Справа № 456/2880/14 Головуючий у 1 інстанції: Микитчин І.М.
Провадження № 22-ц/783/2755/15 Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Гірник Т.А.

суддів - Бакуса В.Я., Левика Я.А.

секретар - Глинський О.А.

з участю представника позивача Насібова А.К., представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 2 лютого 2015 року у справі за позовом ДП «Добробут» ВАТ «Стрийський завод ковальсько-пресового обладнання» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2014 року ДП «Добробут» ВАТ КПО звернулось в суд з указаним позовом до ОСОБА_4 та просив ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_4 277 грн. 42 коп. заборгованості по квартплаті.

Оскаржуваним рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 2 лютого 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ДП «Добробут» ВАТ «Стрийський завод ковальсько-пресового обладнання» заборгованість по квартплаті в сумі 277 грн. 42 коп. та 243 грн. 60 коп. судового збору.

Рішення оскаржила відповідач. Вважає його незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Свої вимоги мотивує тим, що судом першої інстанції зроблено висновки з врахуванням неіснуючого ордера №7 від 09.06.1998 року на приміщення, який ніколи не видавався.

Нарахування плати за надані житлово-комунальні послуги повинні здійснюватись у відповідності до положень ст.ст. 130, 131 ЖК України та п. 38 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 року №208. Правовідносини, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами регулюються Законом України від 24.06.2004 року «Про житлово-комунальні послуги». При зверненні до суду з позовом ДП «Добробут» не обґрунтувало свої вимоги про стягнення квартирної плати та стягнення якої заявлено позов та не надало доказів, які б вказували на наявність відповідного договору про надання житлово-комунальних послуг, правильність і безспірність розрахунків, а також застосування тарифів на відповідні послуги, затверджених виконавчим органом Стрийської міської ради з врахуванням правового статусу будинку, як гуртожитку для одиноких громадян.

Крім того, суд першої інстанції не з'ясував обґрунтування підняття розміру квартирної плати, згідно з протоколом засідання правління ВАТ «Стрийський завод КПО», зокрема не з'ясовано, з чого складається розмір квартирної плати за 1 м.кв. і чому така поширюється на гуртожиток, в якому проживає відповідач.

Вважає, що суд вийшов за межі позовних вимог, зокрема позивач зазначив, що відповідач не сплачує плати за проживання в гуртожитку, проте суд стягнув з плату за утримання гуртожитку. Суд не перевірив належність та допустимість доказів, зокрема повноваження правління ПАТ «Стрийський завод КПО на затвердження тарифів та утримання гуртожитку; наявність у користуванні земельної ділянки та сплати плати за користування ділянкою, частина сплати якої покладено на відповідача.

Зазначає, що на даний час правовстановлюючі документи, на підставі яких ВАТ «Стрийський завод КПО» отримало у власність гуртожиток є скасовані. А тому даний гуртожиток перебуває у державній власності, що свідчить лист №13/3-3/1999 від 06.11.2014 року Міністерства промполітики України і позивач взагалі не вправі стягувати з мешканців гуртожитку будь-які платежі. Крім того, представник апелянта пояснила, що позивачем фактично будь-яких послуг по утриманню та обслуговуванню гуртожитку не надається, всі роботи проводяться силами його мешканців.

При розгляді справи за апеляційною скаргою представник апелянта доводи такої підтримала.

Представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечив. Вважає, що суд правильно встановив характер спірних правовідносин та дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення з відповідача суми заборгованості за спірний період, як оплати за надання послуг по обслуговуванню та утриманню будинку. Пояснив, що будинок, в якому проживає відповідач на даний час має невизначений статус. Оплата за проживання нараховується як оплата за гуртожиток для проживання сімей, оскільки незважаючи на те, що гуртожиток документально значиться для проживання одиноких громадян, такий за погодженням з керівництвом ВАТ « Стрийського заводу ковальсько-пресового обладнання» використовувався для проживання сімей працівників цього підприємства, з метою економії часу на приїзд на роботу, оскільки більшість працівників доїздили із сільської місцевості. Щодо тарифів, то балансоутримувач гуртожитку, а саме зазначене підприємство, вправі такі встановлювати, що і було зроблено на засіданні правління 23.06.2010 року. Оскільки у будинку фактично проживають сім»ї працівників, то оплата нараховується по тарифам, що застосовуються для нарахування за обслуговування будинків та прибудинкових територій у даній місцевості.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Відповідно до вимог ст.ст.11,59,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов»язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На думку колегії суддів рішення таким вимогам не відповідає.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Матеріалами справи встановлено, що заявляючи вимоги до відповідача, позивач послався на довідку про реєстрацію відповідача ОСОБА_4 в кв. АДРЕСА_1, який є відомчим гуртожитком та на балансі ВАТ "Стрийський завод ковальсько-пресового обладнання". А тому просив за вказаний у позові період стягнути суму заборгованості, яку назвав як квартирну плату.

Ст. 127 Житлового Кодексу передбачає, що для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки.

Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Матеріалами справи, зокрема листом № 3.14/64 від 08.04.2014 року заступника міського голови Стрийської міської ради на звернення директора ДП «Добробут» ВАТ КПО - позивача у справі повідомлено, що будівля гуртожитку, за адресою АДРЕСА_1 на балансі ВАТ Стрийського заводу КПО та на обслуговуванні, утриманні ДП «Добробут», гуртожиток ліжкового типу. Отже саме такого типу гуртожиток за вказаною адресою значиться зареєстрованим у виконавчому комітеті міської ради. / а.с. 13/.

Встановлено, що гуртожиток ліжкового типу не передано в комунальну власність, є власністю ВАТ "Стрийський завод КПО", однак обслуговується ДП "Добробут".

За даними Статуту ДП «Добробут» , затвердженого 12 лютого 1998 року загальними зборами акціонерів ВАТ «Стрийський завод ковальсько-пресового обладнання» / засновника/ - таке є структурним підрозділом ВАТ з правом юридичної особи.

За змістом п.3.1 Статуту підприємство створене з метою в тому числі покращення рівня обслуговування мешканців гуртожитку; забезпечення працівників АТ та інших громадян послугами громадського харчування на більш високому рівні; забезпечення працівників АТ та інших громадян послугами у сфері оздоровлення та відпочинку.

Управління «Підприємством» здійснює директор, який призначається і звільняється правлінням «засновника». Правління «Засновника» укладає контракт з директором, який підписує голова правління. Доказів укладення такого контракту з керівником підприємства, позивачем суду не надано. Наказ № 14 від 1 березня 2012 року за підписом голови правління ПАТ «Стрийський завод ковальсько-пресового обладнання», виданий на підставі заяви Насібова А.К. є формою трудового договору, котра не відповідає Статуту підприємства. / а.с. 8, 20/.

На зазначені обставини суд першої інстанції уваги не звернув та не надав правової оцінки.

Крім того, при розгляді справи в суді апеляційної інстанції представник позивача ствердив, що сума позову включає в себе заборгованість, котра виникла у відповідача на думку позивача за період з 1 лютого 2013 року по 01.07.2014 року і становить суму 277 гр. 42 коп.

В процесі розгляду справи судом апеляційної інстанції встановлено, що попередньо два судові накази, а саме від 14.04.2014 року на суму боргу 229 гр. 57 коп. та від 10.06.2014 року на суму 245 гр. 52 коп. на суму боргу 245 гр. 52 коп. - скасовані. Зокрема останній, ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 22 липня 2014 року, копія якої надана представником апелянта суду апеляційної інстанції.

Звертаючись до суду з вимогами про стягнення заборгованості по квартирній платі, позивач зазначив у мотивах позову, про те, що оплата вимагається за надані послуги для утримання гуртожитку та прибудинкової території: обслуговування мережі електричної, мережі холодної води, теплокомунікаційної мережі, прибирання сходових кліток, прибирання прибудинкової території, оплата витрат на освітлення сходових кліток та коридору, оплата орендної плати за землю, на якій розташований гуртожиток.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов в повному обсязі не перевірив обґрунтованості вимоги позивача про стягнення платежів, що включені в квартирну плату, про стягнення якої просив позивач, в частині платежів, що складають орендну плату за землю, на якій розташований гуртожиток.

За змістом наявної у справі копії акту приймання-передачі земельної ділянки по АДРЕСА_1 від 03 грудня 2010 року - орендодавець Стрийська міська рада передала в оренду ДП "Добробут" ВАТ "Стрийський завод КПО" земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,2502 га. для обслуговування будівлі гуртожитку (а.с. 14). Однак позивачем не надано суду доказів обґрунтованості такої вимоги до відповідача, як до мешканця гуртожитку, а також відсутнє посилання на норму закону, за яким врегульоване питання понесення витрат мешканців гуртожитку по компенсації орендної плати орендарю земельної ділянки.

Відповідно до п.7 Правил користування приміщеннями житлових будинків та гуртожитками, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, в редакції постанови КМУ № 5 від 14.01.2009р., наймач житлового приміщення у гуртожитку зобов'язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у встановлені законом або договором строки.

Рішенням правління ПАТ "Стрийський завод ковальсько-пресового обладнання" від 23 червня 2010 року встановлено, що плата за проживання в гуртожитку збільшена з 01.07.2010р. до 1 грн. 10 коп. за 1 кв.м. (а.с. 7) при фактичних витратах на утримання гуртожитку та прибудинкової території в розмірі 2,21 грн. за 1 кв.м (а.с. 11), тобто розмір встановленої плати вдвічі менше фактичних витрат. Складовими тарифу є оплата за технічне обслуговування внутрібудинкових мереж (електричної, холодної води, тепло комунікаційної) прибирання коридору, сходових кліток та прибудинкової території, вартість робіт з профілактичного непередбаченого оглядів та поточного ремонту, вартість дератизації будинку, витрати на освітлення місць загального користування, вартість утримання електрика, сантехніка, адмінперсоналу (а.с. 11).

Судом першої інстанції при вирішенні спору взято до уваги вимог ст.67,68,162 ЖК України, за якими власники житлових приміщень зобов»язані щомісячно вносити плату за обслуговування і ремонт будинку, плату за житло або оренду квартири, комунальні та інші послуги . Однак не наведено мотивів застосування цих норм до спірних правовідносин.

Суд також послався на п.п. 38 та 39 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 року.

Однак не в достатній мірі врахував, що згідно з п. 38 Положення - громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вносять плату за користування жилою площею і за комунальні послуги по ставках квартирної плати (тарифах), установлених для будинків державного та громадського житлового фонду. /ч.2 п.38 Положення/

Колегією суддів встановлено, що у період виникнення заборгованості відповідачки з 01 січня 2014 року по 31 травня 2014 року діяв тариф на послуги з утримання будинків та прибудинкових територій встановлений рішенням виконавчого комітету Стрийської міської ради № 155 від 28 квітня 2011 року в розмірі 1,247 грн. за 1 кв.м. Таким чином встановлений підприємством тариф за обслуговування житла та прибудинкової території у відомчому гуртожитку по АДРЕСА_1 в розмірі 1,10 грн. за 1 кв.м. менше тарифу встановленого органами місцевої влади, однак поза увагою суду першої інстанції залишилась та обставина, що приміщення, яке займає відповідач розташоване у гуртожитку ліжкового типу, що підтверджено вказаним вище листом органу місцевого самоврядування. Однак за змістом ч.1 цього ж 38 пункту Примірного положення про гуртожитки - плата за користування жилою площею в приміщеннях, що знаходяться в спільному користуванні кількох осіб, які не перебувають у сімейних стосунках, провадиться за встановленими ставками. Витрати на комунальні послуги входять до ставки плати за користування жилою площею і окремо плата за них не стягується.

Обґрунтованість застосування підприємством оплата з 01.07.2010р. з врахуванням тарифів органів місцевої влади позивачем не доведена.

Неузгодженість із документально визначеним правовим статусом приміщення та фактичним його використанням для проживання сімей, на думку колегії суддів не дає підстав позивачу вимагати оплати по тарифам, встановленим для приміщень гуртожитку, що перебувають у відособленому користуванні громадян.

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції представник позивача ствердив, що на даний час вирішується питання щодо надання дозволу компетентним органом для використання частини приміщень гуртожитку для проживання сімей, що додатково підтверджує правильність висновків судової колегії про проживання відповідача у гуртожитку ліжкового типу для одиноких громадян. Позивачем не надано належних доказів проживання відповідача у відособленому приміщенні, в тому числі такому, на яке може бути укладено договір найму.

На даний час статус приміщення є визначеним як гуртожиток ліжкового типу. За таких обставин оплата повинна проводитись із врахуванням вимог ч.1 п.38 розділу УІ примірного положення про гуртожитки.

Посилання позивача на довідку про склад сім»ї відповідача, видану самим позивачем у справі, за змістом якої відповідач проживає у приміщенні житловою площею 10, 9 м кв із ще двома членами сім»ї і в якій значиться квартиронаймачем приміщення - не підтверджує обґрунтованість вимог позивача.

За змістом ст. 61 ЖК -користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

За змістом ч.2 ст. 63 ЖК - не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розмірами менше від встановленого для надання одній особі/частина перша статті 48/, частина кімнати або кімната, зв»язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення /кухня,коридор,комора тощо /.

За даними вказаної довідки підприємства, така не містить даних про її складання.

Щодо змісту такої довідки, то відповідач зареєстрована як квартиронаймач вказаного у довідці приміщення площею 10,9 м кв, як відокремленого з 02.11.1986 року. Наявні дані про видачу ордера № 7 від 09.06.98 р., тобто на час, коли у приміщенні уже значилась з 15.10.90 року зареєстрованою дочка відповідача - ОСОБА_6 За таких обставин вважати відповідача наймачем вказаного приміщення з врахуванням вимог ст. 61 та 63 Житлового Кодексу - немає правових підстав, а отже і застосовувати тарифи по оплаті з житлово-комунальні послуги, в тому числі за обслуговування будинку та прибудинкової території, які встановлені засновником підприємства.

Вказана довідка додатково підтверджує проживання відповідача у гуртожитку для одиноких громадян, як зазначено у листі виконавчого комітету - гуртожитку ліжкового типу, оплата за проживання якому повинна проводитись з врахуванням вимог зазначеного вище Положення.

У відповідності до вимог ч.1 ст.60 ЦПК України - кожна сторона зобов»язана довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що позивачем не доведено позовної вимоги заявленої до відповідача. Не надано належних та достатніх доказів щодо зайняття відповідачем у приміщенні гуртожитку, що перебуває у її відособленому користуванні, укладення на такий договору найму з відповідачем, а також доказів надання позивачем послуг відповідачу, оплату за користування якими повинна вносити на користь ДП «Добробут» ВАТ КПО.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що мотиви апеляційної скарги є обґрунтованими і заслуговують до уваги, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову у позові.

Керуючись ст. 303 , 304 , п.2 ч.1 ст.307, п.1 ч.1 ст. 309, ч.2 ст.314, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 2 лютого 2015 року скасувати. Ухвалити у справі нове рішення, яким в позові ДП «Добробут» ВАТ Стрийський завод ковальсько-пресового обладнання» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з ДП «Добробут» ВАТ КПО на користь ОСОБА_4 121 гривну 80 коп. судового збору за подачу апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскарженим в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуючий

Судді