АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 534/3237/14-ц Номер провадження 22-ц/786/773/15Головуючий у 1-й інстанції Окунь Т. В. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді : Триголова В.М.,

суддів : Бондаревської С.М., Омельченко Л.М.

при секретарі: Ачкасовій О.Н.,

з участю адвоката Матвієнко С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 26 січня 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа без самостійних вимог: Комсомольська державна нотаріальна контора, про визнання правочину недійсним.

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 26 січня 2015 рокуу задоволенні позову ОСОБА_3 - відмовлено.

ОСОБА_3 оскаржила рішення, в апеляційній скарзі просили його скасувати та ухвалити нове про задоволення її позову. Вважає, що судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, рішення суду прийнято із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 24 квітня 2009 року між ОСОБА_3 та її чоловіком - ОСОБА_6 був укладений договір дарування, згідно з яким дарувальник ОСОБА_3 безоплатно передала, а обдаровуваний ОСОБА_6 прийняв у власність 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, право спільної часткової власності на яку позивач набула внаслідок договору міни, укладеного 06 червня 2008 року між нею та її донькою ОСОБА_4 з одного боку та батьком позивача - ОСОБА_8 з іншого.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 помер, після його смерті відкрилась спадщина за законом - частину якої - банківський вклад сторони прийняли в рівних долях, що не заперечується ними в судовому засіданні. В видачі свідоцтва на 1/3 частки квартири /за поясненням позивача/, нотаріусом було відмовлено через відсутність державної реєстрації права власності померлого на згадане майно.

Оспорюючи дійсність угоди дарування, позивач послається на ту обставину, що підписавши згаданий договір, чоловік за життя відмовився від державної реєстрації власного права на частку у спірній увартирі, а отже не набув право власності на неї, через що частка квартири, що стала предметом договору дарування, не може війти до складу спадкового майна.

Посилаючись на ту обставину, що укладена угода суперечить вимогам закону - ст. 210, 334, ч.3 ст.640 ЦК України щодо обов'язкової реєстрації правочинів з відчуження нерухомого майна та права власності на нерухоме майно, ОСОБА_3 просила визнати її недійсною.

В силу ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

В силу ст.717 ЦК за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Момент укладення договору регламентований положеннями ст.640 ЦК України, згідно з ч.3 якої договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

У відповідності до положень ч.ч.3,4 ст.334 ЦК України /в редакції, що діяла на момент укладення оспорюваного правочину/ право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Законом України «Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України» № 1878-VI, частину 4 ст. 334 ЦК викладено в новій редакції, відповідно до якої з 1 січня 2012 року права на нерухоме майно у набувача за договором виникають не з моменту державної реєстрації такого договору, адже державна реєстрація договорів щодо нерухомості була скасована з прийняттям Закону № 1952-ІV, а з моменту державної реєстрації права на набуте за договором нерухоме майно, тобто, до прийняття Закону № 1952-ІV поняття державної реєстрації договорів та реєстрації самого майна були розмежованими.

Враховуючи наведене та аналізуючи положення статей 719, 722 (договір дарування), Цивільного кодексу України слідує, що право власності на нерухоме майно за договором дарування виникає у набувача з моменту нотаріального посвідчення цього договору та отримання дарунка, оскільки при даруванні нерухомих речей право власності на них виникає в обдаровуваного на підставі імперативного правила ч. 3ст. 334 ЦК України з моменту нотаріального посвідчення договору дарування, або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Прийняття дарунка регламентується ст. 722 ЦК, згідно з якою право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

З введенням у дію Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-ІV та внесенням відповідних змін до ч.4 ст. 334 ЦК України, згідно з якими державна реєстрація прав є обов'язковою, а право на нерухоме майно та їх обтяження підлягають державній реєстрації та виникає з моменту державної реєстрації, право власності на підставі договору дарування нерухомості в обдаровуваних виникає з моменту прийняття дарунка та державної реєстрації права. Водночас, положення ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не можуть бути застосовані до спірних правовідносин., як на тому наполягає позивач з огляду на положення ч.1 ст.5 ЦК України, згідно з якою акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Отже, приймаючи до уваги, що на час укладення оспорюваної угоди, закон не передбачав обов'язкову державну реєстрацію договору дарування, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що відсутність такої на момент укладення договору дарування, за умови дотримання сторонами під час його укладення загальних та спеціальних вимог, передбачених ст.ст. 203, 719 ЦК України не є підставою для задоволення заявлених за позовом вимог.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 є аналогічними доводам, які викладені нею на обгрунтування позовних вимог, а тому на увагу не заслуговують.

На підставі наведеного та враховуючи, що апеляційна скарга не містить доводів щодо неправильності рішення суду, які б були підставою для його скасування, колегія суддів приходить до висновку, що підстави для скасування чи зміни рішення суду відсутні.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 314, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 26 січня 2015 року- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя: В.М. Триголов

Судді Л.М. Омельченко

С.М. Бондаревська