Номер провадження: 22-ц/785/2211/15
Головуючий у першій інстанції Чебан Н. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.03.2015 року м. Одеса

Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі :

головуючого - судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Дрішлюка А.І., Процик М.В.,

при секретарі - Решетник М.С.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Автотранспортне підприємство 15107" на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Автотранспортне підприємство 15107" про стягнення коштів через невиконання рішення суду, коштів на відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернувся із позовом про стягнення з ТОВ "Автотранспортне підприємство 15107" 25223 грн., які є компенсацією затримки невиконання рішення суду про поновлення на роботі, а також заробітною платою, яка має бути сплачена з часу ухвалення рішення про поновлення на роботі і до теперішнього часу.

У позовній заяві посилався на те, що рішенням суду 05.02.2013 року його поновлено на посаді юрисконсульта ТОВ "Автотранспортне підприємство 15107" з 02.10.2008 року, однак фактично воно не виконане, тому він має право на середній заробіток в порядку ст.236 КЗпП України, а також на заробітну плату за весь цей час, оскільки на нього розповсюджуються гарантії ст.115 КЗпП України. Крім того, порушенням трудових прав йому завдана моральна шкода, яку треба стягнути в розмірі 15000 грн.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09.12.2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ТОВ "Автотранспортне підприємство 15107" на користь ОСОБА_2 суму заборгованості по заробітній платі, починаючи з 05 лютого 2013 року по 09 грудня 2014 року у розмірі 26230,17 грн., моральну шкоду у розмірі 1000 грн. В решті позовних вимог - відмовлено.

У апеляційній скарзі ТОВ "Автотранспортне підприємство 15107", посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2

В судовому засіданні апеляційного суду представник ТОВ "Автотранспортне підприємство 15107" підтримав доводи апеляційної скарги, просив про її задоволення, пояснив, що за закінченням терміну дії контракту ОСОБА_2 був звільнений з посади юрисконсульта в 2008 році, у 2013 році був поновлений на посаді за рішенням суду, однак з часу поновлення на роботі фактично на роботу не виходить, жодних функцій не виконує, а його невихід розцінюється як прогули і тому заробітна плата не нараховується. Протягом цього часу він звертається із різними позовами, стягуючи в різний спосіб кошти з підприємства, вважав, що питання стягнення заробітної плати вже було предметом судового розгляду, про що є відповідне рішення суду, тому просив відмовити у задоволенні позову.

ОСОБА_2 пояснив, що не працює, роботу юрисконсульта не виконує, оскільки йому не створено належних для цього умов, не надано достойної заробітної плати, факт порушень встановлений перевіркою дотримання вимог трудового законодавства, вважає, що одночасно має право і на середній заробіток через невиконання рішення суду, і на заробітну плату, оскільки досі не звільнений з роботи.

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обов'язку виплати заробітної плати, якщо працівник не є звільненим, а також обґрунтованості вимог про відшкодування моральної шкоди.

Проте до такого висновку суд прийшов із порушенням норм матеріального права, при неповному з'ясуванні обставин справи та невідповідності висновків суду обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, всупереч ст.214 ЦПК судом першої інстанції не встановив фактичні обставини у справі щодо поновлення ОСОБА_2 на роботі, не з'ясував причин пропущення ним строку позовної давності, не встановив правовідносини, які виникли між сторонами, не дав оцінку тому, що вимоги заявлені з взаємовиключних правових підстав, неправильно здійснив розрахунок заробітної плати, який повинен обчислюватися, виходячи з положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвр. Постановою Кабінету Міністрів №100 від 8 лютого 1995 року.

За таких обставин рішення суду не може вважатися таким, що відповідає вимогам ст.213 ЦПК України, тому підлягає скасуванню із ухваленням нового по суті справи на підставі п.п.1,3,4ч.1ст.309 ЦПК України.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.02.2013 року ОСОБА_2 поновлено на посаді юрисконсульта ТОВ "Автотранспортне підприємство 15107" з 02.10.2008 року і в частині поновлення на роботі рішення допущене до негайного виконання (а.с.2-5).

05.02.2013 року ТОВ "Автотранспортне підприємство 15107" видало наказ № 6-к, за яким з 05.02.2013 року введено у штат другу одиницю юрисконсульта з окладом 1150 грн. щомісячно та поновлено ОСОБА_2 з 05.02.2013 року на посаді юрисконсульта з окладом відповідно до штатного розкладу (а.с.206).

Водночас з матеріалів виконавчого провадження видно, що 24.04.2013 року ОСОБА_2 звернувся із заявою до Відділу державної виконавчої служби Білгород - Дністровського міськрайонного управління юстиції про прийняття на виконання виконавчого листа про поновлення на роботі (а.с.200), за виконавчим листом №2-5499/11, виданим 15.02.2013 року, 25.04.2013 року було відкрите виконавче провадження (а.с.203).

Постановою від 04.06.2013 року на боржника накладався штраф через невиконання рішення суду (а.с.208), і 03.06.2013 року було видано наказ №19-к, яким внесені зміни до наказу №6-к від 05.02.2013 року, а саме поновлено ОСОБА_2 на посаді юрисконсульта з 02.10.2008 року, тобто у відповідності до формулювання поновлення за рішенням суду.

11.06.2013 року державним виконавцем ВДВС Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_2 було ознайомлено із виданим наказом, про що складений акт (а.с.210), а 11.06.2013 року виконавче провадження на підставі п.8ч.1ст.49 Закону України "Про виконавче провадження" закінчено (а.с.212).

