АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Категорія 27
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2015 року Апеляційний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Колодяжної Н. Є.

суддів Баранніка О.П., Лисичної Н.М.

при секретарі Самокиші О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» - про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

В апеляційній скарзі ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» просить скасувати заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 квітня 2015 року, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд, вивчивши матеріали справи, доводи скарги, вважає рішення законним, таким, що повинне бути залишене без змін, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 04 грудня 2014 року між ОСОБА_2 і ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» було укладено договір Фінансового лізингу, за умовами якого лізингодавець бере на себе зобов*язання придбати автомобіль та передати у користування лізингоодержувачу на строк і умовах, передбачених договором.

Задовольняючи позов про визнання даного договору недійсним, райсуд обгрунтовано виходив із невідповідності його вимогам ст. 13, ч.1 ст. 203, ст. 808 ЦКУ, ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», роз*ясненням, що містяться у Постанові Пленуму ВСУ № 5 від 12.04.96 року, згідно яких- Умови договору, що обмежують права споживача порівняно з положеннями, передбаченими законодавством, визнаються недійсними, - оскільки, повно та всебічно встановивши обставини справи, умови укладеного договору, заслухавши доводи та заперечення сторін, суд вірно встановив, що при укладені договору порушено принцип добросовісності, включені умови, які є несправедливими, мається дисбаланс між правами та обов'язками сторін, дії відповідача були такими, що вводять в оману, зокрема, в частині та з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення та позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення; договір фінансового лізингу не містить всіх істотних умов, а саме - предмета договору (лізингу).

Так,у відповідності до ст. 9 договору перший лізинговий платіж складається, в тому числі, із комісійної винагороди лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладанням цього договору (адміністративний платіж) - розмір якої становить 13 500 гривень, та який (платіж) не є витратами лізингодавця, що безпосередньо пов'язаний з виконанням договору лізингу, і за ст. 16 Закону «Про фінансовий лізинг» не є лізинговим платежем.

Вказаний пункт договору порушує принцип добросовісності, оскільки відповідач не обґрунтував та не надав доказу співмірності розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, Як вбачається із наведених договірних умов, складові першого лізингового платежу - «адміністративний платіж» виходить за межі переліку таких платежів, передбачених законом, у той час як за ст. 6 зазначеного Закону розмір лізингових платежів є істотною умовою договору.

Нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмету лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом лізингодавця змінювати в односторонньому порядку ці умови, надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці і призводить до позбавлення лізингоодержувача. можливості будь-яким чином впливати на зміну істотних умов договору.

Договором не передбачено захисту прав лізингоодержувача від неналежного виконання договірних зобов'язань лізингодавцем.

Згідно з частиною першою статті 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

У даному випадку несправедливими є : неповернення коштів на оплату, здійснену споживачем, сплата ним непропорційно великої суми компенсації, ненадання йому можливості відмовитися від зміни (збільшення) розміру лізингових платежів відповідачем в процесі виконання договору, а за таку відмову відповідальність у вигляді розірвання договору відповідачем і неповернення вже сплачених платежів.

У договірних документах, предметом лізингу визначено: «Geely Emgrand ЕС-7» при тому, що цей автотранспорт не визначений індивідуальними ознаками, що може значним чином змінювати вартість предмету лізингу, в той час як позивач не має права відмовитися від прийняття такого предмету лізингу, не сплативши значний штраф.

В договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування, місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов.

Оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, то пункт 1.4 Договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням ст. 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця, і водночас це обмежує права споживача на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках. Отже такі умови є несправедливими.

Усе наведене давало підстави райсуду для висновку, що укладений сторонами Договір фінансового лізингу не відповідає вимогам законодавства, оскільки відповідач включив у нього умови, які суперечать вимогам ЗУ «Про захист прав споживачів», що є порушенням вимог Цивільного Кодексу України.

Одночасно з визнанням спірного договору недійсним, судом вірно застосовані наслідки недійсності правочину у вигляді повернення сплачених позивачем грошових коштів в розмірі 13 500 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що сторони при укладенні договору погодили його умови, в тому числі, відповідні лізингові платежі, адміністративний платіж,- не можуть бути прийняті до уваги з огляду на встановлення недоведеності факту їх відповідності реальним затратам, а також наявності умов договору, які погіршують права споживача в частині, що стосується платежів.

Твердження апелянта відносно права позивача вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках, не є перешкодою у його праві на пред*явлення у відповідності до ст.16 ЦКУ позову про визнання договору лізингу недійсним.

Доводи про відсутність доказів про порушення прав споживача спростовуються наведеними вище висновками.

Посилання апелянта на те, що суд не зробив належного вмотивування, в чому саме полягає порушення відповідачем чинного законодавства України є помилковим, оскільки райсуд детально виклав мотиви, з яких дійшов висновку про наявність порушень, що давали підстави для визнання договору недійсним.

Перевіривши та оцінивши усі наведені доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає їх такими, що не дають підстав для скасування або зміни судового рішення.

Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» відхилити.

Заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 квітня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала чинна з моменту проголошення, може бути оскаржена у 20-денний строк у касаційному порядку.

Головуючий Н.Є. Колодяжна

Судді: О.П. Бараннік

ОСОБА_3