені,застосовані вірно, постановлено законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись ст.ст.307,308,313, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 лютого 2015 року по цій справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: