Справа № 127/2092/15-ц
Провадження № 2/127/1881/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.04.2015 року

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Волошина С.В.,

при секретарі Тонкопій Ю.І.,

за участі позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Руденка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про внесення змін до договору та визнання недійсним окремого положення договору, -

В С Т А Н О В И В :

05.02.2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про внесення змін до Додаткової угоди №2 від 28.03.2013 року до Генерального договору про надання кредитних послуг №BL2966 від 28.03.2008 року шляхом внесення змін до підпункту б) п.1.3.2.1., змінивши словосполучення «…встановлюється процентна ставка в розмірі 15,25%» на словосполучення «…встановлюється процентна ставка в розмірі 5,0 % річних», зобов'язання відповідача укласти з позивачем додаткову Угоду, якою внести зміни до підпункту б) п.1.3.2.1 додаткової Угоди №2 від 28.03.2013 року до Генерального договору про надання кредитних послуг №BL2966 від 28.03.2008 року, замінивши словосполучення «…встановлюється процентна ставка в розмірі 15,25%» на словосполучення «…встановлюється процентна ставка в розмірі 5,0 % річних» та визнання недійсним п.1.3.2.2.2 додаткової Угоди №2 від 28.03.2013 року до Генерального договору про надання кредитних послуг №BL2966 від 28.03.2008 року

Позовні вимоги мотивовано тим, що 28.03.2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Універсал Банк», укладено Генеральний договір про надання кредитних послуг №BL2966, відповідно до якого, та додаткових Угод до нього відповідач надав позивачу кошти в іноземній валюті в розмірі 50 000,00 доларів США строком до 01.03.2028 року, за користування якими встановлено процентну ставку в розмірі 14% річних.

28.03.2013 року сторонами укладено додаткову Угоду №2 до кредитного договору, в якій змінено умови погашення кредиту, в тому числі встановлено умову, яка, на думку позивача, не відповідає вимогам чинного законодавства, а саме: п.1.3.2.2.2, в якому встановлено, що починаючи з квітня 2014 року п.1.3.2.2.1 цієї Угоди втрачає чинність, а за користування кредитними коштами понад строк встановлюється процентна ставка у розмірі 30,5% річних. В п.5.1 вказаної Додаткової угоди вказано, що процентна ставка за користування кредитними коштами може змінювати в сторону збільшення/зменшення в залежності від настання об'єктивних умов, зокрема у разі зміни ринкових умов.

22.05.2014 року позичальник письмово звернувся до відповідача з пропозицією внести зміни до кредитного договору та зменшити процентну ставку за користування кредитними коштами, однак відповіді на офіційне звернення від відповідача не надійшло і тому він почав платити платежі по кредиту в запропонованому ним у зверненні зменшеному розмірі.

30.09.2014 року позивачу від відповідача надійшла вимога про дострокове повернення всієї суми кредиту.

10.11.2014 року позивач написав листа відповідачу, в якому виклав свою незгоду щодо дострокового погашення кредиту та наполягав на перегляді умов кредитного договору.

Відповідач не надав відповіді на звернення позивача, у зв'язку з чим він звертається до суду за захистом своїх прав.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити з підстав, що наведено у позовній заяві.

Представник позивача ОСОБА_2, в судовому засіданні також позов підтримав з підстав, що у ньому наведено, додатково пояснив, що хоче звернути увагу суду на п. 5.1. Додаткової угоди № 2 до Генерального договору про надання кредитних послуг № BL2966 від 28 березня 2008 року, відповідно до якого сторони погодили, що відповідно до чинного Законодавства України протягом строку дії цього Договору може бути змінено розмір процентної ставки за кредитом в сторону її збільшення/зменшення у разі настання події, не залежної від волі сторін Договору, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів Банку, та/або у разі зміни інших ринкових умов, та/або у разі порушення позичальником умов цього Договору та/або договорів забезпечення. Позивач ОСОБА_1 бажає скористатись своїм право на зменшення процентної ставки за вказаним Договором, оскільки відбулось значне підвищення курсу долара США, банк своїми діями фактично відмовляється це зробити, оскільки ігнорує звернення позивача. При отриманні кредитних коштів відповідач по справі аналізував матеріальне становище позивача, що можливо зробити і зараз та визначити погоджену та за таких обставин зменшену процентну ставку. Також просив визнати недійсним п. 1.3.2.2.2. вказаної додаткової Угоди № 2, оскільки вказаним пунктом фактично встановлено відповідальність за прострочення виконання зобов'язання у виді процентів за користування кредитними коштами, однак така відповідальність законом не передбачена, зокрема за порушення строків виконання зобов'язання має застосовуватись неустойка (штраф, пеня), а не підвищення процентної ставки.

Представник відповідача ОСОБА_3, в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог повністю, посилаючись на свої письмові заперечення, зміст яких зводиться до того, що виходячи із загальної ситуації в Україні сторони станом на час укладення договору могли передбачити можливе коливання курсів валют, оскільки таке відбувається в Україні не вперше, очевидним є те, що сторони укладаючи кредитний договір, погашення якого буде здійснюватись протягом тривалого часу, не могли не передбачити коливання курсів валют. Щодо визнання недійсним положення додаткової Угоди № 2, про збільшення процентної ставки до 30,5 % річних, також заперечував, вказуючи на те, що сторони домовились про такий порядок збільшення відсоткової ставки, у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за договором, а тому таке збільшення є законним, та погодженим сторонами. Позивач не заперечує, що він підписав, вказаний договір та додаткові угоди до нього, та його волевиявлення в момент укладення вказаних правочинів було вільним та відповідало його внутрішній волі.

Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог.

Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що 28.03.2008 року між ОСОБА_1 та Відкритим акціонерним товариством «Універсал банк» (повним правонаступником всіх прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство «Універсал банк») в особі Вінницького відділення №1 Київської філії №2 ВАТ «Універсал банк» укладено Генеральний договір про надання кредитних послуг №BL2966 (надалі - Кредитний договір), відповідно до якого відповідач зобов'язався надавати позивачу кредитні послуги у валютах, вказаних в цьому Договорі, в рамках ліміту, встановленого в базовій валюті, що дорівнює 50 000,00 доларів США строком до 01.03.2028 року (а.с. 6-9).

Відповідно до п.п.1.1.1 кредитного договору умови і порядок надання, сума, строк і порядок виконання зобов'язань, розмір і порядок плати за кредитні послуги стосовно кожної кредитної послуги в межах цього Договору оформлюється додатковою угодою до цього договору у формі окремої індивідуальної Угоди (надалі - індивідуальна угода), що є невід'ємною частиною цього договору.

28.03.2008 року між сторонами укладено додаткову Угоду № BL2966/К-1 до Генерального договору (Індивідуальна угода - кредит з відстроченням), відповідно до якої позивачу надано кредитні кошти у наведеному вище розмірі, та в п.3.1 якої вказано, що за використання кредитних коштів в межах встановленого строку кредитування цією Індивідуальною угодою встановлюється процентна ставка в розмірі 14% річних (а.с.10).

28.03.2013 року між сторонами укладено Додаткову угоду №2 до Генерального договору, в п.1.3.2.1 якого зазначено, що за використання кредитних коштів у межах встановленого строку кредитування за цією Додатковою угодою встановлюється наступна процентна ставка (далі - «базова процентна ставка»):

А) з 28.03.2013 року по 28.02.2014 року включно встановлюється процентна ставка в розмірі 12,0 % річних;

Б) починаючи з 01.03.2014 року встановлюється процентна ставка в розмірі 15,25% річних.

В п.п. 1.3.2.2.2 цієї додаткової Угоди зазначено, що у разі користування кредитними коштами понад строк, встановлений Генеральним договором та/або цією додатковою Угодою, та/або у разі прострочення термінів сплати процентів та/або винагороди, визначених такими договорами, сторони домовилися до настання правових наслідків, а саме починаючи з 01.04.2014 року п.п.1.3.2.2.1, згідно якого за користування кредитними коштами понад строк (або терміни погашення за Графіком погашення кредиту), встановлений Генеральним договором та/або цією Індивідуальною угодою Банк додатково нараховує пеню, а позичальник зобов'язується її сплатити, втрачає свою чинність, а за користування кредитними коштами понад строк встановлюється процентна ставка в розмірі 30,50% річних («підвищена процентна ставка») (а.с.11-14).

31.03.2014 року позивачем було подано заяву відповідачу з пропозицією змінити процентну ставку на 5% річних (а.с.16).

22.05.2014 року позивачем було подано заяву відповідачу з пропозицією перевести кредит у гривневий по курсу, який був на момент його видачі, а саме 5,05 гривень за 1 долар США та змінити процентну ставку на 7% річних шляхом укладення додаткової угоди (а.с.17).

30.09.2014 року відповідачем було надіслано позивачу вимогу про погашення простроченої заборгованості за кредитним договором, проценти, нараховані за користування кредитними коштам та штрафні санкції за порушення виконання зобов'язань (а.с.18).

10.11.2014 року позивач надіслав відповідачу листа, в якому зазначив, що мав і має намір сплачувати щомісячні платежі за кредитом у запропонованих ним розмірах в попередніх зверненнях (а.с.19).

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання і має право звернутися до суду за захистом свого порушеного особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3 ч. 1 ст.3 ЦК України, а в ч.1 ст. 626 ЦК України зазначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних відносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до п. п. 7, 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справи про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.ч. 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У цьому зв'язку судом встановлено, що під час укладання Додаткової угоди № 2 до Генерального договору про надання кредитних послуг № BL 2966 від 28 березня 2008 року сторони у належній формі досягли домовленості щодо всіх істотних умов договору, підписали його (що не заперечується сторонами по справі), приступили до його виконання, та станом на час укладення вказаного правочину волевиявлення сторін було вільним, відповідало їх внутрішній волі та спрямованим на реальне настання наслідків, що передбачені вказаним Договором.

Відповідно до п.п. 15,16 Постанови пленуму ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів щодо розірвання кредитного договору з посиланням, зокрема, на світову фінансову кризу чи інші суттєві обставини суд має враховувати положення частини другої статті 652 ЦК і виходити з того, що закон пов'язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю одночасно чотирьох умов, визначених частиною другою цієї статті, при істотній зміні обставин. Саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

При цьому суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач.

У цьому зв'язку, судом встановлено, що відповідно до п. 8.1 Додаткової угоди № 2 до Генерального договору про надання кредитних послуг № BL 2966 від 28 березня 2008 року, позичальник підтвердив, що розуміє наслідки настання валютних ризиків за кредитом в іноземній валюті, та йому повідомлена інформація щодо методики визначення курсів і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти; Факт ознайомлення позичальника з такими умовами підтверджується підписанням цього Договору. Суд враховує також те, що кредит отримано 28 березня 2008 року, а кінцевим терміном погашення кредиту є 01 березня 2018 року, тобто кредит отримувався на 10 років, та позивач при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти.

Позивач посилається на ч.4 п.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки стосовно розміру підвищеної процентної ставки, яку встановлено вп.п. 1.3.2.2.2 додаткової Угоди №2 до Генерального договору за користування кредитними коштами понад строк в розмірі 30,50% річних.

Суд вважає вказане твердження необґрунтованим, виходячи з наступного.

Положеннями частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. В частинах третій, четвертій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» наведено окремі несправедливі умови договору, перелік яких не є вичерпним. При цьому пунктом 4 частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що для цілей застосування цього закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

Які умови Договору є несправедливими, визначає ч.3 ст. 18 цього Закону. Зокрема, несправедливими є умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором (п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону).

У цьому зв'язку суд зважає на те, що відповідачем дотримано вимоги Закону щодо не перевищення граничного, встановленого законом, розміру компенсації (винагороди) за надану відповідачем позивачу кредитну послугу, така умова не є дискримінаційною, та є справедливою.

Також суд керується ст.526 ЦК України, відповідно до якої зобов'язання має виконуватися належним чином. У цьому зв'язку суд зазначає те, що вказана процентна ставка застосовується відповідачем за умови порушення виконання зобов'язання, а саме за користування кредитними коштами понад визначений Договором строк.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що сторонами не досягнуто в належній формі домовленості щодо зниження процентної ставки, а отже положення додаткових Угод, в які судовим рішенням позивач просить внести зміни є дійсними і підлягають неухильному виконанню сторонами, та змінені в односторонньому порядку за волею виключно позивача та у встановленому ним розмірі « 5% річних» бути не можуть.

Так само не заслуговують на увагу твердження представника позивача з приводу того, що незаконним є встановлення в договорі, підвищеної процентної ставки в розмірі 30,5 % річних, у разі користування кредитними коштами понад строк встановлений договором, оскільки у даному випадку сторони врегулювали свої відносини відповідно до принципу цивільного законодавства - свобода договору, та таке підвищення процентної ставки залежить виключно від правомірності поведінки позичальника (позивача по справі).

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, встановивши правовий характер спірних правовідносин, шляхом дослідження всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявних у справі доказів, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини по справі, які складають правову підставу позову, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

На підставі викладеного та керуючись ст. 99 Конституції України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 3, 6, 15, 192, 203, 215, 524-526, 1054 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про внесення змін до договору та визнання недійсним окремого положення договору - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Вінницької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії рішення через Вінницький міський суд Вінницької області.

Суддя: