АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 541/2629/14-ц Номер провадження 22-ц/786/1278/15Головуючий у 1-й інстанції Сидоренко Ю.В. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Хіль Л.М., Мартєва С.Ю.

при секретарі Колодюк О.П.

за участі позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_4, ОСОБА_2

на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 13 березня 2015 року

по справі за за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа Відділ державної виконавчої служби Миргородського міськрайонного управління юстиції, про зобов'язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом та просила зобов'язати ОСОБА_4 встановити металеві ворота та хвіртку на проїзді між домоволодіннями №111-А та 111-Б по АДРЕСА_1 та стягнути з нього на її користь 24 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 11 лютого 2013 року її було зобов'язано звільнити проїзд загального користування між домоволодіннями №111-А та 111-Б по АДРЕСА_1 від металевих воріт та хвіртки, розташованих в проїзді і не перешкоджати ОСОБА_6 у користуванні вказаним проїздом до його домогосподарства.

Після неодноразового перегляду справи судами різних інстанцій рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 18 березня 2014 року рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 5 лютого 2014 року скасовано. Винесене нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено за безпідставністю.

За час знаходження справи у судах ОСОБА_4 (сином позивача по попередній справі) без належних на те підстав було знято металеві ворота і хвіртку.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 13 березня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2- задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_4 відновити в проїзді між домоволодіннями №111-А та 111-Б по АДРЕСА_1 металеві ворота та хвіртку.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 2 000 грн в рахунок моральної шкоди та 487,20 грн судових витрат.

Вказане рішення в апеляційному порядку окремо один від одного оскаржили ОСОБА_4 та ОСОБА_2

ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у повному обсязі.

ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просила змінити оскаржуване рішення в частині стягнення моральної шкоди та розподілу судових витрат та стягнути з відповідача на її користь 24 000 грн в рахунок моральної шкоди та 2 500 грн. судових витрат.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні

Судове рішення ухвалене у справі відповідає вказаним вимогам.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 11 лютого 2013 року ОСОБА_2 зобов'язано звільнити проїзд загального користування між домоволодіннями №111-А та 111-Б по АДРЕСА_1 від металевих воріт та хвіртки, розташованих в проїзді і не перешкоджати ОСОБА_6 у користуванні вказаним проїздом до його домогосподарства.На виконання цього рішення 4 квітня 2013 року було видано виконавчий лист, на підставі якого державним виконавцем ВДВС Миргородського МРУЮ постановою від 05 квітня 2013 року відкрите виконавче провадження ВП № 37422736 та надано боржнику ОСОБА_2 строк для самостійного виконання рішення до 12.04.2013 року.

Згідно акту державного виконавця від 18 червня 2013 року встановлено, що виходом за адресою м. Миргород, вул. Котляревського звільнено проїзд загального користування між будинковолодіннями №111-А та 111-Б по вул. Котляревського у м. Миргороді від металевих воріт та хвіртки, розташовані у проїзді шляхом їх демонтажу та перенесення на земельну ділянку за місцем проживання боржників.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 18 березня 2014 року рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 5 лютого 2014 року скасовано. Винесене нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено за безпідставністю.

Згідно показань свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 демонтаж воріт та хвіртки був здійснений відповідачем - ОСОБА_4 (сином позивача ОСОБА_6Т.).

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

П.4 ч.2 ст.16 ЦК України передбачений такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів як відновлення становища, яке існувало до порушення.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, який не був стороною чи залученою особою у виконавчому провадженні, протиправно пошкодив майно позивача, що є підставою для його поновлення та стягнення моральної шкоди заподіяної знищенням майна.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він узгоджується з матеріалами справи та нормами чинного законодавства, які регламентують спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 щодо недоведеності вчинення ним протиправних дій щодо демонтажу воріт та хвіртки, що належали позивачеві, є необґрунтованими.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Апелянтом не спростовано показання свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які вказали, що саме він здійснював демонтаж стовпчиків для воріт та хвіртки.

При цьому показання свідків ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 жодним чином не суперечать показанням свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та не спростовують їх.

Виклик вказаних свідків під час судового розгляду по суті позовних вимог, не суперечить нормам процесуального законодавства, оскільки відповідно до ч.4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Твердження апелянта щодо порушення позивачем порядку звернення до суду із позовом, у зв'язку із не зверненням до органів внутрішніх справ є неспроможними.

Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Вважаючи свої права порушеним, ОСОБА_2 правомірно звернулась до суду із позовною заявою, яка повною мірою відповідає вимогам ст. 119 ЦПК України, з метою захисту права власності.

Ненадання суду розрахунку вартості пошкодженого майна, на що посилається апелянт, жодним чином не впливає на правильність рішення суду першої інстанції, оскільки позивачем не заявлялись вимоги про відшкодування завданої матеріальної шкоди.

Ухвалюючи рішення про стягнення на користь ОСОБА_2 моральної шкоди у розмірі 2000 грн., суд першої інстанції виходив з того, що пошкодженням майна позивача їй заподіяно моральну шкоду, розмір якої знайшов своє підтвердження в судовому засіданні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він узгоджується з матеріалами справи та нормами чинного законодавства, які регламентують спірні правовідносини.

Згідно ч.3 ст.386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Згідно ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає в т.ч. у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Колегія суддів вважає, що відшкодування моральної шкоди у розмірі 2000 грн. повною мірою відповідає душевним стражданням позивача, пов'язаним із пошкодженням її майна, та принципам розумності та справедливості.

Окрім того, розмір судових витрат має розраховуватись відповідно до вимог ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», що не було взято до уваги позивачем та її представником, а тому доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про необхідність стягнення на її користь 2 500 грн. витрат на правову допомогу є безпідставними.

Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з'ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, судовою колегією не встановлено.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ч.1 ст. 308, 314, 315, ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 13 березня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя: О.Ю. Кузнєцова

Судді: Л.М. Хіль

С.Ю. Мартєв

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО: