АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2015року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Соколової В.В.,

суддів: Усика Г.І., Поливач Л.Д.,

при секретарі: Троц В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 23.02.2015 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 23.02.2015 відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, посилаючись на те, що суд безпідставно відмовив в забезпеченні позову, при цьому не дослідивши в повному обсязі матеріали справи та не встановив характер правовідносин, які виникли між сторонами. На підставі викладеного просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та задовольнити заяву про забезпечення позову.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Інші особи в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомили, а тому, враховуючи положення ст. 303-1, ст. 305 ЦПК України , колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб які приймали участь в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Справа № 755/2848/15-ц
№ апеляційного провадження:№ 22-ц-796/5641/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Чех Н.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив із того, що представником позивача не було наведено належних аргументів щодо того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, а також не було надано доказів, які дають підстави суду вважати, що внаслідок дій відповідача може бути утруднене або неможливе виконання рішення суду, крім того, документи, які надані на підтвердження права власності відповідача на земельні ділянки та домоволодіння датовані 2008 роком, а клопотання щодо витребування інформації з відповідних державних органів для підтвердження наявності у відповідача нерухомого майна до суду не надавалося.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись колегія суддів не вважає за можливе.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст.151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову на будь-якій стадії процесу, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Види забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами, як передбачає ч.3 ст.152 ЦПК України.

Пленум Верховного Суду України в п.4 постанови «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» №9 від 22.12.2006 роз'яснив, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Судом встановлено, що 05.02.2015 ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за борговою розпискою та з заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельні ділянки та будівлі, які на них розташовані.

Розмір заявлених позовних вимог становить 2111643 (два мільйони сто одинадцять тисяч шістсот сорок три) гривні 83 копійки, що становить суму позики та нараховані штрафні санкції. Як вбачається з матеріалів виділеного провадження 01.09.2014 відповідачем були написані дві розписки на підтвердження договірних зобов'язань та факту отримання позики на загальну суму 2000000 (два мільйони) гривень, що виникли 22.08.2008 з встановленим строком виконання до 01.11.2014.

На час звернення до суду відповідачем не виконані взяті на себе зобов'язання, в зв'язку з чим порушуються права позивача, отже між сторонами дійсно виник спір і враховуючи розмір заборгованості має місце загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

На підтвердження права власності відповідача на майно, на яке просить накласти арешт позивач, були надані суду копії правовстановлюючих документів, а саме: копія договору купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 від 08.08.2006; копія договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0634 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель від 08.08.2006; копія договору купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_2 Київської області від 07.02.2008; копія договору купівлі-продажу земельної ділянки що знаходиться по АДРЕСА_2 Васильківського району Київської області від 07.02.2008.

Посилання суду першої інстанції лише на дату видачі вказаних документів не можуть вважати обґрунтованими, оскільки рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, а матеріали справи не місять даних про відчуження відповідачем вказаного майна. Крім того, у разі відчуження майна відповідачем та належності його іншій особі, виконання ухвали суду щодо цього майна не буде здійснено. Також необґрунтованим є посилання суду на відсутність клопотання щодо витребування інформації з відповідних державних органів для підтвердження наявності у відповідача нерухомого майна, оскільки процесуальний закон не визначає такої послідовності дій позивача, лише зобов'язує його надати суду всі наявні у нього докази.

Разом з тим, положення ч.3 ст.152 ЦПК України передбачають, що види забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно наданих суду договорів вартість майна, визначена сторонами при його укладенні становить:

будинок за адресою: АДРЕСА_1 - 2424000 (два мільйони чотириста двадцять чотири тисячі) гривен;

земельна ділянка розташована за адресою: АДРЕСА_1 - 606000 (шістсот шість тисяч) гривен;

домоволодіння АДРЕСА_2 Київської області - 1217050 (один мільйон двісті сімнадцять тисяч п'ятдесят) гривен;

земельна ділянка, що знаходиться по АДРЕСА_2 Васильківського району Київської області - 600950 (шістсот тисяч дев'ятсот п'ятдесят) гривен.

Отже, вартість майна на яке позивач просить накласти арешт, значно перевищує суму боргу та суму заявлених позовних вимог, а тому колегія суддів вважає за доцільне накласти арешт лише на будинок та земельну ділянку, розташовані за адресою: АДРЕСА_1, вартість яких є співмірною з заявленими позовними вимогами.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що заява про забезпечення позову відповідає вимогам ст. ст. 151, 152 ЦПК України, запропонований в заяві спосіб забезпечення позову відповідає вимогам чинного законодавства, зокрема згідно п. 1 ч.1 ст. 152 ЦПК України позов забезпечується шляхом накладення арешту на майно. Разом з тим, враховуючи суму боргу та вартість майна на яке позивач просить накласти арешт, вона підлягає задоволенню частково в межах суми заявлених позовних вимог для дотримання балансу інтересів сторін у справі.

На вказані обставини, суд першої інстанції уваги не звернув, не перевірив наведені позивачем у заяві про забезпечення позову доводи в зв'язку з чим і не зазначив мотивів, з яких дійшов до помилкового висновку про відсутність необхідності вжиття заходів забезпечення позову, що призвело до порушення вимог ч.1 ст. 210 ЦПК України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції відповідно до п.2 ч.1 ст.312 ЦПК України підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про часткове задоволення заяви про забезпечення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 312, 313, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_1- задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 23.02.2015 - скасувати та постановити нову.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову - задовольнити частково.

Накласти арешт на належне ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3) майно:

- житловий будинок АДРЕСА_1

- земельну ділянку площею 0, 0634 розташовану по АДРЕСА_1

В задоволенні інших вимог - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: