Справа №484/946/14-ц 08.04.2015 08.04.2015
Провадження 22ц -784/609/15 Суддя першої інстанції: Маржина Т.В.
Категорія 44 Суддя доповідач апеляційного суду: Кутова Т.З.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

8 квітня 2015 року м. Миколаїв

Колегія судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючої судді : Кутової Т.З.,

суддів: Крамаренко Т.В., Буренкової К.О.,

із секретарем судового засідання: Харитоновою І.В.,

за участю: представника відповідачки ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_2

на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 грудня 2014 року по справі за позовом

Підгороднянської селищної ради Первомайського району Миколаївської області до ОСОБА_2, за участю третьої особи без самостійних вимог Комунальне підприємство «Затишок» про виселення без надання іншого житлового приміщення,-

В С Т А Н О В И Л А:

В березні 2014 року Підгороднянська селищна рада Первомайського району Миколаївської області звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлового приміщення.

Позивач зазначав, що територіальній громаді селища Підгородна в особі Підгороднянської селищної ради на праві власності належить квартира АДРЕСА_1. В грудні 2008 року між КП «Затишок» та відповідачкою було укладено договір найму (піднайму) вказаної квартири строком на 1 рік.

ОСОБА_2 не отримувала ордеру на вказане житло, не перебувала на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, ніколи не була в цій квартирі зареєстрована, не проживала та не проживає на території смт. Підгородна. Договір укладений з відповідачкою суперечить положенням закону, підписано не повноважною особою. Після виявлення порушення виконкомом Підгороднянської селищної ради 14 грудня 2012 року було прийняте рішення про припинення договору найму житлового приміщення з відповідачкою у зв'язку з його закінченням.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 не звільнила спірну квартиру, продовжує займати її без достатніх правових підстав, тобто самоуправно, селищна рада просила виселити відповідачку з квартири без надання їй іншого житлового приміщення.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 грудня 2014 року позов задоволено. Виселено ОСОБА_2, зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_2 просить вказане рішення суду скасувати, а по справі ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на не повне з'ясування обставин справи, невірне застосування норм матеріального права .

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги.

Ухвалюючи рішення про виселення ОСОБА_2 з займаного житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення, районний суд погодився з доводами позивача та дійшов висновку, що відповідачка займає спірну квартиру без достатньої правової підстави, тобто самоуправно, а тому підлягає виселенню на підставі ч. 3 ст. 116 ЖК України.

Проте до такого висновку суд дійшов без повного та всебічного встановлення обставин справи, а тому в повній мірі з ним не можна погодитись.

Нормами ст. 116 ЖК України встановлено, що особи, які самоуправно зайняли жиле приміщення, підлягають виселенню без надання їм іншого житлового приміщення.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановлено судом, що на підставі рішення Підгороднянської селищної ради Первомайського району Миколаївської області від 28 листопада 2008 року було прийнято на баланс селищної ради житловий фонд по АДРЕСА_1 (а.с. 248).

В той же день наступним рішенням Підгороднянської селищної ради Первомайського району Миколаївської області передано на баланс та обслуговування КП «Затишок» вказаний будинок (а.с. 249).

В подальшому Підгороднянською селищною радою Первомайського району Миколаївської області отримано свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17 березня 2009 року, відповідно до якого будинку АДРЕСА_1 належить територіальній громаді селища Підгородна в особі Підгороднянської селищної ради на праві комунальної власності на підставі рішення виконкому Підгороднянської селищної ради Первомайського району Миколаївської області № 76 від 26 грудня 2008 року (а.с. 6).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 та ст. 391 ЦК України саме власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 327 ЦК України управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Враховуючи вказане, районний суд дійшов вірного висновку, що Підгороднянська селищна рада Первомайського району Миколаївської області є належним позивачем у даній справі.

Так, позивачем зазначено та встановлено судом, що 30 грудня 2008 року КП «Затишок» з відповідачкою ОСОБА_2 уклав договір найму житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 строком на 1 рік (а.с. 9). Із запису, який міститься на договорі вбачається, що його дію продовжено до 30 грудня 2012 року.

Із суті вказаного договору вбачається, що вселення відповідачки в спірне житлове приміщення носить тимчасовий характер, тобто на визначений в договорі строк, та відбулося з відома і за згодою комунального підприємства, яке є балансоутримувачем та здійснює обслуговування вказаного житлового приміщення.

Враховуючи наведені обставини, вселення, тобто зайняття житлового приміщення відповідачкою не є самоправним в розумінні положень ч. 3 ст. 116 ЖК України, як помилково вважав суд.

Також районний суд, погоджуючись із доводами позовних вимог про те, що договір найму житлового приміщення з відповідачкою укладений в порушення вимог закону, оскільки КП «Затишок» не мав повноваження щодо укладання такого договору, відповідачка не проживала на території населеного пункту та не перебувала на квартирному обліку і не отримувала ордер на вселення у спірну квартиру, дійшов висновку про його невідповідність вимогам ст. 810 ЦК України та ст. 61 ЖК України, якими встановлено порядок укладання такого договору.

Однак, до такого висновку суд дійшов без врахування положень ст. 11 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб. Проте із змісту позову слідує, що позовні вимоги щодо визнання вказаного договору найму недійсним, в силу його невідповідності закону, позивачем не заявлялись. Тому вказаний висновок суду є зайвим.

В той же час, позивач посилаючись на вказані вище обставини, щодо незаконності договору найму, зазначав про його нікчемність. Однак, такі доводи позивача не ґрунтуються на вимогах закону.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 215 ЦК України нікчемним правочином є правочин, недійсність якого встановлена законом.

Посилаючись на нікчемність вказаного правочину позивач не послався на відповідну правову норму, якою при наведених позивачем обставинах закон визначив вказаний вид договору недійсним. А оскільки така пряма вказівка в законі відсутня, то наведені доводи позивача щодо порушень вимог закону при укладенні вказаного правочину, вказують на те, що такий правочин є оспорюваним, як то встановлено положеннями ч. 3 ст. 215 ЦК України і мають значення в разі заявлення відповідних позовних вимог про його оспорення.

В той же час, районний суд не звернув увагу на те, що виконавчий комітет Підгороднянської селищної ради своїм рішенням від 14 грудня 2012 року припинив вказаний договір найму жилого приміщення з ОСОБА_2 у зв'язку з закінченням строку його дії, не посилаючись на його нікчемність чи незаконність (а.с. 12). Однак, хоча дія договору найму реально є припиненою, районний суд помилково вважав, що вказана обставина є підставою для застосування наслідків ч. 3 ст. 116 ЖК України, оскільки положення вказаної норми щодо виселення осіб без надання іншого житлового приміщення, пов'язують не з відсутністю достатніх правових підстав для проживання, а з самоправним заняттям житлового приміщення.

Положеннями ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається.

Враховуючи, що позивачем не доведено факту самовільного зайняття відповідачкою спірного житлового приміщення, а висновки суду з цього приводу не відповідають обставинам справи, в зв'язку з чим підстави для виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 саме за правилами ч. 3 ст. 116 ЖК України, як заявлені позовні вимоги, відсутні.

При цьому, позивач, як власник спірного житлового приміщення, не позбавлений права на звернення до суду за захистом своїх прав у інший спосіб, встановлений нормами житлового законодавства та відповідаючий реальним обставинам справи.

За такого, згідно з положеннями п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 грудня 2014 року скасувати, а по справі ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову Підгороднянської селищної ради Первомайського району Миколаївської області до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлового приміщення - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів.

Судді