Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/1512/15 Головуючий у 1 інстанції: Фоміна Ю.В.
Суддя-доповідач: Крилова О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 квітня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Осоцького І.І.

Трофимової Д.А.

при секретарі: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 26 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Приватного вищого навчального закладу Краматорський економіко-гуманітарний інститут про поновлення на роботі,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що 31.10.2014 року керівник позивача проінформувала останню про її скорочення з займаної посади бібліотекаря з 01.01.2015 року. Вважає, що за ініціативою керівника бібліотеки ОСОБА_4 було влаштоване персональне скорочення. Скорочення відбулося з порушенням законодавства, а саме відповідач не проводив жодних атестацій працівників бібліотеки, є робітники, які працюють на підприємстві на декілька років менше, але під скорочення не потрапили, іншу роботу в КЕГІ їй не запропонували. Стверджує, що скорочення відбулося через особисту ворожість ОСОБА_4, дискримінацією за ознакою інвалідності, халатності керівництва щодо дотримання закону при скороченні працівників.

Посилаючись на зазначені обставини, просила суд, поновити її на роботі на займаній посаді бібліотекаря у бібліотеці Приватного вищого навчального закладу "Краматорський економіко-гуманітарний інститут", стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 січня 2015 року до дня поновлення на роботі.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 26 грудня 2014 року в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням районного суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 на час звернення до суду та на час розгляду справи в суді першої інстанції була звільнена наказом № 35 від 31.10.2014 року. Незважаючи на те, що наказ був виданий з зазначенням дати звільнення ОСОБА_3 з 31 грудня 2014 року, він породжував для неї певні наслідки, тому висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 звернулася до суду в період коли трудовий договір з нею не був припинений, а тому її права нібито не порушені - не ґрунтується на законі.

Так, з наказу, який став підставою для звернення до суду вбачається, що з позивачкою було розірвано трудовий договір з 31 грудня 2014 року.

За ст. 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у передбачених законом випадках та з дотриманням встановленого порядку розірвання трудового договору.

Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності чи штату працівників.

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 жовтня 1992 року № 18 (зі змінами та доповненнями) "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз'яснено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

З матеріалів справи вбачається, що наказ про скорочення посади бібліотекаря № 34 від 31 жовтня 2014 року виданий одночасно у той же день з наказом, яким було вирішено звільнити з посади бібліотекаря ОСОБА_3

В справі міститься службова записка завідуючого бібліотекою ОСОБА_4, датована 30 жовтня 2014 року (тобто навіть до наказу про скорочення посади бібліотекаря) з резолюцією ректора про звільнення , що свідчить про те, що питання підготовки наказу про звільнення позивачки було вирішено ще до появи наказу про скорочення посади бібліотекаря.

У доповідній записці зазначено, що на підставі наказу № 34 від 31.10.2014 року необхідно скоротити посаду бібліотекаря .

Як резолюція на службовій записці так і сама службова записка датовані 30.10. 2014 року, хоча у них йдеться про реалізацію наказу від 31 жовтня 2014 року, що свідчить про невідповідність зазначеної службової фактичним обставинам справи (або питання про звільнення позивачки вирішувалося до наказу про скорочення, або службова була виготовлена після наказу про звільнення).

У запереченнях на позовну заяву, датованих 16 грудня 2014 року, відповідач зазначив, що права позивачки не порушені, позаяк звільнення передбачається лише 31 грудня 2014 року, що суперечить фактичним обставинам справи, адже оспорюваним наказом №35 позивачка вже була звільнена, хоча і з зазначенням дати, яка настане у майбутньому, аналогічним чином заперечення були висловлені у судовому засіданні 17 та 26 грудня 2014 року.

Отже на час розгляду справи був чинним наказ, яким вирішені трудові права позивачки з порушенням закону.

Так, позивачка не була попереджена, як передбачено ст. 49-2 КЗпП про наступне звільнення, а була одразу звільнена. У оскаржуваному наказі не йдеться про попередження позивачки а одразу вирішено питання про її звільнення.

В справі немає жодних відомостей про те, що позивачці була запропонована інша робота у відповідності з положеннями ст. 49-2 КЗпП. Так, позивачці не надавався перелік вакантних посад або у разі їх відсутності, позивачка не була попереджена про це.

З урахуванням викладеного, оскаржуваний позивачкою наказ №35від 31 жовтня 2014 року про її звільнення виданий з порушенням трудового законодавства та має бути визнаний таким, що не відповідає закону.

Разом з тим, суд першої інстанції правильно зазначив про те, що підстав для поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на час розгляду справи не було, позаяк на той час позивачка працювала та отримувала заробітну плату.

Вирішуючи питання про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на стадії апеляційного розгляду, судова колегія позбавлена можливості задовольнити вимоги позивачки в цій частині з огляду на наступне.

На час апеляційного розгляду позивачка звільнена з роботи, але не за оспорюваним наказом, а за іншим наказом. Як вбачається з копії трудової книжки позивачка звільнена на підставі наказу № 64 від 6 січня 2015 року, який не був та не міг бути предметом дослідження у даній справі. Отже питання про законність звільнення позивачки за наказом №64 від 6.1.2015 року не було предметом судового розгляду.

З огляду на викладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні з зазначенням про незаконність наказу №35 від 31.10.2014 року.

Керуючись ст. ст. 308, 309, 314, 315, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 26 грудня 2014 року у цій справі змінити.

Визнати незаконним наказ №35 від 31.10.2014 року про звільнення по ст. 40 п.1. КЗпП бібліотекаря ОСОБА_3

В іншій частині рішення Краматорського міського суду Донецької області від 26 грудня 2014 року у цій справі залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: