Ухвала

іменем україни

04 березня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Карпенко С.О.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 31 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 19 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи його тим, що 21 травня 2007 року між ним та ОСОБА_4 укладено договір дарування, відповідно до умов якого він подарував останній будинок АДРЕСА_1. Укладаючи зазначений договір дарування, мав на меті укладення договору довічного утримання, оскільки є інвалідом ІІІ групи та за станом здоров'я потребує сторонньої допомоги і догляду. Посилаючись на те, що укладений договір не відповідав його внутрішній волі щодо правової природи й змісту правочину, позивач просив на підставі ч. 1 ст. 229 ЦК України визнати його недійсним та визнати за ним право власності на спірний будинок.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 31 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 19 червня 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, спірний договір дарування відповідав внутрішній волі позивача, а тому підстав для визнання його недійсним немає.

Проте погодитись з такими висновками судів попередніх інстанцій не можна з наступних підстав.

Судами установлено, що 21 травня 2007 року між сторонами було укладено договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_3 подарував ОСОБА_4 житловий будинок АДРЕСА_1 з надвірними будівлями. Договір дарування посвідчений державним нотаріусом Другої хмельницької державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 3-554.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 є інвалідом ІІІ групи загального захворювання. У 2006 році він лікувався стаціонарно в кардіологічному відділенні Хмельницької міської лікарні з діагнозом: гіпертонічна хвороба та у 2007 року - з діагнозом: хронічна недостатність мозкового кровообігу, остеохондроз шийно-грудного відділу хребта, гострий правобічний гнійний гайморит.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

З роз'яснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Обґрунтовуючи позовну заяву, заявник зазначав, що оспорюваний договір порушує його права, укладаючи договір, в силу похилого віку і стану здоров'я, мав на меті відчуження на користь відповідача будинку, який є його єдиним житлом, лише за умови довічного утримання і якби не помилка в правовій природі правочину та його правових наслідках, то спірний договір не був би ним укладений. Позивач зазначав також, що після укладення спірного договору, він залишився проживати у спірному будинку, перехід права власності до відповідачки не обумовило зміну сторони в договорах про надання житлово-комунальних послуг, відповідач жодного разу не сплачувала зазначені послуги.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, у порушення ст.ст. 212-214 ЦПК України обставини справи встановив неповно, не з'ясував наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення та дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на зазначене уваги не звернув, у порушення ст.ст. 303, 315 ЦПК України у достатній мірі не перевірив доводи апеляційної скарги, на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права уваги не звернув, в ухвалі не зазначив конкретні обставини й факти, що спростовують такі доводи, застосувавши до спірних правовідносин положення ч. 1 ст. 233 ЦК, у той час як позов було заявлено на підставі ч. 1 ст. 229 ЦК України

Оскільки при вирішенні спору судами порушені норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 31 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 19 червня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. КасьянГоловуючий
Судді:В.І. Амелін С.О. Карпенко Д.О. Остапчук В.О. СавченкоСудді:В.І. Амелін