Відповідно до ст.24 КЗпП України, п.34 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом наказу про це.

Отже, викладені обставини свідчать про те, що рішення про поновлення на роботі ОСОБА_2 було фактично виконане 03.06.2013 року, оскільки саме виданням наказу про поновлення на роботі на посаді юрисконсульта, який відповідає змісту рішення суду та ознайомленням працівника про наказ підтверджено належне виконання відповідних норм закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 30 Закону України "Про виконавче провадження", п. 8.2 Інструкції про проведення виконавчих дій виконавчий документ про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується негайно.

Відповідно до роз'яснення Міністерства праці та соціальної політики наданого у листі "Щодо поновлення на роботі працівників у разі їх незаконного звільнення" від 06.01.2011 р. N 10/06/186-11 дії по виконанню рішення про поновлення на роботі не повинні відбуватися негайно після проголошення рішення незалежно від волі працівника, поновленого судом на роботі. Визнане судом право працівника на поновлення на роботі має приватний характер, тому воно не може бути реалізоване без волевиявлення цього працівника.

Відповідно до ст.236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Враховуючи такі правила, ОСОБА_2 мав право на отримання середнього заробітку в зв'язку з несвоєчасним виконанням рішення суду про поновлення на роботі, за період з часу пред'явлення виконавчого листа до виконання і до видачі належного наказу про поновлення на роботі, тобто з 24.04.2013 року і по 03.06.2013 року, виходячи з відомостей про його заробітну плату за довідкою про середній заробіток від 30.03.2015 року, обчислену у відповідності до вимог положення про Порядок обчислення середньої заробітної плати, затвр. Постановою Кабінету Міністрів №100 від 8 лютого 1995 року.

Водночас середній заробіток за ст.236 КЗпП України за своїми змістом не є оплатою праці, відтак щодо звернення із цими вимогами діють загальні правила про трьохмісячний строк звернення до суду, який починається з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Із позовом до суду ОСОБА_2 звернувся у вересні 2014 року, у разі не допуску до роботи таке право отримав з 03.06.2013 року, але пояснити причини пропуску строку поважними причинами не зміг. Навіть якщо пов'язувати відлік часу із проведенням перевірки Державною інспекцією праці 25.04.2014 року, але і з цього часу тримісячний строк є пропущеним. За таких обставин у задоволенні позову слід відмовити з підстав пропуску строку на звернення до суду із такими вимогами.

Вимоги про стягнення середнього заробітку за період з 03.06.2013 року до грудня 2014 року є безпідставними, оскільки встановлені фактичні обставини про поновлення на роботі 03.06.2013 року спростовують доводи позивача про те, що він має право на середній заробіток після визначеної дати.

Більш того, безпідставність вимог щодо невиконання рішення про поновлення на роботі після зазначеної дати встановлена рішенням Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.10.2013 року, яке набрало законної сили, і має преюдиційне значення для цієї справи (а.с.32-34).

В решті вимоги ОСОБА_2 є також безпідставними, виходячи з наступного.

Так, вимоги ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за заробітною платою за той самий період, протягом якого він вважає невиконаним рішення суду про допуск до роботи, є взаємовиключними.

Звертаючись із позовом, ОСОБА_2 зазначав про фактичне невиконання обов'язків юрисконсульта підприємства, підтвердив ці обставини в судовому засіданні, такі пояснення узгоджуються із поясненнями відповідача про те, що останній не виходить на роботу, а також письмовими доказами - табелями обліку робочого часу та відповідними актами, складеними працівниками підприємства.

Тобто встановленим слід вважати те, що ОСОБА_2 з часу поновлення на роботі за рішенням суду фактично не працює, і доказів того, що причиною є вина підприємства не надав.

Актом перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю (а.с.11), хоча і встановлено певні порушення з боку ТОВ "Автотранспорте підприємство 15107", зокрема щодо ведення трудової книжки, внесення до неї записів, ознайомлення з правилами трудового розпорядку тощо, підтверджено, що заробітна плата не нараховується, навколо прізвища позивача у табелях обліку часу проставлені прогули, проте однозначно не встановлено, що ОСОБА_2 не працює з вини підприємства.

Відповідно до ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Таким чином, оплата праці без фактичного виконання роботи суперечить принципу її нарахування як такої, і тому вимоги про її стягнення при встановлення факту невиконання робіт є безпідставними.

Доводи про те, що не звільнений працівник вважаться таким, що працює, є помилковими, оскільки звільнення особи за прогул є правом, а не обов'язком роботодавця.

Та обставина, що про не нарахування заробітної плати через прогули ОСОБА_2 визначено перевіркою, фактичних обставин справи не спростовує, і акт перевірки є лише одним із доказів, який підлягає оцінці поряд із іншими доказами у справі.

Зважаючи на викладене, у задоволенні решти таких вимог ОСОБА_2 слід відмовити за безпідставністю.

Вимоги про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди є похідними від вимог по суті спору про порушення трудових прав, тому у їх задоволенні також слід відмовити.

Керуючись ст.ст.304,п.2ч.1ст.307,309,313,314,316,317,319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Автотранспортне підприємство 15107" задовольнити частково.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 грудня 2014 року скасувати, ухвалити нове.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Автотранспортне підприємство 15107" про стягнення коштів відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: