АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2015 лютий 26 дня Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі :

головуючого - Бараннік О.П.,

суддів - Колодяжної Н.Є., Лисичної Н.М.,

при секретарі - Самокиша О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та зустрічному позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особистою приватною власністю майна, набутого за час окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, -

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ спільного майна, посилаючись на те, що 28.03.1986 року між ним та відповідачкою зареєстровано шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу Новомиколаївської сільської ради М-Курганського району Ростовської області було зроблено відповідний запис № 4, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4, та який разом з двома доньками відповідачки від першого шлюбу проживав з ними.

18.12.1990 року, отримавши землю на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку та дозвіл на будівництво, відповідно до типового проекту № 144-24-2631387 по АДРЕСА_1 (на той час вул. Калашникова, мікрорайон Новопавлівка) в м. Нікополі, позивач разом з відповідачкою почали будувати житловий будинок, який закінчено будівництвом та введено в експлуатацію у 1995 році.

Після розлучення у 2010 році сторони, як вказує на те позивач, продовжували проживати разом, він приїжджав до дому, привозив зароблені кошти, вкладав їх в поліпшення будинку та побуту. Відповідачка на той час ніде не працювала, син навчався в вищому навчальному закладі на контрактній основі і позивач був єдиним годувальником.

Після ознайомлення в жовтні 2013 року з довідкою КП «Нікопольське МБТІ», позивачеві стало відомо, що єдиним власником зазначеного житлового будинку є відповідачка.

Посилаючись таким чином на зазначені обставини, а також на те, що оскільки спірний житловий будинок було збудовано ним разом з відповідачкою під час знаходження у шлюбі, і відповідно до положень статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, позивач вимушений був звернутись з даним позовом до суду, в якому просив визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1

Не погодившись з позовними вимогами ОСОБА_3, до суду з зустрічною позовною заявою про визнання особистою приватною власністю майна, набутого за час окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, звернулася ОСОБА_2. В обґрунтування своїх вимог вона вказувала на те, що спірний житловий будинок був побудований за кошти зароблені нею у Російській Федерації та аліменти від першого чоловіка, тоді коли ОСОБА_3 на той час ніде не працював і з 2004 року взагалі виїхав до Російської Федерації, звідки надав згоду на розірвання шлюбу, який за рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2010 року і було розірвано.

З огляду ж на те, що спірний житловий будинок було прийнято в експлуатацію 20 липня 2005 року, а право власності на нього за ОСОБА_2 зареєстровано 26.10.2005 року, тоді коли фактичні шлюбні відносини з ОСОБА_3, як слідує з того ж рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29.07.2010 року про розірвання шлюбу, були припинені навесні 2004 року, ОСОБА_2 просила на підставі ст. 57 СК України визнати саме за нею право особистої приватної власності на спірний житловий будинок, як майно набуте за час окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2014 року за ОСОБА_3 в рахунок поділу спільного майна подружжя визнано право власності на 1/2 частину домоволодіння за адресою : АДРЕСА_1, яке складається з житлового будинку літ. «А», загальною площею 99, 6 кв.м., житловою площею 54,7 кв.м. та гаражу літ. «Б» площею 32,8 кв.м.. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Додатковим рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26.12.2014 року за ОСОБА_2 в рахунок поділу спільного майна подружжя також визнано право власності на 1/2 частину домоволодіння, розташованого за адресою : АДРЕСА_1, яке складається з житлового будинку літ. «А», загальною площею 99, 6 кв.м., житловою площею 54,7 кв.м. та гаражу літ. «Б» площею 32,8 кв.м..

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила його скасувати і ухвалити нове рішення, яким визнати її особистою приватною власністю житловий будинок з господарськими спорудами за адресою ; АДРЕСА_1.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, перевірив доводи сторін та давши їм належну правову оцінку обґрунтовано, згідно з матеріальним і процесуальним законом, постановив рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2.

Доводи ОСОБА_2 про те, що шлюбні відносини з ОСОБА_3 фактично були припинені з весни 2004 року, що підтверджується рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2010 року про розірвання шлюбу між ними, в той час, коли спірний житловий будинок був введений в експлуатацію в 2005 році, а свідоцтво про право власності на нього вона отримала 29.03.2006 року, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки відповідно до положень частини 3 статті 61 ЦПК України преюдиційність обставин, встановлених в даному випадку рішенням Нікопольського міськрайонного суду від 29.07.2010 року, будуть обов'язковими для суду, що розглядає іншу справу про цивільно-правові наслідки дій сторін по справі, лише з питань розірвання шлюбу між ними. Усі інші обставини, в тому числі і фактичне припинення шлюбних відносин, на думку судової колегії, повинні бути доведені сторонами та іншими особами, що беруть участь у даній справі в загальному порядку.

З огляду ж на те, що рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2010 року шлюб між сторонами по даній справі дійсно було припинено 29 липня 2010 року, в той час, коли спірний будинок було введено в експлуатацію в 2005 році, а свідоцтво про право власності ОСОБА_2 отримала у 2006 році, тобто в період знаходження з ОСОБА_3 в зареєстрованому шлюбі, суд першої інстанції, вирішуючи спір між сторонами, на думку судової колегії, в достатньому повному об'ємі з'ясував права та обов'язки учасників спору, обставини справи, перевірив доводи сторін та давши їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Суд не допустив порушень матеріального та процесуального права, які могли б тягнути за собою скасування рішення.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але на неї може бути принесена касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді :