Справа № 487/422/15-ц
Провадження № 2/487/863/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.04.2015 року

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Павлової Ж.П.,при секретарі Сочивко І.О., позивача ОСОБА_1, представників відповідача Чуб Т.В. та Васильєвої О.О.,розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства "Миколаївський бронетанковий завод" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, відшкодування моральної шкоди та стягнення компенсації за несвоєчасну виплату заборгованості по заробітній платі

В С Т А Н О В И В

20.01.2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ДП «Миколаївський Ремонтно-Механічний Завод» про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 9460,50 грн.,10000,00 грн. моральної шкоди та компенсації за несвоєчасну виплату нарахованої зарплати з листопада 2008 року по листопад 2010 року у сумі 5716,79 грн..

Позовні вимоги мотивувала тим, що працювала на підприємстві інженером-конструктором з 01.02.2008 року.

09.11.2010 року її було звільнено за ч.1 ст.40 КЗпП України. При її звільненні підприємство не виплатило нараховану заробітну плату у сумі 20053,77 грн., яка була стягнута на її користь судовим наказом від 28.09.2011 року Заводського районного суду міста Миколаєва. Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 14.12.2011 року та від 11.02.2013 року з відповідача на її користь було стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені по 11.02.2013 року.

Вищезазначені судові рішення виконані відповідачем частково.Посилаючись на вищевикладене позивачка просила стягнути на її користь 9460,50 грн. середнього заробітку за час затримки виплати заборгованості по заробітної плати за період з 01.03.2014року по 05.08.2014року , моральну шкоду та компенсацію.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, посилаючись на те , що строк позовної давності до вказаних правовідносин не застосовується.Представники відповідача в судовому засіданні просили відмовити в задоволені позову, посилаючись на його безпідставність та недоведеність, у звязку із повним розрахунком із позивачем, а також у звязку із пропуском строку позовної давності відносно позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працювала на ДП «МРМЗ» на посаді інженера-конструктора з 01.02.2008 року. Наказом №201-к від 09.11.2010 року позивача було звільнено з роботи з 09.11.2010 року на підставі ч.1 ст.40 КЗпП України.

Згідно довідки ДП «МРМЗ» №85 від 15.11.2011 року, при звільненні з позивачкою не було проведено повний розрахунок по виплаті належної їй заробітної плати, при цьому сума заборгованості становила 20053,77 грн..

Заводським районним судом м.Миколаєва 28.10.2011р. було винесено судовий наказ про стягнення з ДП «Миколаївський ремонтно-механічний завод» на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі у розмірі 20053,77грн.

Рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 14.12.2011 р. на користь ОСОБА_1 з ДП «МРМЗ» було стягнуто суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені у розмірі 12780,77 грн. за період з 09.11.2010 р. по 20.07.2011 р.

Рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 11.02.2013р. на користь ОСОБА_1 з ДП «МРМЗ» стягнуто суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені у розмірі 29233,00 грн. за період з 21.07.2011 р. по 11.02.2013 р. та 1000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 25.04.2014року на користь ОСОБА_1 із відповідача стягнуто 19464 грн.25 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 1000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі несплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

П. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку судам необхідно врахувати розмір спірної суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, вини роботодавця у порушенні строків її виплати та інших конкретних обставин справи.

Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе в цьому відсутності своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

З матеріалів справи вбачається,що заборгованість по заробітній платі позивачці повністю виплачено, а саме, відповідно до платіжних відомостей №71 та №72 за жовтень 2010 року їй сплачено 557 грн., за листопад 2010 року - 1352 гн. 77 коп, відповідно до виписки за договором № 539330/2014 за період з 01.07.2014р. по 24.12.2014р. - 06.08.2014 року на картку позивачки зараховано 18145,67 грн.,а всього 20055 грн, 44 коп. відповідно до судового наказу від 28.10.2011 року.

Відповідно до платіжного доручення №12063 30.12.2014 року позивачці сплачено 30233 грн. за рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 11.02.2013року, відповідно до платіжного доручення №12062 від 30.12.2014року їй сплачено 20464 грн.25коп. за рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 25.04.2014 року.

Згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 встановлено, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Із матеріалів справи вбачається, що 06.08.2014року з позивачкою проведено остаточний розрахунок, тобто з 07.08.2014 року почався перебіг тримісячного строку звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, який сплинув 07.11.2014 року. Позивач звернулась до суду 20.01.2015року, тобто поза межами строку, встановленого ст. 233 КЗпП України. За таких підстав її вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди задоволенню не підлягають у звязку із пропуском строку позовної давності. Із заявою про їх поновлення позивач до суду не зверталась.

Відповідно до Закону України від 24.03.1995 року №108/95 -ВР "Про оплату праці" працівникам за втрату частини заробітної плати у звязку із порушенням строків її виплати передбачено її компенсацію.

Відповідно до п.п.1.6.2 р.1 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 р. №5, сума компенсації включається до фонду оплати праці того місяця, в якому фактично проводиться її нарахування та виплата.

Компенсаційні виплати , які виплачуються платнику податку у звязку з відносинами трудового найму згідно із законом , для цілей оподаткування податком на доходи фізичних осіб прирівнюються до заробітної плати (п.п.14.1.48 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу. Такі виплати оподатковуються за ставками , визначеними п.167.1 ст.167 Податкового Кодексу України.

Таким чином, підприємства, установи, організації , які затримують виплату працівникам заробітної плати на один і більше календарних місяців, зобовязані компенсувати громадянам втрату частини доходів. Тобто, у випадку затримки виплати заробітної плати роботодавець повинен нарахувати та виплатити працівникам компенсацію втрати частини заробітної плати. Сума такої компенсації є додатковою виплатою до заробітної плати, тому включається до складу загального місячного оподаткування доходу працівника.

Відповідно до довідки Державного підприємства "Миколаївський бронетанковий завод" виданої 12.03.2015 року за № 625, ОСОБА_1 нарахована компенсація за несвоєчасу заробітну плату в розмірі 5270 грн. 75 коп. З цієї суми утримано 15%- податок з фізичних збір, що становить 790 грн. 61 коп., 1,5%- військовий збір, що становить 79 грн.06 коп. За вирахуванням вказаних сум, компенсаційна виплата за несвоєчасну виплату заробітної плати становить 4401 грн. 08 коп., яка сплачена позивачці 11.03.2015року відповідно до видаткового касового ордеру від 11.03.2015 року.

Таким чином, суд вважає що вимоги ОСОБА_1 є не обґрунтованими, та такими що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.10,60, 213-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволені позову ОСОБА_1 до Державного підприємства "Миколаївський бронетанковий завод" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку ,відшкодування моральної шкоди та стягнення компенсації за несвоєчасну виплату заборгованості по заробітній платі відмовити.

Рішення вступає в законну силу через 10 днів з дня його проголошення.

На рішення може бути подана апеляція до Миколаївського апеляційного суду через Заводський районний суд в порядку, встановленому ст.294 , ст.295 ЦПК України.

Суддя Павлова Ж.П.