Провадження №: 2/752/1375/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2015 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Плахотнюк К.Г.

за участі секретарів судового засідання Короткої Н.О., Бродюк Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1, товариства з обмеженою відповідальністю «Кей - Колект», ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванова Лідія Миколаївна про визнання недійсним договору іпотеки,

встановив:

02.09.2013 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ПАТ «УкрСиббанк», ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванова Л.М., про визнання недійсним договору іпотеки.

В обгрунтування заявлених позовних вимог позивач послалася на те, що на початку липня 2013 року дізналась, що її чоловіком ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», 24.07.2007 року було укладено договір про надання споживчого кредиту №0. З метою забезпечення виконання зобов'язань за цим договором 24.07.2007 року між тими ж сторонами був укладений договір іпотеки №59619, за умовами якого ОСОБА_2 було передано в іпотеку кредитору квартиру АДРЕСА_1, яка була придбана ним за час перебування з нею у шлюбі, є їх спільним сумісним майном подружжя. Стверджує, що на момент укладення договору іпотеки вона як співвласник квартири не давала письмової нотаріально посвідченої згоди на передачу квартири в іпотеку, наявність якої в даному випадку є обов'язковою. Стверджує, що при укладенні договору іпотеки були порушені вимоги ст. 65 СК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку», у зв'язку з чим просить визнати недійсним зазначений договір іпотеки та застосувати наслідки його недійсності - виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис про державну реєстрацію заборони відчуження нерухомого майна за договором іпотеки №59619 від 24.07.2007 року.

Ухвалою суду від 08.04.2014 року до участі у справі в якості належного відповідача замість ПАТ «УкрСиббанк» було залучено ТОВ «Кей-Колект».

У судовому засіданні представник позивача заявлений позов підтримала, просила задовольнити у повному обсязі з зазначених у позовній заяві підстав.

Представники відповідача ТОВ «Кей-Колект» у судовому засіданні позов не визнавали, просили відмовити в його задоволенні з тих підстав, що за даними матеріалів кредитної справи позичальник ОСОБА_2, укладаючи договір іпотеки, для забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором, зробив заяву про те, що передане ним в іпотеку майно є його особистою власністю, на момент його придбання у шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах не перебував, квартира не є спільною сумісною власністю. Отже, на момент укладення договору іпотеки кредитору не було відомо по те, що відповідач ОСОБА_2 перебував у шлюбі , а передане ним в іпотеку маєно є спільною сумісною власністю подружжя. На підтвердження своєї заяви ОСОБА_2 надав договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Визнання недійсним договору іпотеки є виключно способом уникнення відповідача ОСОБА_2 від обов»язку виконати зобов»язання за кредитним договором.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник у судовому засіданні позов визнали, проти його задоволення не заперечували. Зокрема відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні пояснив, що при укладенні кредитного договору та договору іпотеки надав банку всі документи, які вимагав представник банку та які були необхідні для укладення договорів кредиту та іпотеки. Факту перебування у шлюбі не приховував, це питання взагалі не з»ясовувалося, а підписання ним зазначених договорів відбувалось поспіхом, він навіть не мав можливості ознайомитись зі змістом документів, які підписував. Представник банку квапив його при підписанні договорів, посилаючись на те, що зміст договорів є шаблонним та не підлягає коригуванню, а також на обмеження часу, відведеного на кожного клієнта, з огляду на чергу, яка була у відділенні банку. ОСОБА_2 стверджує, що він ставив свій підпис там, де йому вказував представник банку. Нотаріус при підписанні договорів не була присутня, ОСОБА_2 її не бачив і не спілкувався з нею, завірені нотаріусом свої екземпляри договорів він отримав у відділені банку лише наступного дня. Нотаріально посвідченої згоди дружини на укладення договору іпотеки ніхто не вимагав та не оформляв, а тому він навіть і не знав, що така згода потрібна. Про передачу ним квартири в іпотеки дружина також не була обізнана, оскільки вона не втручається в його справи, які він вчиняє в інтересах сім»ї.

Представник третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Іванової Л.М. пояснила, що під час укладання оспорюваного позивачем договору іпотеки, нотаріус Іванова Л.М., яка посвідчувала зазначений договір іпотеки перевірила обсяг повноважень іпотекодавця ОСОБА_2 щодо предмету іпотеки, останній вчинив відповідну заяву. Та обставина, що ОСОБА_2 приховав факт перебування у шлюбі з позивачем, а також володіння предметом іпотеки на праві спільної сумісної власності з дружиною було обманом для уникнення від виконання зобов»язань за кредитним договором. Стверджувала, що позов про визнання недійсним договору іпотеки з тих підстав, що іпотекодавець без згоди іншого співвласника передав майно в іпотеку є необґрунтованим, просила відмовити в його задоволенні.

Заслухавши учасників судового розгляду справи, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 05.02.1993 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, що підтверджується міжнародним свідоцтвом про шлюб НОМЕР_2, виданим 05.02.1993 року бюро записів актів громадянського стану Марцан у м.Берлін, з проставленим апистилем (а.с. 172-176).

Відповідно до ст. 58 Закону України «Про міжнародне приватне право», шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу.

Згідно ст.3 Гаазької конвенції, від 05.10.1961 року до якої приєдналася Україна і яка набула чинності для України з 22.12.2003 року,скасовано вимогу легалізаціi іноземних офіційних документів, єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого статтею 4 апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений.

За даними міжнародного свідоцтва про шлюб ОСОБА_2 та ОСОБА_1 НОМЕР_2, виданого 05.02.1993 року, останнє скріплено апостилем Відділу Запису Актів Громадянського Стану адміністративного округу Марцан-Хеллерсдорф м. Берлін Федеративної Республіки Німеччина.

Таким чином, відповідно до Гаазької Конвенції від 05.10.1961 року, міжнародне свідоцтво про шлюб з проставленим апостилем держави в якій воно було складено, визнається на території України.

У судовому засіданні також встановлено, що шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстрований 05.02.1993 року є дійсним, не розірваний в установленому законом порядку та не визнаний недійсним.

24.07.2007року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику , а позичальник зобов»язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит у формі кредитної лінії, що надається траншами, ліміт якої є рівним 5 728, 89 грн., зі сплатою процентів у розмірі 17,5 % річних ( а.с.6-11).

Сторони у судовому засіданні визнали, 24.07.2007року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит в формі не поновлювальної кредитної лінії в сумі 199 900,00 дол. США на строк з 24.07.2007 р. по 24.07.2017 р., зі сплатою процентів у розмірі 13,2 % річних, а позичальник - повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, встановлених графіком погашення кредиту, згідно додатку №1 до договору.

24.07.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки № 59619, посвідчений Івановою Л.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №3534 ( а.с.12-13).

Відповідно до умов укладеного 24.07.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 договору іпотеки № 59619, ОСОБА_2 передав в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» нерухоме майно - двокімнатну квартиру, загальною площею 70,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцю на праві власності. Іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання усіх грошових зобов»язань іпотекодавця за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 24.07. 2007 року, за договором про надання споживчого кредиту №0 від 24.07.2007 року.

Судом також встановлено, що 11.06.2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу №4, за яким ПАТ «УкрСиббанк» (клієнт) зобов»ячалося передати у власність фактору (ТОВ «Кей-колект»), а фактор прийняти права вимоги та в їх оплату надати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах визначених цим договором. 11.06.2012 року між цими ж сторонами було укладено договір відступлення права вимоги , предметом якого є передача ПАТ «УкрСиббанк» та прийняття ТОВ «Кей-Колект» права вимоги за договорами іпотеки, зазначеними у додатку 1 до цього договору. За даними додатку №1 до договору відступлення права вимоги предметом відступлення права вимоги був договір іпотеки № 59619 від 24.07.2007 року, яким було забезпечено виконання усіх грошових зобов»язань іпотекодавця за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 24.07. 2007 року, за договором про надання споживчого кредиту №0 від 24.07.2007 року. (а.с.78-87).

За правилами ч. 1 ст. 519 ЦК України, первісний кредитор у зобов»язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, а тому суд приходить до висновку, що належним відповідачем за заявленими позовними вимогами є ТОВ «Кей-Колект», що не було заперечено представником останнього у судовому засіданні.

Звертаючись в суд з позовом, позивач вказала суду, що предметом іпотеки за договором іпотеки №59619 від 24.07.2007 року є нерухоме майно, що належить їй та іпотекодавцю на праві спільної сумісної власності, останній передав в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» квартиру АДРЕСА_1 без її на те згоди.

За даними договору купівлі-продажу нерухомості, укладеного 13.10.1995 року між ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_2, зареєстрованим Київською універсальною біржею від 13.10.1995 року за реєстровим НОМЕР_3, ОСОБА_2 придбав у власність квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 18).

Право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу зареєстрованого на київській універсальній біржі 13.10.1995 року НОМЕР_3, як особисту власність зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації 31.10.1995 року про що зроблено запис до реєстраційної книги №6191 (а.с.17).

За правилом ст.22 КпШС України, який діяв на час придбання зазначеної квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Правилами ст. 60 СК України, чинного на час виникнення спірних правовідносин визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Наразі, судом встановлено, що квартиру АДРЕСА_1 відповідач ОСОБА_2 придбав у власність під час перебування в офіційно зареєстрованому шлюбі з позивачем ОСОБА_1, а відтак зазначена квартира є спільним майном подружжя, відповідно до правил ст.22 КпШС.

Відповідно до статтей 63,65 СК України, чинного на час укладення відповідачем ОСОБА_2 оспорюваного договору іпотеки: дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними; , дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до статтей 369, 578 ЦК України: співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників; майно, що є у спільній сумісній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Крім того, за правилами ст. 6 Закону України «Про іпотеку», майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. На іпотекодавця покладається обов'язок попередити іпотекодержателя про всі відомі йому права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки та відповідно встановлені негативні наслідки у разі порушення такого обов'язку. В той же час, такі негативні наслідки не можуть бути встановлені щодо прав та інтересів на предмет іпотеки інших осіб.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні визнав, що він не ставив до відома дружину про укладення договорів споживчого кредиту та іпотеки, оскільки його дружина не є обізнаною в його справах, які він має у зв»язку зі здійсненням підприємницької діяльності.

У той же час, представник позивача ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні підтвердили, що нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2, належна кожному із них частка квартири не виділялась відповідачу ОСОБА_2 у натурі, його право власності на належну йому частку, як окремий об»єкт нерухомості не реєструвалось.

Отже, за встановлених судом обставин, що предметом іпотеки за оспорюваним позивачем договором іпотеки є її з іпотекодавцем спільною сумісною власністю, переданий в іпотеку без її на те згоди та без виділення частки ОСОБА_2 у натурі, суд приходить до висновку, що при укладенні і 24.07.2007 року договору іпотеки №59619 ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк» було допущено порушення вимог ст. 6 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до правил ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п»ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу, а частиною 1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Наразі, зазначені позивачем обставини, як підстави для позову в частині визнання недійсним оспорюваного договору іпотеки знайшли своє підтвердження, а тому підлягають задоволенню.

Заперечення представника відповідача проти позову з тих підстав, що відповідач ОСОБА_2 не повідомив кредитора та нотаріуса, що нерухоме майно, яке передавалося ним в іпотеки є його спільною сумісною власністю з позивачем ОСОБА_1 не заслуговують на увагу суду, оскільки не звільняють сторони за договором від обов»язку дотримання вимог ст. 6 Закону України «Про іпотеку».

Що ж стосується позовних вимог ОСОБА_1 про виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна запису за №5354455 від 24.07.2007 року про державну реєстрацію заборони відчуження нерухомого майна за договором іпотеки №59619 від 24.07.2007 року в порядку застосування недійсності зазначеного договору іпотеки, то вони не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов»язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов»язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Як видно зі змісту розділу 6 зазначеного договору іпотеки, сторони договору визначилися,що договір підлягає нотаріальному посвідченню і діє з моменту такого посвідчення до повного виконання зобов»язань за кредитним договором. Цей договір укладається з реєстрацією обтяження нерухомого майна іпотекою в Державному реєстрі іпотек, витрати по реєстрації в цьому реєстрі несе іпотекодавець. Сторони домовились, що цей договір укладається з накладенням заборони відчуження предмету іпотеки за місцем посвідчення договору.

Цей же договір містить відмітку про те, що 24 липня 2007 року , Івановою Л.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, на підставі ст. 73 Закону України «Про нотаріат» та у зв»язку з посвідченням цього договору іпотеки накладається заборона відчуження зазначеного в цьому договорі іпотеки майна, а саме квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2, до припинення договору іпотеки.

Як вбачається з договору іпотеки, на квартиру АДРЕСА_1 Івановою Л.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, накладена заборона відчуження до припинення договору іпотеки, зареєстрована в реєстрі за №3535 від 24.07.2007 р.

З огляду на викладене, включення до Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна запису за №5354455 від 24.07.2007 року про державну реєстрацію заборони відчуження нерухомого майна за договором іпотеки №59619 від 24.07.2007 року не є передачею у власність або ж користування предмету іпотеки, а тільки обов»язковою умовою самого договору, а тому при визнанні недійсним договору іпотеки зазначена заборона не може бути виключена з реєстру, як скасування наслідку недійсності правочину, а підлягає припиненню з підстав визнання недійсним договору на виконання умов якого було зареєстровано зазначену заборону.

З огляду на висновки суду щодо визнання обґрунтованим позову ОСОБА_1 у частині визнання недійсним договору іпотеки, який було визнано з підстав порушення вимог ст. 6 Закону України «Про іпотеку», що мало місце з тих підстав, що відповідач ОСОБА_2 не отримав згоди позивача на укладення такого договору, а тому суд приходить до висновку, що понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору за правилами ст. 88 ЦПК України має відшкодувати відповідач ОСОБА_2

На підставі викладеного, керуючись ст.22 КпШС України, ст.ст.60, 63, 65 СК України, ст.ст.15, 202, 203, 207, 215, 216,368, 369, 519,578 ЦК України, ст. 58 Закону України «Про міжнародне приватне право», ст.6 Закону України «Про іпотеку», ст.ст.4, 10, 11, 57, 60, 64, 88, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-

вирішив:

позові вимоги ОСОБА_1, товариства з обмеженою відповідальністю «Кей - Колект», ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванова Лідія Миколаївна про визнання недійсним договору іпотеки, задовольнити частково.

Визнати недійсним договір іпотеки №59619 від 24 липня 2007 року, укладений між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Лідією Миколаївною, зареєстрований в реєстрі за №3534.

Стягнути з ОСОБА_2 (індивідуальний ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 114 (сто чотирнадцять) грн.. 70 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва.

Апеляційна скарга на рішення суду подається апеляційному суду протягом десяти днів з дня його проголошення або отримання копії, через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Плахотнюк К.Г.