Справа №488/4499/14-ц 09.04.2015 09.04.2015 09.04.2015
Провадження №22-ц/784/866/15
провадження № 22ц-784/866/2015 Головуючий у першій інстанції: Циганок В.Г..
категорія 27 Доповідач апеляційного суду: Лівінський І.В.
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

09 квітня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Лівінського І.В.,

суддів: Данилової О.О., Буренкової К.О.,

при секретарі судового засідання Свіщуку О.В.,

за участю: представника позивача Филиппової Т.М.,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра»

на заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22 грудня 2014 року

за позовом

публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра») до ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ПАТ «КБ «Надра» звернулось з позовом до ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позивач зазначав, що 15 червня 2007 року ВАТ КБ «Надра» (яке в подальшому перейменовано у ПАТ) уклав з ОСОБА_5 кредитний договір № 08/06/2007/840 К-664, за яким надав останньому кредит у розмірі 220 000 доларів США на споживчі цілі, строком до 14 червня 2022 року зі сплатою 13,99 % річних.

При цьому, по даному кредитному договору 15 червня 2007 року було укладено договір іпотеки з ОСОБА_5, за яким останній передав в іпотеку чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1.

19 червня 2007 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_5 було укладено додаткову угоду до кредитного договору № 08/06/2007/840 К-664 від 15 червня 2007 року відповідно до якої було змінено порядок нарахування процентів за кредитним договором.

Посилаючись на те, що ОСОБА_5 порушує кредитні зобов'язання, позивач, уточнивши свої вимоги, просив суд в рахунок погашення заборгованості за кредитом у розмірі 452 156,55 доларів США та 389 829 грн. 52 коп., яка утворилась станом на 4 липня 2014 року, звернути стягнення на вказаний предмет іпотеки, шляхом надання ПАТ «КБ «Надра» право укласти договір купівлі-продажу з будь-якими особами за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на час укладення правочину, щодо відчуження предмету іпотеки, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах, організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення банком всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, а також виселити всіх осіб з квартири без надання іншого приміщення.

Заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22 грудня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «КБ «Надра» посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, невірне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги банку в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Так, відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що існують обмеження для звернення стягнення на спірне іпотечне майно, встановлені Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304-VIІ від 3 червня 2014 року (далі - Закон № 1304-VIІ), зокрема виходячи з житлової площі квартири, яка не перевищує 140 кв.м.

Однак з таким висновком погодитись не можна, оскільки він не відповідає вимогам Закону № 1304-VIІ.

Так, із матеріалів справи вбачається, що 15 червня 2007 року між банком та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 08/06/2007/840 К-664, відповідно до якого банк надав останньому у тимчасове користування на умовах забезпеченості повернення, строковості, платності кредит у розмірі 220000 доларів США на споживчі цілі, строком до 14 червня 2022 року зі сплатою 13,99 % річних.

15 червня 2007 року на забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором сторони уклали іпотечний договір, за яким ОСОБА_5 передав в іпотеку чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 279,3 кв.м., житловою площею 90,8 кв.м.

У зв'язку з порушенням ОСОБА_5 кредитних зобов'язань заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 червня 2010 року, зміненим рішеннями апеляційного суду Миколаївської області від 26 жовтня 2010 року та 15 березня 2011 року, з ОСОБА_5 солідарно з ОСОБА_6, стягнуто на користь ВАТ «КБ «Надра» 1922383 грн. 11 коп., і додатково окремо із ОСОБА_5 53460 грн. 94 коп. в рахунок погашення боргу по спірному кредиту.

Вказане рішення боржником не виконано. Станом на 4 липня 2014 року заборгованість за кредитом становить 216476,59 доларів США, за відсотками - 198 736,80 доларів США та комісії - 14 943,16 доларів США. Крім того, банк нарахував пеню, передбачену п. 5.1 кредитного договору в розмірі 389 829 грн. 52 коп.

Доказів на спростування такої заборгованості відповідач суду не надав.

Водночас, нарахування банком штрафу в розмірі 22000 доларів США, є необґрунтованим.

Так, відповідно до п. 5.2 кредитного договору, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 10% від суми кредиту у разі порушення ним вимог п.п. 4.3.1, 4.3.2, 4.3.7, 4.3.9, 4.3.10.

Як видно із змісту цих пунктів договору, ними передбачено як загальний обов'язок позичальника дотримуватись положень договору, так і обов'язки забезпечувати банк відповідними документами, повідомляти банк про зміну місця проживання та інші зміни, що можуть вплинути на виконання зобов'язань, а також надавати додаткове забезпечення виконання зобов'язання за певних умов.

Разом з тим, банком не надано жодного доказу порушення відповідачем зазначених умов кредитного договору.

Тому, вимоги позивача про зарахування штрафу в загальний розмір заборгованості за спірним кредитом задоволенню не підлягає.

Отже, загальний розмір заборгованості по спірному кредиту складає 430156,55 доларів США та 389 829 грн. 52 коп.

Відповідно до положень ст. 589, 590 ЦК України заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, у встановлений строк (термін).

Згідно ч. 1 ст. 33 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV) іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання.

Не встановлено колегією і підстав для відмови у звернені стягнення, передбачених ч. 3 ст. 39 Закону № 898-IV.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що порушення відповідачем взятих зобов'язань за договором кредиту, через яке утворилась зазначена вище заборгованість, є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений п. 5.3 іпотечного договору, а саме шляхом продажу банком від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, передбаченому ст. 38 Закону № 898-IV, за початковою ціною, яка має визначатись на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, з правом отримання банком витягу з Державного реєстру прав власності.

Водночас, колегія суддів вважає, що вимоги банку про надання права на отримання не визначеного кола документів, не підлягають задоволенню, оскільки не відповідають умовам договору та не входять до повноважень суду.

Також не підлягають задоволенню вимоги позивача про виселення.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону № 898-IV звернення стягнення на передану в іпотеку квартиру є підставою для виселення всіх мешканців. Виселення проводиться в порядку встановленому законом.

Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 40 Закону № 898-IV встановлено певний порядок дій банку після прийняття рішення про звернення стягнення на передану в іпотеку квартиру: всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити квартиру протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють квартиру у встановлений строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок щодо виселення при зверненні стягнення передбачений ч. 3 ст. 109 ЖК України.

При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення, як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника, або в інший погоджений сторонами строк (п. 43 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» (далі - Постанова № 5)).

Однак, матеріали справи не містять відомостей про те, що відповідачу була вручена така вимога банку, що свідчить про порушення позивачем процедури виселення із іпотечного майна.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що вимоги позивача про виселення не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не було дотримано процедуру виселення.

Доводи представника відповідача про необхідність застосування мораторію, передбаченого Законом № 1304-VII, не заслуговують на увагу, оскільки є наслідком помилкового тлумачення положень цього закону.

Так, згідно з цим Законом протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону № 898-IV, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Враховуючи, що загальна площа спірної квартири становить 279,3 кв.м., а також не має інших ознак, передбачених Законом № 1304-VII, колегія суддів вважає, що до спірних правовідносин не може застосуватись мораторій, встановлений цим Законом.

Твердження представника відповідача про те, що на спірне майно не може бути звернено стягнення через наявність судового рішення про стягнення заборгованості за кредитом, не заслуговують на увагу.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 4 вересня 2013 року у справі № 6-73цс13, наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно.

Також не можуть братись до уваги посилання представника відповідача на те, що банк неправомірно нарахував проценти за користування кредитом та пеню за період після ухвалення рішення суду про стягнення заборгованості.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом. Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601, 604-609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК (п. 17 Постанови № 5).

Отже, наявність судового рішення про стягнення кредитної заборгованості, за відсутності реального виконання боржником свого зобов'язання, не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання процентів за користування кредитом і пені, передбачених договором за несвоєчасну сплату кредиту.

Враховуючи викладене, рішення суду в частині вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає скасуванню на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення таких вимог.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених вимог в розмірі 3410 грн. 40 коп., а також на користь держави 1705 грн. 20 коп. судового збору.

Керуючись статями 303, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» задовольнити частково.

Заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22 грудня 2014 року в частині вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити частково.

Звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 15 червня 2007 року, а саме: квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_5, в рахунок погашення заборгованості в розмірі 430156 доларів 55 центів США та 389 829 грн. 52 коп., за кредитним договором № 08/06/2007/840 К-664, укладеним між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_5 15 червня 2007 року, шляхом продажу банком від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, передбаченому ст. 38 Закону України «Про іпотеку», за початковою ціною, яка має визначатись на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, з правом отримання банком витягу з Державного реєстру прав власності.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» 3410 грн. 40 коп. судового збору, а також на користь держави 1705 грн. 20 коп. судового збору.

Рішення суду в частині вимог про виселення залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Судді: