АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4942/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Вовк Є.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 квітня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді: Білич І.М.

Суддів: Болотова Є.В., Поліщук Н.В.

при секретарі: Прохоровій В.С.

за участю: позивача ОСОБА_3

представника позивача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа Публічне акціонерне товариство «ПриватБанк» (далі - ПАТ «Приват банк») про стягнення коштів.

в с т а н о в и л а :

У серпні 2014 року позивач звернулася до суду з позовом щодо стягнення з відповідача: коштів які були сплачені нею по виконанню умов договору поруки, а саме 18 350 доларів США як заборгованість по кредиту; 8833,14 гривень у зв'язку зі страхуванням заставного майна 7833,14 гривень (в тому числі комісія) а також 1000 гривень судових витрат з підстав невиконання відповідачем вимог ч. 1 ст. 556 ЦК України.

Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_5 належним чином не виконував умови кредитного договору, що був укладений між ним та КБ «ПриватБанк» 19.09.2007 року, зокрема щодо повернення кредиту та сплати відсотків відповідач. Вона ж як поручитель( у відповідності до умов договору поруки від 19.09.2007 року, що був укладений між КБ «ПриватБанк» та нею) такі зобов'язання виконала, оплативши заборгованість та сплатила інші кошти що були визначені умовами договору.

А відтак вважала, що в силу вимог ч. 1 ст.556 ЦК України, до неї перейшли усі права банку за вищевказаним кредитним договором та договором застави.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 лютого 2015 року ОСОБА_3 у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, де ставила питання щодо його скасування та постановлення нового про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Вказуючи при цьому на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Апелянт та її представник у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили суд її задовольнити.

Інші учасники судового розгляду будучи належним чином повідомленим про її день та час розгляду у судове засідання не з'явився, поважність причин своєї неявки суду не повідомили. Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність в силу вимог ст. 305 ЦПК України ( а.с. 126 -130).

Заслухавши доповідь судді доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом при розгляді справи було встановлено, що 19.09. 2007 року між КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір №К2Р6АЕ00000705 за умовами якого банк надав кредит на суму 24615,25 доларів США строком по 18 вересня 2012 року включно, за умови його повернення та сплати відсотків щомісячними платежами.

На забезпечення виконання зобов'язань 19.09.2007 року між КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, було укладеного договір поруки за яким позивач - поручитель надала поруку перед банком - кредитором за виконання ОСОБА_5 зобов'язань за вказаним кредитним договором.

Звертаючись до суду з позовом в порядку вимог ч. 1 ст.556 ЦК України, позивач вказувала про те, що до неї перейшли усі права банку за вищевказаним кредитним договором та договором застави у зв'язку зі сплатою коштів, що підтверджується як квитанціями так і листом банківської установи від 09.09.2011 року. Де КБ «ПриватБанк» вказував, що станом на 09.09.2011 року нею як поручителем були виконані зобов'язання за вказаним договором в повному обсязі.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених нею позовних вимог. Зазначаючи при цьому, що з наданих до суду копій квитанцій про сплату заборгованості за кредитним договором платником у всіх них друкованим шрифтом вказаний саме ОСОБА_5 ( відповідач). При цьому, поверх надрукованого прізвища прописом від руки написане прізвище позивача, без застереження та без печатки банку (окрім двох квитанцій від січня 2010 року та від квітня 2010 року на загальну суму 800 доларів США, в яких поряд з виправленням прізвища платника міститься печатка банку, проте, при цьому міститься посилання на пред'явлення паспорту платником вказаних коштів за НОМЕР_2, виданого Дарницьким РУГУ МВС України в м. Києві, який є паспортом саме ОСОБА_5, а також міститься посилання на ідентифікаційний номер платника вказаних коштів - НОМЕР_1, який є ідентифікаційним номером саме ОСОБА_5.), які на думку суду, враховуючи всі вищенаведені суперечності не можуть бути визнані належними та допустимими доказами по справі відносно сплати всіх вказаних сум позивачем.

Також судом зазначалось про те, що позивачем не надано доказів та обґрунтування щодо статусу (належності на даний час) заставленого майна (автомобіля заставною вартістю 103525 гривень), яке було заставлене згідно з договором між КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 №К2Р6АЕ00000705 від 19.09.2007 року також на забезпечення виконання ОСОБА_5 зобов'язань за вказаним кредитним договором.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Апелянт звертаючись до суду із апеляційною скаргою вказувала на не відповідність дійсності висновків суду про те, що станом на вересень 2011 року кредит не був погашеним у повному обсязі.Оскільки позивачем було надано касові чеки за період з 25.10.2007 року по 05.09.2011 рік, видані банком саме їй, як поручителю, що здійснив погашення простроченого кредиту за боржника (відповідача), які свідчать про остаточне погашення боргу по кредитному договору від 19 вересня 2007 року в сумі 18 350 доларів США.

Колегія суддів вважає, що зазначені вище доводи не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду. А саме позивачем ( апелянтом) не взято до уваги те, що правовідносини які виникли між кредитором та поручителем регулюються договором поруки.

п. 7 якого було визначено що до поручителя, який виконав зобов'язання боржника за кредитним договором, переходять усі права кредитора за кредитним договором і договору застави (іпотеки), укладених з метою забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором за кредитним договором.

За п. 10 кредитор зобов'язаний у випадку виконання поручителем зобов'язань боржника за кредитним договором передати поручителю на протязі 5 календарних днів з моменту виконання зобов'язань усі документи, що підтверджують зобов'язання боржника за кредитним договором.

Довідка на яку посилається апелянт, як на підтвердження переходу до неї вимог кредитора до боржника у зв'язку з погашенням за змістом вказує на те, що, що станом на 09.09.2011 року нею як поручителем були виконані зобов'язання за вказаним договором в повному обсязі.

При цьому будь-яких доказів того, що банком були вчинені дії визначені п. 10 договору поруки щодо підтвердження права вимоги поручителя після оплати заборгованості не надано. Зазначена позивачем довідка від 19.09.2011 року таким вимогам не відповідає.

Крім того, в матеріалах справи знаходиться виписка про рух коштів на рахунку ОСОБА_5 протягом 19.09.2007 року - 22.07.2014 року, яка свідчить, що останній рух грошових коштів був 17.06.2013 року в той час як позивач посилаючись на лист банку зазначає, що станом на 09.09.2011 року вона зобов'язання як поручитель перед банком виконала в повному обсязі.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Судді: