Справа № 536/793/15-ц
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2015 року

Суддя Кременчуцького районного суду Полтавської області Степаненко Ю.І., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1, інтереси якої по довіреності представляє ОСОБА_2, до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі Кременчуцького відділення ПАТ «Дельта Банк» про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1, інтереси якої по довіреності представляє ОСОБА_2, 07 квітня 2015 року звернулася до Кременчуцького районного суду Полтавської області з вказаною позовною заявою з підстав ч.5 ст.110 ЦПК України, посилаючись на те, що позови про захист прав споживачів можуть предявлятися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача. Оскільки позивач зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_1, то вважає, що справа підсудна Кременчуцькому районному суду. При цьому також посилалася на розяснення Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12 квітня 1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів».

Суддя встановив, що вказаний спір не підсудний Кременчуцькому районному суду Полтавської області з огляду на наступне.

Статтями 1,2,3 ЦПК України передбачено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 107 ЦПК України усі справи, що підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства, розглядаються районними у містах, міськими та міськрайонними судами.

Правила щодо підсудності цивільних справ, які підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, тобто розмежування компетенції по розгляду і вирішенню підвідомчих суду цивільних справ, визначені у Главі 1 розділу ІІІ ЦПК України.

Згідно ч 2 ст. 109 Цивільного процесуального Кодексу України позови до юридичних осіб пред'являються в суд за їхнім місцезнаходженням.

Відповідно до статті 93 ЦК України місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Відповідач ПАТ «Дельта Банк» знаходиться в місті Києві, вулиця Щорса, будинок №36-Б, а його Кременчуцьке відділення в місті Кременчуці, по вулиці Пролетарська, будинок №22/13, Полтавської області.

За змістом ч.5 статті 110 ЦПК України, на яку посилається позивач, позови про захист прав споживачів можуть предявлятися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Вказана норма закону не підлягає застосуванню. Посилання представника позивача, що спірні правовідносини врегульовано Законом України «Про захист прав споживачів» є безпідставними, оскільки остання просила вирішити спір саме на підставі відповідних норм Цивільного кодексу України. Вказані у позові правовідносини виникли між сторонами з договору банківського вкладу (депозиту). Отже, вказані правові відносини є договірними, а зі змісту позовної заяви не вбачається, що позивач звернулася до суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів шляхом застосування положень Закону України «Про захист прав споживачів».

Застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитно-фінансових правовідносин, можливе лише в тому разі, якщо предмет і підстава позову повязані з наданням фінансових послуг, зокрема, надання споживачеві інформації про умови договору.

Згідно преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту споживачів.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та доданого до неї договору банківського вкладу, останні не є предметом регулювання Закону України «Про захист прав споживачів», а врегульовані § 3 «Банківський вклад» глави 71 Цивільного кодексу України та іншими нормативними актами.

Зокрема, ч.1 статті 1058 ЦК України визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Тобто, банківський вклад не є роботою (діяльністю виконавця, результатом якого є виготовлення товару або зміна його властивостей за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб), як і продажем товару (продукції) у розумінні положень, визначених Законом України «Про захист прав споживачів».

Банк при позичанні коштів у вкладника, для їх розміщення у якості банківського вкладу, не отримує жодної винагороди за користування такими коштами, а навпаки, сплачує проценти (дохід вкладника) за період їх використання. Кошти вкладу (депозиту) аж ніяк не можуть розглядатися як «вартість робіт (послуг)» та/або «загальна вартість замовлення», а договір про банківський вклад (депозит) не містить понять «вартість робіт (послуг)» та /або «загальна вартість замовлення» у розумінні положень статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно пунктів 17,22,23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначені такі терміни: послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб;

споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника;

споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

У статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» окремо врегульовано питання за договором про надання споживчого кредиту.

Таким чином, аналіз наведених норм свідчить, що відносини, які виникають з банківського вкладу в конкретному випадку не підпадають під предмет регулювання Закону України «Про захист прав споживачів» і положення цього Закону не застосовуються до правовідносин за вказаним спором.

Відповідно до розяснення п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12 квітня 1996 року «Про практику розгляду цивільних справ про захист прав споживачів» із змінами, внесеними згідно з Постановою

Пленуму Верховного Суду України N 15 від 25.05.1998 року до відносин, які регулюються цим Законом, належать, зокрема, ті, що виникають із договорів купівлі-продажу, майнового найму (в тому числі найму (оренди) жилого приміщення - в частині відносин між наймачем (орендарем) і наймодавцем (орендодавцем), який одночасно є виконавцем комунальних послуг і послуг по ремонту житлового фонду та інженерного обладнання), побутового прокату,

безоплатного користування майном, підряду (в тому числі побутового

замовлення чи абонементного обслуговування), доручення, перевезення громадян та їх вантажу, комісії, схову, страхування, із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Відносини, щодо захисту прав споживачів можуть виникати також з актів законодавства або з інших угод, які не суперечать Закону.

Згідно розяснення п.5 вказаної постанови Пленуму відповідно до ст.24 Закону споживачі за власним вибором звертаються до суду за місцем свого проживання, або за місцем знаходження відповідача, або за місцем заподіяння шкоди, або за місцем виконання договору. Жоден із цих судів не вправі відмовити у прийнятті позовної заяви або переслати її до іншого суду з мотивів непідсудності.

Однак ці розяснення у постанові Пленуму надавалися Верховним Судом України з урахуванням Закону України «Про захист прав споживачів», який діє у новій редакції з 15 січня 1994 року (абзац 2 п.1 постанови Пленуму).

З часу прийняття вказаної постанови Пленуму ВСУ від 12 квітня 1996 року та внесених до неї змін сплинуло майже 17 років. З того часу редакція Закону України «Про захист прав споживачів» неодноразово змінювалася і чинна редакція вказаного Закону за своїм змістом суттєво відрізняється від Закону, який діяв з 15 січня 1994 року.

Позивач, звертаючись з позовом до суду про захист прав споживачів, як на підставу своїх позовних вимог, посилався на норми Цивільного кодексу України та Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, але при цьому норми статей 5, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» не вказував.

Відповідно до статті 115 ЦПК України якщо суддя, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, встановить, що справа не підсудна цьому суду, позовна заява повертається позивачеві для подання до належного суду, про що постановляється ухвала, яка разом із заявою та всіма додатками до неї надсилається позивачеві.

На підставі викладеного, керуючись п. 4 ч. 3 ст. 121, статтями 209,210 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1, інтереси якої по довіреності представляє ОСОБА_2, до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі Кременчуцького відділення ПАТ «Дельта Банк» про стягнення коштів разом із додатками до неї повернути позивачу та розяснити їй, що для вирішення справи потрібно звернутися до суду за місцезнаходженням юридичної особи ПАТ «Дельта Банк».

На ухвалу суду може бути подана апеляційна скарга протягом пяти днів з дня її проголошення до Апеляційного суду Полтавської області через Кременчуцький районний суд Полтавської області, а у разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Степаненко Ю. І.