АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Пікуль А.А., Побірченко Т.І.

при секретарі: Бугаю О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/4192/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Плахотнюк К.Г.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.

в с т а н о в и л а :

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задоволено частково.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в розмірі 930 722 грн. 56 коп., судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 654 грн., що разом складає належну до стягнення суму в розмірі 934 376 грн. 56 коп.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позову в повному обсязі. На думку апелянта, право дострокового стягнення всієї суми заборгованості у позивача виникло 04 липня 2010 року, проте, суд першої інстанції не встановив правильну дату виникнення такого права, що призвело до неправильного застосування положень про позовну давність. Крім того, чинним законодавством не передбачено солідарного обов'язку позичальників щодо повернення коштів за договором позики. Також, вважає. що суд неправомірно застосував положення п. 4 договору позики, оскільки він не відповідає вимогам закону.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали з наведених в ній підстав.

В судове засідання ОСОБА_2 та особисто ОСОБА_3 не з'явилися, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, ОСОБА_3 забезпечив явку в судове засідання свого уповноваженого представника, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 19 березня 2010 року між ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_7 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М., зареєстрований в реєстрі за № 476, за умовами якого ОСОБА_7 передав у власність ОСОБА_3, ОСОБА_1, а останні прийняли валютні цінності на суму 32 500 доларів США, які зобов'язалися повернути в порядку та в строки передбачені договором (а.с.12).

Відповідно до п. 2 договору позики позичальники мають право як дострокового виконання своїх зобов'язань так і в більших частинах. Позикодавець має право дострокового витребування всієї неповернутої суми позики при прострочені позичальниками повернення будь-якого з поточних платежів більш ніж на чотирнадцять днів.

Згідно з п. 3 договору позики позичальники погодили, що будь-яка кореспонденція на їхнє ім'я має надсилатися на адресу реєстрації позичальників, вказану в цьому договорі. Така кореспонденція має вважатися отриманою ними або кожним з них окремо, через п'ять днів з моменту її надходження на поштове відділення, що обслуговує будинок за цією адресою.

Пунктом 4 договору позики встановлено, що за прострочення виконання своїх зобов'язань позичальники повинні сплатити на користь позикодавця штраф (пеню) в розмірі 4 000,00 грн. за кожний день прострочення.

Відповідачі зобов'язання з повернення ОСОБА_7 валютних цінностей за договором позики виконали лише частково на суму 2 500 доларів США (а.с.134-137).

21 грудня 2010 року ОСОБА_7, звернувся до відповідачів з вимогою про усунення порушення зобов'язання та попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку не виконання вимоги (а.с.13). 27 січня 2011 року вказана вимога була повернута з відміткою поштового відділу зв'язку про причини повернення - за закінченням терміну зберігання (а.с.16).

09 липня 2012 року між ОСОБА_7 в особі його представника ОСОБА_9 та ОСОБА_2 укладено договір про відступлення права вимоги (цесії), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. та зареєстрований у реєстрі за № 1542, за умовами якого первісний кредитор передав, а новий кредитор прийняв на себе право вимоги, що належить первісному кредиторові, і став кредитором за договором позики, укладеним між ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_7 (а.с.17).

Відповідно до п. 1.2 договору про відступлення права вимоги до нового кредитора переходять права первісного кредитора в обсязі і на умовах, що існують на момент переходу цих прав.

Згідно з п. 2.1 вказаного договору новий кредитор сплачує первісному кредитору винагороду у розмірі 259 025,00 грн., що є еквівалентом суми у розмірі 32 500 доларів США.

Пунктом 5.1 визначено, що договір набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

16 липня 2012 року та 04 жовтня 2012 року ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_7 на адресу відповідачів зазначену в договорі позики від 19 березня 2010 року було направлено повідомлення про відступлення права вимоги за договором позики та про відступлення вимоги за іпотечним договором, перше з яких було отримано останніми 23 липня 2012 року, а друге повернуто без вручення (а.с.18-31).

13 листопада 2012 року ОСОБА_2 також, було направлено відповідачам вимогу про усунення порушення зобов'язання за договором позики від 19 березня 2010 року, яке було повернуто у зв'язку з неможливістю вручення (а.с.32-44).

В березні 2014 року ОСОБА_2 порушив перед судом питання про стягнення з відповідачів неповернутої частини боргу в розмірі 30 000 доларів США, процентів за користування грошовими коштами у розмірі 9 192 доларів США, трьох процентів річних у розмірі 2 718 доларів США, а всього 41 910 доларів США, а також неустойки за 1 347 днів в розмірі 5 388 000,00 грн.

Суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідачів на користь ОСОБА_2 неповернутої позики в розмірі 403 850,00 грн., процентів від суми позики в розмірі 123 022 грн. 56 коп., пені у розмірі 403 850,00 грн., а всього 930 722 грн. 56 коп. При цьому, суд першої інстанції виходив з того, що до щомісячних платежів, які позичальники мали обов'язок сплатити до 19 лютого 2011 року підлягає застосуванню позовна давність, а сума позики, яка мала бути повернута відповідачами не пізніше 19 березня 2011 року в розмірі 25 625 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ станом на 19 грудня 2014 року 403 850,00 грн., підлягає стягненню з відповідачів. Визначений розмір пені значно перевищує суму боргу, а тому відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір пені судом було зменшено до розміру неповернутої позики.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Частиною 5 ст. 261 ЦК України визначено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Як вбачається зі змісту п. 1 договору позики від 19 березня 2010 року повернення позики здійснюється частинами, позичальники зобов'язались сплачувати поточні платежі не пізніше 19 числа кожного місяця з лютого 2010 року по лютий 2011 року в розмірі по 625,00 доларів США, а остаточне повернення позики мало бути здійснено не пізніше 19 березня 2011 року у розмірі 25 625,00 доларів США (а.с.12).

З позовом до суду про стягнення заборгованості за договором позики ОСОБА_2 звернувся лише 11 березня 2014 року, тобто з пропуском загальної позовної давності, установленої 257 ЦК України щодо платежів, які мали бути сплачені до 19 лютого 2011 року.

Відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про застосування позовної давності до щомісячних платежів, які позичальники мали обов'язок сплатити до 19 лютого 2011 року та стягненню з останніх платежу в розмірі 25 625,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 19 грудня 2014 року становить 403 850,00 грн., який мав бути сплачений ними не пізніше 19 березня 2011 року.

Колегією суддів відхиляються як безпідставні доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції положення про позовну давність, оскільки відповідно до вимоги про усунення порушень від 21.12.2010 (а.с.13) кредитор повідомив боржників про наявність поточної заборгованості в сумі 3 100 доларів США та запропонував усунути наявні порушення зобов'язання (погашення саме поточної заборгованості протягом 30 днів), при цьому питання дострокового стягнення всієї суми позики кредитором порушено не було, а тому тлумачення даної вимоги боржниками як зміна кредитором терміну виконання зобов'язання є помилковим.

Також, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про визначення розміру процентів за користування позикою в розмірі 7 806,00 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 123 022 грн. 56 коп.

Зі змісту п. 4 договору позики від 19 березня 2010 року, вбачається, що за прострочення виконання своїх зобов'язань позичальники повинні сплатити на користь позикодавця штраф (пеню) в розмірі 4 000 грн. за кожен день прострочення, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення пені, що є цивільно-правовою відповідальністю, яка передбачена умовами договору.

При цьому, визначений договором розмір пені у сумі 1 460 000,00 грн. значно перевищує розмір неповернутої позики у сумі 25 625,00 доларів США, що в національній валюті складає 403 850,00 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Суд першої інстанції обґрунтовано зменшив розмір пені до розміру неповернутої позики.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції про стягнення з відповідачів заборгованості за договором позики в солідарному порядку.

Так, відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Згідно зі ст. 540 ЦК України якщо у зобов'язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов'язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Умовами договору позики від 19 березня 2010 року не передбачено солідарної відповідальності боржників, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідачів заборгованості в солідарному порядку.

Враховуючи викладене, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року в частині солідарного стягнення заборгованості підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про стягнення з кожного з боржників по 465 361 грн. 28 коп. заборгованості за договором позики.

Також, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з кожного з відповідачів на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню по 1 827 грн. судового збору.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року в частині солідарного стягнення скасувати та ухвалити нове.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, індивідуальний ідентифікаційний номер - НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в розмірі 465 361 грн. 28 коп., судові витрати в розмірі 1 827 грн., а всього 467 188 грн. 28 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, індивідуальний ідентифікаційний номер - НОМЕР_2) на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в розмірі 465 361 грн. 28 коп., судові витрати в розмірі 1 827 грн., а всього 467 188 грн. 28 коп.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: А.А. Пікуль

Т.І.Побірченко