Номер провадження: 2/511/89/15
Роздільнянський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2015 року Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Іванова О. В.,

секретаря Кирилової І.В.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Роздільна цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

ВСТАНОВИВ:

В провадження Роздільнянського районного суд Одеської області з Суворовського районного суду м. Одеси 13.11.2014р. надійшла за підсудністю цивільна справа за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу. Позивач звернувся до суду з зазначеною позовною заявою посилаючись на те, що за договором позики він передав позичальнику ОСОБА_2 гроші в сумі 102 000 грн. На підтвердження одержання вказаної суми, позичальником надано розписку від 25.05.2012 року. Відповідач ОСОБА_2 вказані кошти зобов'язався повернути в розмірі еквівалентному 20 000 тисячам доларів США за першою вимогою, про що зробив відповідний запис на розписці. На початку березня 2014 року він звернувся в телефонному режимі до ОСОБА_2 з вимогою повернути взяті гроші, але останній попросив відстрочку повернення боргу до 01.06.2014 року. З кінцевого строку повернення боргу ОСОБА_2 на його дзвінки не відповідав, взагалі вимкнув телефон. Кур'єрською доставкою служби доставки ОСОБА_2, був ним повідомлений про вимогу термінового повернення боргу, яке він отримав 05.06.2014 року. Свої зобов'язання ОСОБА_2 згідно розписки не виконав до теперішнього часу та суму боргу не повернув. Позивач вважає, що розписка підписана відповідачем, є документом, що підтверджує факт вчинення правочину (договору позики), тому просив позов задовольнити в повному обсязі та стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 237880,00 грн. та судовий збір.

Представник відповідача ОСОБА_3 позов про стягнення боргу не визнав, надавши до суду письмові заперечення, обґрунтувавши їх тим, що дійсно відповідач у 2006 році отримав від позивача гроші в сумі 102 000 грн., еквівалентній 20 000,00 дол. США (в 2006 році 1 долар США був еквівалентний в середньому п'яти гривням). Вказані кошти відповідачем в 2010 році повернуті в повному обсязі, але оригінал розписки залишився у позивача т.я. сплив строк давності. Крім того зазначив, що вказане підтверджується тим, що на наданій ксерокопії розписки відсутня дата ( в середній її частині є чорна лінія з якої вбачається, що здійснюючи ксерокопію даної розписки була закрита дата її написання ). Також в обгрунтування заперечень заявляв, що позивачем заявлено вимоги на суму 237 880грн., але в ксерокопії розписки вказана сума 102 000 грн., а той факт, що все відбулося в 2006 році підтверджується також довідкою банку про офіційний курс гривін до іноземної валюти, який в 2006 році складав 5 гривень. Також зазначав, що позивач не порушував умов розписки, так як вимоги з цього приводу від позивача жодної не було, підтверджуючих доказів позивач не надав. Не наполягаючи на застосуванні строків позовної давності, просив в задоволенні заявленого позову відмовити у повному обсязі (а.с. 30-31).

В судове засідання позивач ОСОБА_1 неодноразово, а саме: 14.01.2015р., 17.02.2015р., 31.03.2015р., 14.04.2015р. не з'явився, причини неявки до судового засідання не повідомив, про день та час слухання справи позивач був сповіщений належним чином, про що в справі є відповідні докази.

При цьому за весь час знаходження справи в провадженні суду (п'ять місяців) позивач повідомляв суд в телефонному режимі, або телеграмою про свою хворобу та знаходження на стаціонарному лікуванні з приводу необхідності проведення операції (а.с.55), але будь-яких документів з цього приводу суду не надав. Також позивачем зазначалося, що його інтереси в суді буде представляти адвокат, у якого знаходяться всі документи, в тому числі і оригінал розписки, але документів, підтверджуючих повноваження представника, також суду не надав та будь-який представник до суду не з'явився.

В судові засідання, призначені на 31.03.2015р. та 14.04.2015р. позивач також не з'явився, будучи належним чином сповіщеним про день та час розгляду справи, про що в справі є відповідні докази, оскільки повідомлявся в залі суду та шляхом отримання смс-повідомлення (а.с. 69, 75). Будь-яких заяв суду не надав та причини неявки суду не повідомив.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник у судове засідання, не з'явилися, були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не сповістили, але надали заяву з проханням слухати справу у їх відсутності (а.с.76).

У відповідності до ч. 2 ст. 169 ЦПК України неявка сторони в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи. За клопотанням сторони та з урахуванням обставин справи суд може відкласти її розгляд.

Згідно ч. 1 ст. 169 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу.

Статтею 157 ч.1 та ч.2 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, у виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Враховуючи вищевикладене судом розцінена позиція позивача як небажання у підтримці своїх позовних вимог та безпідставного затягування розгляду справи по суті.

Таким чином, враховуючи позицію позивача та вищезазначені норми процесуального права, суд вважає неявку позивача та його представника в судове засіданні неповажною та вважає за можливе продовжити розгляд зазначеної справи за відсутності позивача та відповідача та необхідністю ухвалення рішення по справі на підставі наявних у справі доказів.

При розгляді справи судом фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки розгляд справи проводився за відсутності осіб, які беруть участь у справі (ч. 2 ст. 197 ЦПК України).

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами ст.1046 ЦК України за договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Як слідує зі ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Згідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно із ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

У відповідності до положень ст.ст.10,11,58,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які брали участь у розгляді справи, а кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до положень частин 1-2 статті 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Належними є докази, які містять інформації щодо предмета доказування (ст. 58 ч. 1 ЦПК).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (стаття 212 ЦПК України).

Підсумуючи вищезазначені норми процесуального права, та враховуючи позовні вимоги, суд вважає, що позиція позивача щодо надання грошей в борг та їх неповернення є саме його обов'язком. Отже, твердження позивача про невиконання відповідачем своїх зобов'язань за договором, підлягало доведенню саме ОСОБА_1, у якого не існувало жодних перешкод надати суду належні та допустимі докази з приводу зазначеного.

Але, судом встановлено, що до суду з позовом про стягнення боргу звернувся позивач, надавши суду тільки фотокопію розписки (а.с. 10). За умовами наявної фотокопії розписки ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 102 000 грн., при цьому ОСОБА_2 зобов'язався повернути ОСОБА_1 20000 доларів США за першою вимогою. Розписка не містить дати складання.

Крім того, позивачем в позові зазначалося про його звернення до відповідача з вимогою про повернення боргу, яке здійснювалося за допомогою кур'єрської служби, але належних та допустимих доказів позивачем з приводу вказаного, суду також не надано.

Суд вважає, що оскільки оригінал розписки та інші докази суду не надані, тому вимоги позивача в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження. Виходячи з наведених вище обставин суд вважає, що позивач не довів свої вимоги у повному обсязі.

Таким чином, суд вважає, що наявна в матеріалах справи тільки ксерокопія розписки не може бути прийнята судом в якості належного та допустимого доказу по справі, враховуючи, що обставини, на які посилається позивач, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що вони не підлягають задоволенню, а тому суд вважає позовні вимоги позивача недоведеними та необґрунтованими.

Оскільки судом приймається рішення про відмову в задоволенні позову по суті спору за недоведеністю, тому судом не вирішується питання щодо можливості застосування строків позовної давності по справі.

Враховуючи, що по справі прийнято рішення про відмову в задоволенні позову, суд вважає необхідним у відповідності до ст. 154 ч. 3 ЦПК України також скасувати заходи забезпечення позову, а саме - арешт на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, власником якої є ОСОБА_2, який накладений ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 10.09.2014р. (а.с. 17 т. 1).

Оскільки, позивачу відмовлено в задоволенні позову, судові витрати не підлягають стягненню на його користь з відповідача.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 208, 209, 212,-215,218,294 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Після набранням рішенням законної сили скасувати застосований захід забезпечення позову, у вигляді арешту на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, власником якої є ОСОБА_2, накладений ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси 10.09.2014 року.

Рішення може бути оскаржене в порядку апеляції до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції, шляхом подачі протягом десяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Суддя О. В. Іванова