АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/861/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 2, 5 Позарецька С. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоБородійчука В. Г.
суддівПодороги В. М. , Василенко Л. І.
при секретаріВолвенко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 та її представника ОСОБА_7 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_8, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_9 до ОСОБА_6, третя особа: орган опіки та піклування м. Черкаси про зобов'язання не чинити перешкоди у користуванні квартирою та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_9, третя особа: орган опіки та піклування м. Черкаси про виселення.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши сторони, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

05 серпня 2014 року ОСОБА_8, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_9 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_6, третя особа: орган опіки та піклування м. Черкаси про зобов'язання не чинити перешкоди у користуванні квартирою.

Свої вимоги мотивувала тим, що з 24 липня 2002 року вона зареєстрована та проживає в квартирі АДРЕСА_1. Також у даній квартирі зареєстрована її дочка ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка є інвалідом дитинства. Квартира складається з двох кімнат і перебуває у власності відповідача ОСОБА_6.

Зазначила, що на даний час відповідач має наміри продати квартиру і вимагає її виселення з помешкання. При цьому, вдається до погроз - вселити до квартири інших осіб, замінити замки на вхідних дверях, влаштовує сварки. Між тим, позивач з дочкою іншого житла не мають; угоди щодо порядку користування спірною квартирою не має; відповідач не визнає їхнього права на проживання у квартирі, чим порушує права позивача та її дочки.

Просила суд зобов'язати ОСОБА_6 не чинити їй та її дочці перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1, а також стягнути з відповідача на свою користь судові витрати.

28 жовтня 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з зустрічними позовними вимогами до ОСОБА_8, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_9, третя особа: орган опіки та піклування м. Черкаси про виселення із житлового приміщення.

Свої вимоги мотивує тим, що вона (ОСОБА_6.) є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 16 липня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом (реєстр № 5899). Вказана квартира зареєстрована в ЧООБТІ 18 липня 2002 року.

На період придбання квартири, ОСОБА_6 постійно проживала із своєю сім'єю в РФ, куплена квартира не була їй потрібна для проживання і пустувала. ОСОБА_8, яка є рідною сестрою ОСОБА_6 зі своєю сім'єю проживала у свекрухи, з якю склались складні відносини і на прохання ОСОБА_10 пожити у квартирі зі своєю дитиною допоки позивач не повернеться з Росії, вона погодилась. Отже, на підставі усної домовленості ОСОБА_8 зі своєю дочкою ОСОБА_9 поселились до квартири № 175 вказаного будинку як тимчасові мешканці без стягнення квартирною плати. При цьому, ОСОБА_6 надала дозвіл на реєстрацію ОСОБА_8 у спірній квартирі.

В подальшому, ОСОБА_6 стало відомо, що без її згоди у квартирі була зареєстрована неповнолітня дочка ОСОБА_9. Також без реєстрації проживав чоловік ОСОБА_8.

В 2013 році ОСОБА_6 повернулась з Росії до України на постійне місце проживання, але між сторонами виникли неприязні стосунки через те, що ОСОБА_8 відмовилась звільнити квартиру, хоча чоловік останньої виселився із помешкання. При цьому, ОСОБА_6 не має ключів від вхідних дверей квартири, так як ОСОБА_9 їх їй не надає; вона не має вільного доступу до помешкання; вона обмеження у пересуванні по квартирі та у часі перебування в ній. 03 жовтня 2014 року ОСОБА_6 письмово звернулась до ОСОБА_8 про виселення, але остання розцінила це як здійснення перешкод у її користуванні житлом. Зазначає, що ОСОБА_8 вселилась до квартири не як член сім'ї ОСОБА_6, оскільки вони разом як одна сім'я не проживали і не вели спільного господарства.

Просила суд виселити ОСОБА_8 та її неповнолітню дочку ОСОБА_9 з квартири АДРЕСА_1.

Ухвалою суду від 03 листопада 2014 року дані позови об'єднані в одне провадження.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 лютого 2015 року в задоволенні позовних виимог ОСОБА_8, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_9 відмовлено.

Цим же рішенням також відмовлено в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_6.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 та її представник ОСОБА_7 просять змінити рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 лютого 2015 року, скасувавши його в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6, ухваливши в цій частині нове рішення, яким зустрічні позовні вимоги ОСОБА_6 задовольнити. В іншій частині, рішення суду залишити без змін.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення із слідуючих підстав.

Ст. 213 ЦПК України вказує, що рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, дане рішення суду вказаним вимогам не відповідає.

Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Судом, встановлено, що ОСОБА_6 є власником квартири АДРЕСА_1. Вказана квартира належить їй на підставі договору купівлі-продажу № 072218 від 16 липня 2002 року (а.с. 28), який посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_11 та зареєстрований в реєстрі за № 5899. Дана квартира зареєстрована в Черкаському обласному об'єднаному бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за ОСОБА_6 18 липня 2002 року.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме довідок КП «СУБ «Митниця» від 31 липня 2014 року (а.с. 5а) та від 04 листопада 2014 року (а.с. 45) у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_8 та її дочка ОСОБА_9. Обидві фізичні особи зареєстровані з 24 липня 2002 року і по даний час.

Судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_8 та ОСОБА_6 є рідними сестрами, дана обставина сторонами не заперечується і є підтвердженою.

ОСОБА_8 перебуває у шлюбі з ОСОБА_12 з 18 липня 1998 року і має дочку ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1, яка є інвалідом дитинства, що підтверджується висновком ЛКК № 478 (а.с. 5).

Звертаючись до суду з позовними вимогами, ОСОБА_8 мотивувала свої вимоги тим, що вона з 24 липня 2002 року зареєстрована у АДРЕСА_1 разом зі своєю дочкою, яка являється інвалідом дитинства. На даний час, відповідач за первісним позовом ОСОБА_6 має намір продати вказану квартиру та вимагає позивача виселитись з неї. Вказує, що іншого житла вона не має та вважає, що відповідно до норм ч. 1 ст. 405 ЦК України, вона як член власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, тому просила зобов'язати ОСОБА_6 не чинити перешкод їй та її дочці ОСОБА_9 у користуванні спірною квартирою.

В свою чергу, ОСОБА_6 звернулася до суду із зустрічними позовними вимогами, які мотивувала тим, що вона є власником вказаної квартири. На час придбання квартири, вона не проживала на території України, а тому дозволила відповідачу за зустрічним позовом ОСОБА_8, яка являється їй сестрою за усної домовленості поселитися у квартирі та надала згоду на реєстрацію ОСОБА_8 у цій квартирі.

На даний час, у неї виникла необхідність у продажі квартири, однак не має змоги цього зробити, оскільки відповідач за зустрічним позовом не хоче виселятись із квартири і крім того, без її згоди зареєструвала в ній також свою доньку ОСОБА_9.

Вважає, що ОСОБА_8 була вселена в її квартиру не як член її сім'ї, оскільки в цій квартирі з нею разом однією сім'єю вона ніколи не проживала і не вела спільного господарства, тому просила суд виселити відповідачів з квартири.

Ухвалюючи рішення по справі та відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_8 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_6 суд першої інстанції мотивував свої висновки тим, що сторони по справі не надали переконливих доказів того, що спірними правовідносинами були порушені їхні права. Так, ОСОБА_8 на довела обґрунтованості доводів щодо здійснення відносно неї та її дочки відповідачем ОСОБА_6 будь-яких перешкод у користуванні спірною квартирою, а ОСОБА_6 не доведено тієї обставини, що ОСОБА_8 з дочкою вселені в спірне житлове приміщення як тимчасові мешканці та не надано жодного письмового строкового або безстрокового договору оренди, який би свідчив про встановлення між сторонами договірних відносин з приводу оренди житла.

Переглядаючи правильність висновків районного суду в межах доводів апеляційної скарги, наданих сторонами доказів та наявних матеріалів справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_8, однак помилково відмовив у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6, виходячи з наступного.

Як вже зазначалося вище, сторони по справі ОСОБА_8 та ОСОБА_6 дійсно являються сестрами, дану обставину вони не заперечують, а тому вона вважається встановленою судом.

Колегія суддів погоджується з тим, що районний суд правильно встановив ту обставину, що ОСОБА_6 є власником квартири АДРЕСА_1. Вказана квартира належить їй на підставі договору купівлі-продажу № 072218 від 16 липня 2002 року (а.с. 28).

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_8 та її дочка ОСОБА_9 не є власниками чи співвласниками квартири, договори найму, піднайму, оренди, купівлі-продажу квартири між сторонами не укладалися.

Районним судом, при вирішенні справи враховано ту обставини, що на позивача за первісним позовом ОСОБА_8 та на її дочку ОСОБА_9 не поширюються норми ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України щодо рівності прав користування житлом власника житла та членів його сім'ї, неможливості виселення члена сім'ї власником після припинення сімейних відносин з ним.

Крім того, як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_6 на момент придбання квартири та оформлення права власності на неї не проживала на території України і відповідно не проживала у вказаній квартирі. Після переїзду з Російської Федерації на постійне місце проживання в Україну, вона поселилась та стала проживати за адресою с. Сахнівка Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, що також підтверджує ту обставину, що спільне господарство сторони не вели та разом не проживали.

Однак, вирішуючи справу, суд першої інстанції в своїх висновках зазначив, що відповідач за первісним позовом ОСОБА_6 на протязі значного часу не оспорювала їхнє проживання та реєстрацію в квартирі, що на думку суду підтверджує факт визнання нею за ОСОБА_8 права користування спірним житлом, а відсутність письмового договору, який би свідчив про укладення строкової чи безстрокової оренди житла.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком, оскільки, в даних правовідносинах, що склалися між сторонами, відповідно до статей 156, 64 ЖК України позивач ОСОБА_8 і її дочка не мають статусу членів сім'ї власника квартири ОСОБА_6, оскільки в цій квартирі з відповідачем вони однією сім'єю ніколи не проживали і не вели спільного господарства, що підтверджено вище встановленими судом фактами.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 ЖК України наймач жилого приміщення та члени його сім'ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім'ї наймача.

На відміну від піднаймачів, правовою підставою для вселення яких є договір піднайму, а умовою їх проживання - плата за надане жиле приміщення, тимчасове проживання допускається без укладання окремого договору і при умові безоплатності користування приміщенням. Єдиною умовою для вселення тимчасових мешканців є згода наймача та членів його сім'ї.

Статтею 99 ЖК України визначено, що тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання та у разі припинення дії договору найму жилого приміщення зобов'язані негайно звільнити займане жиле приміщення.

Право користування житлом, в яке вселяються піднаймач та тимчасові мешканці, є похідним від права на нього наймача та членів його сім'ї. Незалежно від часу проживання в ньому ці особи права власності чи самостійного права користування не набувають.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що районний суд дійшов до помилкового висновку про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог, оскільки правовими нормами статті 98 ЖК України визначено, що тимчасове вселення фізичних осіб не потребує укладення письмового договору найму жилого приміщення і єдиною умовою для вселення тимчасових мешканців є згода наймача (власника) та членів його сім'ї.

Колегія суддів вважає, що відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_8 не надала суду вмотивованих та підтверджуючих доказів того, що вона разом зі своєю дочкою ОСОБА_9 вселились до спірної квартири не як наймачі, а як члени сім'ї власника квартири, а тому суду не надано доказів того, що вони набули самостійного права на вказане житло, тому їх слід вважати тимчасовими жильцями.

Твердження ОСОБА_8 надані в судовому засіданні та приведені в апеляційній скарзі про те, що ОСОБА_6 висловила згоду на її проживання разом з дочкою в квартирі як членів сім'ї наймача, не можна визнати переконливими, оскільки власник квартири заперечував проти цього, зазначаючи, що вселитись їй дозволила лише на тимчасове проживання.

Крім того, статус відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_8 узгоджується із статусом тимчасового мешканця, оскільки вона проживала в квартирі ОСОБА_6 без сплати квартирної плати.

Колегія суддів вважає, що районним судом не звернуто уваги на дані обставини та не застосовано п. 53 правових позицій, висловлених судовою колегією в цивільних справах ВСУ в зв'язку з аналізом причин перегляду судових рішень у цивільних справах у 1996 році, які викладені у листі від 01 грудня 1997 року, згідно якого судам при вирішенні спорів, пов'язаних з користуванням жилими приміщеннями в будинках і квартирах, належних громадянам на праві приватної власності (про виселення, право користування тощо), слід виходити з норм глави 6 розділу ІІІ ЖК України про користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду.

Норми глави 2 цього розділу ЖК про користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду до житлових відносин у приватному житловому фонді застосовуються у випадках, коли у главі 6 ЖК є посилання на них (ст. 116 ЖК щодо виселення членів сім'ї власника, які не є учасниками спільної власності на дане житло) або коли схожі житлові відносини не врегульовані нормами глави 6 і застосування до них норм глави 2 не суперечить їх змісту (наприклад ст. 98 ЖК про судовий порядок виселення тимчасових жильців).

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з положень ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем ОСОБА_8 ні під час розгляду справи в суді першої інстанції, ні під час розгляду в апеляційному суді не надано належних вмотивованих доказів в обгрунтування своїх позовних вимог, які б давали підстави для задоволення її позовних вимог. Доводи ОСОБА_6 навпаки, є переконливими, обгрунтування апеляційної скарги є суттєвими, підтверджені наданими доказами і дають підстави для зміни рішення суду та скасування його в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог та ухвалення нового рішення в цій частині про задоволення таких вимог.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_8 правильно встановлено обставини по справі, вірно застосовано закон, який підлягав застосуванню і ухвалено правильне рішення, яке скасуванню не підлягає

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 та її представника ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 лютого 2015 року в часттині відмови в задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_8, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_9, третя особа: орган опіки та піклування м. Черкаси про виселення скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким зустрічні позовні вимоги ОСОБА_6 задовольнити.

Виселити ОСОБА_8 та її неповнолітню дочку ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_1 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді :