АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/5766/2015 Головуючий в 1 інстанції - Пасинок В.С.
Доповідач - Желепа О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Кабанченко О.А., Рубан С.М.

при секретарі Осмолович В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 лютого 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та застосування наслідків його недійсності, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»» про захист прав споживача, шляхом визнання договору лізингу недійсним та застосування наслідків його недійсності.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 20 жовтня 2014 року уклав з ТОВ «Еталон» договір фінансового лізингу, умовами якого передбачено придбання та передача лізиногодавцем лізингоодержувачу автомобіля «Ford Fiesta», вартістю 167 900,00 грн., за умови прийняття та сплати платежів останнім. Проте, вважає, що вказаний договір повністю не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки містить ряд несправедливих умов, через що вважає порушеним своє право як споживача внаслідок недобросовісності дій відповідача та несправедливості умов договору, якими порушено істотний баланс між інтересами сторін.

Просив визнати недійсним договір №001276 фінансового лізингу від 20 жовтня 2014 року, стягнути з відповідача 16 873,95 грн. в рахунок повернення сплачених на виконання недійсного договору коштів. Також зазначив, що у ТОВ «Лізингова компанія «Еталон»» відсутня ліцензія на надання послуг з фінансового лізингу і посилався на те, що станом на час укладення Договору такої ліцензії у відповідача не було, а отже було порушено також положення Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20.02.2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»» про захист прав споживача, шляхом визнання договору лізингу недійсним та застосування наслідків його недійсності - відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким його позовні вимоги до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» - задовольнити у повному обсязі.

В скарзі зазначав, що суд порушив норми матеріального та процесуального права.

Посилався , що підстави недійсності договору не пов'язані з дефектом волевиявлення сторін так як договірні умови не відповідають вимогам ст. 203 ЦК України в частині їх невідповідності законодавству України, що лежить поза межами волевиявлення сторін.

Виходячи з аналізу змісту договору лізингу, очевидним є факт включення відповідачем у договір умов, конкретно визначених у п.п. 3.5, 4.3.2, 4.3.4, 4.4.1, 5.4, 6.4, 7.5, 8.14, 8.15, 10.3, розділ 12, які підпадають під загальне визначення несправедливих умов, передбачене ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Наявність в договорі положення про його обов`язок сплатити комісію, є прямим порушенням вимог Закону.

Ухвалюючи рішення суд не надав належної правової оцінки його доводам з приводу відсутності у відповідача ліцензії на надання фінансових послуг, та недійсності договору у зв`язку з її відсутністю.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач доводи скарги підтримав.

Представник відповідача заперечував проти задоволення скарги.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого судом рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Судом було встановлено, що 20.10.2014 року між позивачем та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон»» було укладено Договір фінансового лізингу №001276, умовами якого передбачено придбання та передача лізиногодавцем лізингоодержувачу автомобіля «Ford Fiesta», вартістю 167 900,00 грн., за умови сплати останнім, всіх платежів, визначених договором.

Як вбачається з матеріалів справи, при укладанні договору фінансового лізингу сторонами були обумовлені та підписані додатки №1, № 2 та № 3 - графіки сплати першого та другого лізингового платежу відповідно, які одночасно містили вхідну інформацію щодо періоду лізингу, погашення вартості предмету лізингу, сплати комісії за організацію та передачу предмету лізингу, послуги з реєстрації, страхування тощо (а.с. 19-21).

На виконання умов договору 20 жовтня 2014 року ОСОБА_1 були сплачені кошти в сумі 16 790,00 грн. згідно платежу за договором № 001276 від 20 жовтня 2014 року, що підтверджується платіжним дорученням та його копіями, наявними в матеріалах справи (а.с. 22-23).

Ч. 3 ст. 203 Цивільного Кодексу України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг», договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи.

Як вбачається із апеляційної скарги, підставою для визнання недійсним договору фінансового лізингу є твердження позивача про несправедливість умов договору в частині необхідності оплати лізингодавцю 16 790,00 грн. комісійної винагороди за здійснення організаційних заходів, а також те, що при підписанні угоди працівник лізингової компанії ввів його в оману щодо такого платежу, не роз'яснивши належним чином правової природи останнього; відсутності відповідальності лізингодавця перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо, за якими відповідає продавець; відсутність у договорі лізингу будь-яких відомостей про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару; встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається тощо.

Свої вимоги апелянт обґрунтовував ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», за змістом якої, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Разом з тим, позивачем не було надано будь-яких належних та достатніх доказів, які б доводили факт укладення договору внаслідок здійснення лізинговою компанією «Еталон» нечесної підприємницької практики. Всі доводи позовної заяви, та апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях.

Вивчивши договір укладений між сторонами у справі, судом встановлено, що всі умови договору розкриваються відповідно до вимог, встановлених законодавством.

Доводи позивача про те, що договір не містить положень про його право за власною ініціативою розірвати договір є безпідставні, тому, що право позивача на розірвання договору прямо передбачено п. 12.11 ст. 12 Договору, .

З матеріалів справи вбачається, що при підписанні договору ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон»», ОСОБА_1 був повністю ознайомлений з усіма умовами даного договору (в тому числі з тими з них, де дається визначення термінів «комісія за організацію», «комісія за передачу предмета лізингу»), що підтверджується підписами на вказаних документах

Тобто, суд встановив, що одна із основних умов визнання договору дійсним та укладеним - вільне волевиявлення сторін, - цілком дотримано.

Колегія суддів погоджується з таким висновком районного суду, так як він в повній мірі відповідає встановленим обставинам справи та вимогам закону.

Посилання позивача на те, що передбачена договором комісія, виходить за межі переліку платежів, визначених законодавством, спростовуються п.2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», яким прямо передбачено право відповідача встановлювати договором інші витрати лізингодавця, що пов`язані з виконанням договору лізингу.

Комісія за організацію Договору відноситься до інших витрат, якими є надання консультацій менеджером, прийняття заяви на отримання лізингу, оформлення договору, робота з клієнтом, супровід договору на протязі всього часу його дії та інші.

Посилання позивача по справі, що сплачена ним сума комісії є авансовим платежем, яка повинна зараховуватись до загальної вартості автомобіля , свідчить про не вірне розуміння позивачем умов договору, який він уклав, так як відповідно до п 8.2.1б авансовий платіж, визначається додатком № 1 до договору .

Доводи апеляційної скарги про те, що умови Угоди порушують права споживача, визначені статтями 4 та 6 Закону України «Про захист прав споживачів», положення Угоди є несправедливими відповідно до статті 18 цього Закону України, за умовами Угоди наявні порушення прав споживача, зазначені в статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів», колегія суддів не приймає, оскільки позивачем не надано жодного доказу про порушення його прав, передбачених ЗУ «Про захист прав споживачів».

Посилання апелянта на відсутність у відповідача ліцензії, правомірно не були прийняті судом першої інстанції, так як відповідач у справі не є кредитною установою, а тому їм не потрібна ліцензія на здійснення послуг фінансового лізингу, отримання якої передбачене Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Рішення суду першої інстанції ухвалене без порушення норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді: