Номер провадження: 22-ц/785/7150/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.12.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Кравця Ю.І.,

суддів: Таварткіладзе О.М., Оверіної О.В.,

з участю секретаря судового засідання - Книгиницького О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку за апеляційною скаргою ОСОБА_3 поданою ОСОБА_2 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.06.2015 року,-

встановила:

ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_3 07.05.2015 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку, мотивуючи це тим, що 26.03.1998 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7, ОСОБА_6, з якою позивач перебував у зареєстрованому шлюбі, на Одеській товарній біржі було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку № 16-а по вул. Прикордонна, в с.Біленьке Білгород-Дністровського р-ну Одеської області. Посилаючись на обовязковість нотаріального посвідчення згідно норм чинного законодавства, представник позивача просив суд визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна № 1458/Б від 26.03.1998 року, а саме: житлового будинку,загальною площею 70,50 кв.м.,розташований за адресою: вул.Прикордонна, буд. №16-а в с.Біленьке Білгород-Дністровського р-ну Одеської області, який складається з: глинобитного житлового будинку літ «А», житловою площею 37,3 кв.м., саманний гараж літ. «Б», бетонний підвал літ. «В», саманний сарай «Г», цегляний сарай літ. «Д», цегляна вбиральня «Е», споруди №1-5, І, ІІ, розташований на земельній ділянці площею 0,15 га, укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_3, ОСОБА_6 в Білгород-Дністровському представництві Одеської товарної біржі та визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину зазначеного житлового будинку.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.06.2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення норм процесуального та не правильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення районного суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції при винесенні рішення помилково дійшов до висновку стосовного того, що єдиною підставою для звернення позивача з вимогою про визнання дійсним спірного договору купівлі-продажу є фактичне виконання сторонами умов договору, тоді як в позові і в судовому засіданні представником позивача зазначалося, що відповідачі не бажають нотаріальної реєстрації угоди. Також ОСОБА_2 зазначає, що районним судом помилково застосовано до спірних правовідносин норми ЦК України в редакції 1963 року, адже спірна правовідносини виникли на момент дії ЦК України в редакції 2004 року та більш того, відповідно до діючого на час укладання договору купівлі-продажу жилого будинку він був зареєстрований у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Крім того, апелянт вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивач не посилався на ухилення відповідачів від нотаріального посвідчення спірного договору та не надав доказів такого ухилення, оскільки представник позивача в судовому засіданні довела до суду, що обидва відповідачі не бажають та не мають намір нотаріально засвідчувати зазначений договір купівлі-продажу, що підтвердив в судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_6

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

За положеннями ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволенні вимог районний суд виходив з того що позивачем не доведено факту ухилення іншою стороною від нотаріального оформлення угоди. Вимоги позивача, про визнання права власності є похідними від основного позову та може бути задоволено лише у разі задоволення позовних вимог про визнання договору дійсним.

З таким висновком суду погодитись не можна з огляду на таке.

Судом встановлено, що 26.03.1998 року ОСОБА_5 - з однієї сторони та ОСОБА_3, ОСОБА_6, - з іншої, уклали договір купівлі-продажу нерухомого майна, згідно якого ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_3, ОСОБА_6 купили житловий будинок , загальною площею 70,50 кв.м., за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський р-н, с.Біленьке, вул.Прикордонна, буд. №16 «а».

В судовому засіданні встановлено, що спірний договір купівлі-продажу нерухомого майна нотаріально не посвідчений, а зареєстрований на Одеській товарній біржі (а. с. 6).

Згідно довідки КП «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації» №644 від 30.04.2014 року власниками житлового будинку №16а по вул.Прикордонна в с.Біленьке Білгород-Дністровського району Одеської області, в рівних частках є ОСОБА_3, ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 26.03.1998 року (а.с.10).

Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР 1963 року, що діяв на час укладення договору купівлі-продажу від 31.08.1995 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути

нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин.

Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47

цього Кодексу).

Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у

виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Зі змісту договору від № 1458 від 26.03.1998 року вбачається, що даний договір укладений у відповідності до вимог ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований на Одеській товарній біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. У відповідності до вимог ст. 227 ЦК України підлягає реєстрації в КП «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації» на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_6

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу 31.08.1995 року, Біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов:

а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі;

б) якщо її учасниками є члени біржі;

в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня.

Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Зміст біржової угоди (за винятком найменування товару, кількості, ціни, місця і строку виконання) не підлягає розголошенню. Цю інформацію може бути надано тільки на письмову вимогу судам, органам прокуратури, служби безпеки, внутрішніх справ, арбітражному суду та аудиторським організаціям у випадках,

передбачених законодавством України.

Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі

або брокерам.

Договір № 1458 від 26.03.1998 року, зареєстрований на Одеській товарній біржі, за яким ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_3 та ОСОБА_6 купили житловий будинок , загальною площею 70,50 кв.м., за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський р-н, с.Біленьке, вул.Прикордонна, буд. №16 «а», зареєстрований в КП «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації».

До 01.01.2013 року виникнення права власності на нерухоме майно не пов`язувалося з його державною реєстрацією. Державна реєстрація здійснювалася за фактом права власності, яке вже виникло.

В даному випадку право власності виникло на підставі договору купівлі-продажу, який проведено у якості біржової операції між продавцем ОСОБА_5 і покупцем ОСОБА_3, ОСОБА_6, які при цьому виступали членами біржи, про що зазначено в самому договорі № 1458 від 26.03.1998 року, зареєстрований на Одеській товарній біржі.

Отримавши державну реєстрацію в КП «ОМБТІ та РОН» права власності на будино, яку ОСОБА_3, ОСОБА_6, придбали за договором купівлі-продажу № 1458 від 26.03.1998 року, який зареєстрований на Одеській товарній біржі, держава цим самим визнала право власності за ОСОБА_3, ОСОБА_6 в рівних частках на спірний будинок, як таке, що виникло на незаборонених законом підставах.

Закон України «Про товарну біржу» в редакції діючий на час укладення договору купівлі-продажу 26.03.1998 року дозволяв членам біржі проводити біржову операцію з купілі-продажу товарів допущених до обігу на товарній біржі, якщо її учасниками є члени біржи та якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. В такому випадку біржовий договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягав, проте набувача нерухомості це не звільняло від здійснення реєстрації договору, за яким набуто право власності на нерухоме майно в органах БТІ, що на той час виконували функції органу державної реєстрації об`єктів нерухомості.

При цьому чіткої регламентації механізму допуску товарів до обігу на товарній біржі на той час не існувало. Необхідні зміни до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», що дозволяли відмежувати об`єкти нерухомості від біржових операцій були внесені лише у 2003 році.

У редакції , що діяла на час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири у 1995 році, в самому Законі України «Про товарну біржу» не передбачалися правові наслідки у вигляді недійсності договору укладеного та зареєстрованого на біржі у разі порушення вимог встановлених ст. 15 цього закону до біржової операції, як щодо допуску товарів до обігу на біржі, так і щодо прийняття у члени біржи.

Тому в цьому контексті немає підстав для визнання нікчемним Договору № 1458 від 26.03.1998 року, зареєстрований на Одеській товарній біржі, за яким ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_3, ОСОБА_6 купили житловий будинок , загальною площею 70,50 кв.м., за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський р-н, с.Біленьке, вул.Прикордонна, буд. №16 «а».

Водночас договір купівлі-продажу, зареєстрований на Одеській товарній біржі за № 1458 від 26.03.1998 року у встановленому порядку недійсним, як оспорюваний, в частині невідповідності вимогам Закону України «Про товарну біржу», не визнавався.

ОСОБА_8 України «Про товарну біржу» звільняв членів біржі за біржовими операціями від подальшого нотаріального посвідчення договору, зареєстрованого на біржі, без будь-якого застереження, то в разі продажу нерухомого майна за біржовим договором і відсутності судового рішення про визнання такого договору недійсним, то при таких обставинах у суду першої інстанції, виходячи з загальних підстав презумпції правомірності правочину та з того, що держава здійсненням державної реєстрації біржового договору, за яким особа придбала нерухоме майно, таким чином визнала, що у набувача право власності виникло на незаборонених законом підставах, не було правових підстав для невизнання в судовому порядку права власності на нерухоме майно.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги в частинні визнання дійсним договору купівлі продажу є безпідставним.

Разом з тим з матеріалів справи вбачається, що позивач не може на власний розсуд розпоряджатися своїм майном, його право не визнається відповідачами по справі, що крім іншого підтверджується апеляційною скаргою, а тому його майнове право підлягає поновленню, таким чином позов про визнання права власності на ? частину житлового будинку №16а по вул.. Прикордонній в с. Біленьке, Білгород-Дністровського району, Одеської області, загальною площею 70,5 кв.м., який складається з: глинобитного житлового будинку літ. «А», житловою площею 37.3 кв.м., саманний гараж літ. «Б», бетонний підвал літ. «В», саманний сарай «Г», цегляний сарай літ. «Д», цегляна вбиральня «Е», споруди №1-5, І, ІІ, розташованого на земельній ділянці площею 0,15 га, підлягає задоволенню.

При таких обставинах, рішення суду першої інстанції не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308, 309, 313, 317 ЦПК України, судова колегія

вирішила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 поданою ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.06.2015 року скасувати і ухвалити нове.

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 права власності на ? частину житлового будинку №16а по вул.. Прикордонній в с. Біленьке, Білгород-Дністровського району, Одеської області, загальною площею 70,5 кв.м., який складається з: глинобитного житлового будинку літ. «А», житловою площею 37.3 кв.м., саманний гараж літ. «Б», бетонний підвал літ. «В», саманний сарай «Г», цегляний сарай літ. «Д», цегляна вбиральня «Е», споруди №1-5, І, ІІ, розташованого на земельній ділянці площею 0,15 га.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.М.Таварткіладзе

ОСОБА_9