Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2015 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Гапоненко А. П. ,

при секретарі - Кричевська Н. В.,

за участю представника відповідача, розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду м. Біла Церква, справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про визнання кредитно-заставного договору недійсним , -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом 06.08.2014 року в якому зазначила, що вона у лютому місяці 2008 року звернулася до TOB «Автодрайв» із питанням придбання автомобіля. TOB «Автодрайв» надало інформацію про автомобілі які вони можуть продати та про ціну на них. Позивачу не вистачало для придбання автомобіля, який вона забажала придбати, приблизно 10000 грн. Представник TOB «Автодрайв» пояснив що вона може оформити у них в автосалоні кредит на необхідну їй суму для купівлі автомобіля який може надати компанія «Автокредит Плюс». Зібравши всі необхідні документи позивач оформила у TOB «Автокредит Плюс» кредитний договір, і доклавши отримані від кредитного договору кошти до власних придбала автомобіль у TOB «Автодрайв» про що TOB «Автодрайв» надало позивачу документи про придбання автомобіля. 20.02.2008 року між позивачем ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитно-заставний договір № DN81AR17460381. Позивач вважає, що даний Кредитний договір було укладено з істотними порушеннями законодавства, а тому просить його визнати недійсним.

У судовому засіданні позивач повністю підтримала свої позовні вимоги, просить позов задовольнити, пославшись на обставини та підстави, викладенні у позовній заяві.

Представник відповідача позов не визнав, вважає кредитно-заставний договір таким, що відповідає вимогам законодавства, просить суд у задоволені позову відмовити та застосувати до даних правовідносин строки позовної давності.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи та надані суду письмові докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги до задоволення не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що підтверджується матеріалами справи і не заперечується сторонами у справі, 20.02.2008 року між позивачем ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитно-заставний договір № DN81AR17460381, згідно якого позивач отримала від банку кошти у кредит на споживчі цілі у розмірі 10934 грн. з терміном повернення до 18.02.2011 року, а предметом застави за вказаним договором став автомобіль ВАЗ 21144, що належить позивачу як позичальнику на праві власності, який вона придбала в тому числі і за кредитні кошти банку.

При укладені зазначеного кредитно-заставного договору позивач була ознайомлена з його умовами, які її влаштовували на час укладення договору і який вона особисто підписала ( а.с. 5-13). Крім підпису позивача, як позичальника, договір підписаний і скріплений печаткою представником ТОВ «Автокредит Плюс», який був уповноважений відповідачем на укладення таких договорів.

За загальними правилами ст. 201 ЦК України однією із загальних вимог додержання яких є необхідним для чинності правочину є відповідність правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до роз'яснень п. 8 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 9 листопада 2009 року та згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Згідно ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За правилом, передбаченим ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

В даному випадку укладений кредитно-заставний договір відповідає загальним вимогам діючого законодавства.

При вирішені справи по суті позовних вимог судом не встановлено будь-яких порушень відповідачем Закону України «Про захист прав споживачів» зокрема ст. 18, якою визначені умови визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача

Позивач, як позичальник по даному кредитно-заставному договору, порушила умови договору, перестала його виконувати починаючи з 19.01.2010 року, у зв'язку з чим виникла заборгованість, яка була стягнута з неї на користь банку у судовому порядку. Дана обставина повністю підтверджена судовим рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 10.10.2013 року, яке було змінено в частині визначення розміру боргу та судового збору рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 05.12.2013 року ( а.с. 73-76).

Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У відповідності до ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом були надані рівні права сторонам процесу щодо подання доказів, їх дослідження і доведення перед судом їх переконливості.

При вирішені справи позивач не довела і судом не встановлено будь-яких порушень чинного законодавства при укладені вищезазначеного кредитно-заставного договору на які посилається позивач, що повністю спростовується письмовими матеріалами справи.

Враховуючи наведене позовні вимоги позивача є не законними та необґрунтованими, не підтверджені доказами, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Крім цього, при вирішені спору суд враховує, що позивач пропустила строки звернення до суду за захистом своїх прав.

Згідно зі ст. 257 ЦК України встановлена загальна позовна давність тривалістю у три роки.

З матеріалів справи вбачається, що кредитно-заставний договір укладений 20.02.2008 року, позивачем подано позов до суду 06.08.2014 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Представник відповідача надав суду письмову заяву про застосування строків позовної давності у даних правовідносинах, яку підтримав в судовому засіданні. Позивачем не подано до суду заяви про поновлення строку позовної давності .

Відповідно до вимог ст. 267 ЦК України - позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 січня 2013 року № 10-70/0/4-13 згідно з частиною третьою і четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Враховуючи наведене суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

На підставі вище викладеного та керуючись ст.ст.16, 201,215,257,267, ЦК України, ст.ст. 3,4,10,11,60-61, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд ,-

В И Р І Ш И В :

В задоволені позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про визнання кредитно-заставного договору недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Повний текст рішення иготолений 14 квітня 2015 року.

Суддя А. П. Гапоненко