АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД м. КИЄВА
Справа №22-ц/796/3217/2015 Головуючий у І інстанції - Морозова М.О.
Доповідач - Заришняк Г.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

Головуючого - Заришняк Г.М.

Суддів - Андрієнко А.М., Мараєвої Н.Є

при секретарі - Осмолович В.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в Апеляційному суді міста Києва цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю з відповідачем, який є її колишнім чоловіком, виділивши та визнавши за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 вартістю 1250000 грн., та 1/2 частину автомобіля марки «ОРЕL», виділивши відповідачу по справі 1/2 частину даної квартири, що складає 1 250 000 грн. й 1/2 частину автомобіля марки «ОРЕL»

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 1982 р. по 26.12.2013 р., за час проживання у шлюбі вони набули вищевказане майно, у поділі якого виникла необхідність у судовому порядку.

ОСОБА_1 подав зустрічний позов до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю: квартири АДРЕСА_1, та автомобіля «Опель Астра», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, номер шасі НОМЕР_2.

Зазначав, що шлюбні відносини з ОСОБА_2 припинені з 2000 р., а на початку літа 2001 р. він почав відносини з іншою жінкою ОСОБА_3, перебуваючи з нею у фактичних шлюбних відносинах. В 2002 р. він разом з ОСОБА_3 вирішили придбати власне житло, і 25.09.2002 р. він уклав із ДГО «Житло-Інвест» інвестиційний договір №1745-Ф, згідно якого він інвестував у будівництво житла з метою отримання у власність квартири АДРЕСА_1 за 204 250 грн. із строком здачі будинку під заселення в ІІІ кварталі 2003 р. Ним були внесені власні кошти, отримані від підприємницької діяльності, та кошти від реалізації 07.09.2001 р. власної квартири, розташованої в АДРЕСА_2, яку він отримав у спадщину після смерті свого батька ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після отримання 20.01.2004 р. у власність спірної квартири він та ОСОБА_3 наприкінці весни 2004 р. переїхали жити в нову квартиру. 28.10.2004 р. він знявся з реєстраційного обліку за його попереднім місцем проживання та прописався за новою адресою. Автомобіль «Опель Астра», 2007 року випуску, НОМЕР_1, номер шасі НОМЕР_2 він придбав у автосалоні 12.01.2008 р. вже після припинення з ОСОБА_2 шлюбних відносин.

Рішенням Святошинського суду міста Києва від 29 грудня 2014 року основний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, та зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю задоволені частково. Поділено майно, що є спільною власністю подружжя, і виділено ОСОБА_2 та визнано за нею право власності на 1/2 частину трикімнатної квартири АДРЕСА_1, вартістю 897 000 грн.; виділено ОСОБА_1 та визнано за ним право власності на 1/2 частину трикімнатної квартири АДРЕСА_1, вартістю 897000 грн. Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_1 автомобіль «Опель Астра», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, номер шасі НОМЕР_2. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по справі в сумі 895,34 грн. В іншій частині основного та зустрічного позовів відмовлено.

В апеляційної скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині вирішення спору щодо права власності на квартиру АДРЕСА_1, та ухвалити нове рішення, яким визнати його особистою приватною власністю квартиру АДРЕСА_1, та автомобіль «Опель Астра», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, номер шасі НОМЕР_2, в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник підтримали апеляційну скаргу з підстав та доводів, наведених в ній.

ОСОБА_2 та її представник проти задоволення апеляційної скарги заперечували, вважаючи рішення суду законним.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.02.1982 р.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 26 грудня 2013 року, яке набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

25.09.2002 р. між ДГО «Житло-Інвест» та ОСОБА_1 було укладено інвестиційний договір №1745-Ф, згідно якого останній інвестував у будівництво житла з метою отримання у власність квартири АДРЕСА_1 вартістю 204 250 грн. із строком здачі будинку під заселення в ІІІ кварталі 2003 р. Грошові кошти були проінвестовані в квартиру в період з вересня 2002р по квітень 2003 р.

20.01.2004 р. ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право власності на житло (а.с.88-90).

Згідно зі ст.22 КпШС України, який діяв на час укладення інвестиційного договору та внесення коштів на будівництво квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один із них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена.

Згідно ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ним в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до роз»яснень, що містяться в п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спір між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб.

Згідно з вимогами ст.ст.10, 60 ЦПК України, розгляд і вирішення цивільних справ у судах проводиться на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як видно з рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 26 грудня 2013 року про розірвання шлюбу між сторонами, ОСОБА_1 в судовому засіданні вказував, що з 2000 р. сторони припинили ведення спільного господарства та шлюбні відносини, в 2004 р. він переїхав до іншого помешкання. ОСОБА_2 зазначала, що остаточне припинення спільного проживання та ведення спільного господарства відбулось у жовтні - листопаді 2004 року. Разом з тим, суд у своєму рішенні не відобразив, з якого конкретно часу сторони по справі не ведуть спільного господарства, не підтримують шлюбні відносини, пославшись лише на те, що це продовжується тривалий час (а.с. 4).

Показаннями свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_5, допитаних судом першої інстанції по даній справі, підтверджується, що до 2004 р. ОСОБА_1 проживав разом із сім»єю.

ОСОБА_1 не надано суду належних та переконливих доказів на підтвердження того, що спірна квартир була придбана після фактичного припинення із ОСОБА_2 сімейно - шлюбних стосунків та за його особисті кошти.

01.01 2004 р. набрав чинності Сімейний кодекс України, стаття 119 якого визначає можливість встановлення режиму окремого проживання подружжя за рішенням суду. Проте, ОСОБА_1 до суду з таким позовом не звертався, наміру юридично оформити факт окремого проживання, без розірвання шлюбу, не висловлював. Отже, він свідомо займаючись інвестуванням квартири та оформляючи її на своє ім'я, свідомо приймав на себе ризики можливих спорів по квартирі у майбутньому.

07.09.2001 р. ОСОБА_1 дійсно була продана належна йому квартира АДРЕСА_2 за 8 315 грн.

Суду не доведено, що кошти, отримані від. продажу вказаної квартири, були внесені ним через рік за інвестиційним договором від 25.09.2002 р..

Та обставина, що ОСОБА_1 протягом 2002-2003 р.р. мав значний дохід від підприємницької діяльності, не є підставою для визнання за ним права особистої приватної власності на квартиру, нажиту подружжям за час шлюбу, яка є спільною сумісною власністю подружжя.

Суд першої інстанції повно та всебічно з»ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про недоведеність зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання за ним права особистої приватної власності на спірну квартиру, обґрунтовано частково задовольнив як первісний, так у зустрічний позови, поділивши майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, виділивши та визнавши за кожним із сторін право власності по Ѕ частині спірної квартири, крім того суд обґрунтовано визнав особистою приватною власністю ОСОБА_1 на спірний автомобіль.

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального закону й не може бути скасованим з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: