Номер провадження: 22-ц/785/2537/15
Головуючий у першій інстанції Драніков С. М.
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.04.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Добряк Н.І.,

за участю: позивача ОСОБА_3, відповідачки ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 23 грудня 2014 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и л а:

14 березня 2012 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що він перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_3 з 11 лютого 2011 року по 02 грудня 2011 року та мешкав разом з нею у будинку АДРЕСА_2 Біляївського району Одеської області, який належить їй на праві власності. З метою покращення житлових умов ними була зведена господарча будівля, яка складається з двох приміщень, вартістю 72000 грн., зроблено покриття житлової будівлі пластиковою черепицею, вартістю 40000 грн., придбані та встановлені 2 вхідні двері, вартістю 3500 грн., два вікна на будівлю - 2000 грн., вікно на веранду - 900 грн., пісок, цемент, гравій - 3000 грн., холодильник - 10000 грн., кухонні меблі - 1400 грн., а всього на загальну суму 136000 грн. Доля кожного складає 68100 грн., добровільно поділити майно відповідачка не бажає, тому він вимушений звернутись з позовом до суду. В подальшому позивач стверджував, що відповідачка завдала йому майнову шкоду, яка полягає в витратах на лікування хвороб, які загострились під час розгляду справи, та моральну шкоду, яка полягає у поширенні неправдивих відомостях, які порочать його честь та гідність.

Посилаючись на ці обставини та на ст.ст. 60, 62, 63 69 СК України, позивач ОСОБА_3 просив суд позов задовольнити, передати йому холодильник вартістю 10000 грн., кухонні меблі - 3500 грн. та стягнути з відповідачки на його користь грошову

компенсацію в сумі 54600 грн., та стягнути з відповідачки на його користь шкоду в розмірі 10000 грн. (а.с. 4-5, 248-249).

Відповідачка ОСОБА_4 проти позову заперечувала і в своїх поясненнях зазначала, що шлюбні відносини з ОСОБА_3 були припинені у травні 2011 року, з червня 2011 року припинили спільне проживання в належному їй будинку АДРЕСА_2 Одеської області та ведення спільного господарства. Під час шлюбу вони ніяких покращень будинку не провели (а.с. 70, 131-132).

02 вересня 2013 року відповідачка ОСОБА_4 звернулась до суду із вказаним зустрічним позовом, який згодом уточнила, збільшивши вимоги, обґрунтовуючи вимоги тим, що під час шлюбу вони мали певні заощадження, які вирішили покласти на депозитні рахунки з метою безпеки збереження грошових коштів та отримання дивідендів. Так, 23 березня 2011 року відповідач ОСОБА_3 згідно із договором банківського вкладу №1-6/864 на своє ім'я відкрив рахунок в філії "Одеське РУ" АТ Банку "Фінанси та Кредит" та вніс вклад в розмірі 10000 грн., 07 квітня 2011 року поповнив вклад сумою в 20000 грн., 23 вересня 2011 року вклад в сумі 30000 грн., з яких 20000 грн. передала вона, йому повернуто, станом на 31 серпня 2013 року відсотки по вкладу складають 12082 грн.

23 березня 2011 року відповідач відкрив на своє ім'я рахунок за депозитним вкладом в сумі 6183,35 дол. США, з яких 6000 дол. США передала йому вона, станом на 31 серпня 2013 року відсотки по вкладу складають 63693 грн.

18 квітня 2011 року відповідач ОСОБА_3 згідно договору банківського вкладу 1-9/884 на свої ім'я відкрив рахунок та вніс вклад в розмірі 40000 дол. США, що за курсом НБУ було еквівалентно 318688 грн., станом на 31 серпня 2013 року відсотки по вкладу складають 63692 грн.

24 червня 2011 року відповідачем було здійснено банківську операцію про дострокове повернення коштів в розмірі 30000 дол. США відповідно договору банківського вкладу 1-9/909 від 19 травня 2011 року та одночасно відкрито новий рахунок відповідно договору банківського вкладу та вніс вклад на депозитний рахунок в розмірі 25000 дол. США, що за курсом НБУ було еквівалентно 199325 грн.

Таким чином, вона передала відповідачу 23 березня 2011 року 6000 дол. США та 07 квітня 2011 року 20000 грн. Ці кошти заощаджені нею з соціальної допомоги дітям-сиротам, які вона отримала на онука за 2010-211 роки, в сумі близько 2000 грн. щомісяця та її пенсії, а також шляхом продажу овочів, квітів та складанням астрологічних прогнозів.

Вказаними коштами, які є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, відповідач розпорядився без її відома та участі, позбавивши права користуватися та розпоряджатися коштами, що були набуті під час шлюбу.

В подальшому вона вважала, що станом на 22 грудня 2014 року сума вкладу від 23 березня 2011 року з урахуванням процентів за користування грошовими коштами в розмірі 14,85% становить 52366 грн., сума вкладів від 23 березня 2011 року - 6183,35 дол. США та від 18 квітня 2011 року - 40000 дол. США, з урахуванням процентів за користування грошовими коштами відповідно в розмірі 8,4% і 7,9% становить 51570 дол. США. Належна їй частка становить 26183 грн. та 29893 дол. США, що в гривневому еквіваленті складає 473804 грн.

Посилаючись на ці обставини, та ст. ст. 60, 61, 65, 70, 71 СК України позивачка ОСОБА_4 просила суд визнати за неї права власності на грошові кошти в розмірі 473084 грн. (а.с. 56-57, 201-210, 236-240).

Рішенням суду першої інстанції у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено (а.с. 112-114).

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у зустрічному позову скасувати й ухвалити цій частині нове рішення про задоволення зустрічного позову, мотивуючи тим, що судом порушені норми матеріального та процесуального права (а.с. 255-261).

В запереченні на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_3 просить скаргу відхилити у зв'язку з безпідставністю її доводів (а.с. 280).

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_4, пояснення на апеляцію позивача ОСОБА_3, відповідачки ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідачки задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

Таким чином, в апеляційному порядку переглядається рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову.

Нормами Сімейного кодексу України, що набрав чинності з 1 січня 2004 року, передбачено, що майно, яке набуто подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63). У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення (чч. 1, 2 ст. 70).

Пленум Верховного Суду України в пунктах 23 і 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз'яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них; продуктивна і робоча худоба; засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

За правилами частини 1 статті 57 СК України особистою власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 лютого 2011 року (а.с. 92), заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 22 листопад 2011 року, яке набрало законної сили 02 грудня 2011 року, шлюб між ними розірваний (а.с. 7).

В подальшому вказане заочне рішення суду скасоване за заявою ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення. При новому розгляду рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 03 березня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26 червня 2013 року, первісний позов ОСОБА_3 про розірвання шлюбу задоволено, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 про визнання шлюбу недійсним відмовлено (а.с. 128, 129).

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

За таких обставин, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачкою ОСОБА_4 не доведено належними та допустимими доказами те, що договори банківського вкладу від 23 березня 2011 року №1-6/864 на загальну суму 30000 грн., від 23 березня 2011 року на суму 6183,30 дол. США та від 18 квітня 2011 року № 1-9/884 на суму 40000 дол. США, відкрити у відділенні №21 Філії "Одеське РУ" АТ "Банк "Фінанси та Кредит", є об'єктами спільної сумісної власності подружжя, та те, що їй особисто належала 20000 грн. та 6000 дол. США, які вона передала відповідачу для відкриття депозитних вкладів, тому її права не порушені й у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України її права не підлягають судовому захисту.

Посилання позивачки ОСОБА_4 в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у зустрічному позові є незаконним, оскільки судом не враховано, що вона проживала з ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2009 року, й майно придбане до шлюбу у відповідності до ч. 1 ст. 74 СК України вважається спільної сумісної власності сторін у справі, не приймаються до уваги за таких підстав.

Дійсно згідно ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

У п. 20 постанови №11 Пленуму "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року Верховний Суд України роз'яснив, що при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 06 березня 2013 року по цивільній справі №1506/2547/2012 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання шлюбу недійним встановлено, що сторони познайомилися у 2009 році, ОСОБА_4 допомагала ОСОБА_3 у вирішенні різних питань (а.с. 129).

Таким чином, в матеріалах справи відсутні які-небудь переконливі докази у підтвердженні того, що між сторонами у справі склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Позивачка ОСОБА_4 не зверталась до суду з вимогами про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу з 2009 року, тому немає законних підстав для визнання майна, набутого під час фактичних шлюбних відносин, об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Твердження позивачки ОСОБА_4 в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки судом не враховано, що договори банківського вкладу від 23 березня 2011 року №1-6/864 на загальну суму 30000 грн., від 23 березня 2011 року на суму 6183,30 дол. США та від 18 квітня 2011 року № 1-9/884 на суму 40000 дол. США, відкрити у відділенні №21 Філії "Одеське РУ" АТ "Банк "Фінанси та Кредит", під час шлюбу і, тому у відповідності до ч.1 ст. 60 СК України є об'єктами спільної сумісної власності подружжя, та те, що вона передала відповідачу для відкриття депозитних вкладів належні їй особисто 20000 грн., 6000 дол. США та 20000 дол. США, не приймаються до уваги за таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюються на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтями 58, 59 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачка ОСОБА_4 була зобов'язана довести в судовому засіданні належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилалась як на підставу зустрічного позову, а саме, то, що спірні вклади є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, та те, що вона передала відповідачу грошові кошти, які належать їй на праві особистої приватної власності, але в судовому засіданні не надано належних та допустимих доказів у підтвердження вказаних обставин, тому ці обставини є не доведеними.

Встановлено, що проживання сторін у справі однією сім'єю до реєстрації шлюбу з 2009 року та набуття майна за цей час не доведено належним чином.

Шлюб між сторонами у справі зареєстрований 11 лютого 2011 року, а шлюбні відносини з відповідачем ОСОБА_3, як стверджує позивачка ОСОБА_4, були припинені у травні 2011 року, а з червня 2011 року вони припинили спільне проживання в належному їй будинку АДРЕСА_2 Одеської області та ведення спільного господарства (а.с. 70), тобто сторони фактично спільно проживали та вели спільне господарство приблизно чотири місяця.

Колегія суддів звертає увагу на те, що протиріччя у поясненнях позивачки ОСОБА_4 під час розгляду справи, щодо передачі відповідачу грошових коштів, належних їх особисто. Так, у зустрічному позові вона стверджувала, що надала 23 березня 2011 року 6000 дол. США та 07 квітня 2011 року 20000 грн. (а.с. 56-57), в подальшому в письмових поясненнях від 01 липня 2014 року та остаточних змінах позову стверджувала, що взагалі передала відповідачу 26000 дол. США та 30000 грн. (а.с. 201-210), а в апеляційній скарзі зазначила, що при відкритті банківського рахунку від 18 квітня 2011 року №1-9/884 на суму 40000 дол. США надала відповідачу ще 20000 дол. США (а.с. 258).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що пояснення позивачки ОСОБА_4 про те, що ці кошти заощаджені нею з соціальної допомоги дітям-сиротам, які вона отримала на онука за 2010-2011 роки, в сумі близько 2000 грн. щомісяця та її пенсії, а також шляхом продажу овочів, квітів та складанням астрологічних прогнозів, не можуть бути достовірними, достатніми й переконливими доказами для підтвердження вказаних обставин.

Навпаки, відповідачем ОСОБА_3 надана довідка відділення №21 Філії "Одеське РУ" АТ "Банк "Фінанси та Кредит" від 25 вересня 2013 року, з якої вбачається рух депозитних вкладів, відкритих відповідачем, а саме,

1.1) вклад на суму 22015,00 гривень на строк 6 місяців, згідно договору №1-5/542 від 18.03.2010 р. (закритий 23.09.2010 р.);

1.2) вклад на суму 22232,82 гривень на строк 6 місяців, згідно договору №1-6/723 від 23.09.2010 р. (закритий 23.03.2011 р.);

1.3) вклад на суму 10000,00 гривень) на строк 6 місяців, згідно договору №1-6/864 від 23.03.201 1 р. (закритий 23.09.2011 р.);

1.4) вклад на суму 17111,55 гривень на строк 9 місяців, згідно договору №023586/009-11 від 23.09.2011 р. (закритий 26.06.2012 р.);

1.5) Вклад на суму 10000,00 гривень на строк 6 місяців, згідно договору №5318/6-12 від 26.06.2012 р. (закритий 26.12.2012 р.)

1.6) Вклад на суму 10000,00 гривень на строк 6 місяців, згідно договору №13442/6-12 від 28.12.2012 р. (закритий 01.07.2013 р.);

1.7) Вклад на суму 10159,04 гривень на строк 6 місяців, згідно договору №5891/6-13 від 01.07.2013 р. (діючий до 01.01.2014 р.).

2.2.1) вклад на суму 5296,00 дол. США на строк 6 місяців, згідно договору №1-543 від 18.03.2010 р. (закритий 23.09.2010 р.);

2.2) вклад на суму 5327,56 дол. США на строк 6 місяців, згідно договору №1-6/724 від 23.09.2010 р. (закритий 23.03.2011 р.);

2.3) вклад на суму 6183,35 дол. США на строк 6 місяців, згідно договору №1-6/863 від 23.03.2011 р. (закритий 23.09.2011 р.);

2.4) вклад на суму 5447,38 дол. США на строк 9 місяців, згідно договору №023585/009-11 від 23.09.2011 р. (закритий 26.06.2012 р.);

2.5) вклад на суму 5835.69 дол. США на строк 6 місяців, згідно договору №5321/6-12 від 26.06.2012 р. (закритий 26.12.2012 р.);

2.6) вклад на суму 6011,00 дол. США на строк 6 місяців, згідно договору №13452/6-12 від 28.12.2012 р. (закритий 01.07.2012 р.);

2.7) вклад на суму 6011,00 дол. США на строк 6 місяців, згідно договору №5892/6-13 від 01.07.2013 р. (діючий до 01.01.2014 р.).

3. 3.1) вклад на суму 40000,00 дол. США, згідно договору №1-9/884 від 18.04.2011 р. (дострокове розірвання 19.05.2011 р.);

3.2) вклад на суму 30000,00 дол. США, згідно договору №1- 9/909 від 19.05.2011 р. (дострокове розірвання 24.06.2011 р.);

3.3) вклад на суму 25000,00 дол. США, згідно договору №002684/009-11 від 24.06.11 р. (закритий 26.03.2012 р.);

3.4) вклад на суму 22000,00 дол. США, згідно договору №2656/6-12 від 26.03.2012 р. (закритий 27.09.2012 р)

3.5) вклад на суму 22866,70 дол. США, згідно договору №8906/6-12 від 27.09.2012 р. (закритий 28.03.2013 р.);

3.6) вклад на суму 23000,00 дол. США, згідно договору №3291/3-13 від 28.03.2013 р. (закритий 01.07.2013 р.);

3.7) вклад на суму 23000,00 дол. США, згідно договору №5893/3-13 від 01.07.2013 р. (діючий до 01.10.2013 р.) - а.с. 95.

Відповідачем ОСОБА_3 надана суду також копія договору купівлі-продажу, з якого вбачається, що 16 квітня 2011 року він продав належну йому однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 94), а вклад на суму 40000 дол. США був відкритий 18 квітня 2011 року після продажу належного йому на праві особистої приватної власності майна.

Колегія суддів вважає, що вищеприведені докази, надані відповідачем ОСОБА_3, повністю спростовують доводи позивачки ОСОБА_4 про те, що спірні вклади є об'єктом спільної сумісної власності подружжя та те, що вона передала відповідачу грошові кошти, які належать їй особисто.

Дійсно, за змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, але належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і фактом, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Аналізуючи зазначені норми права, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, з'ясовуючи вказані обставини та надані сторонами у справі докази, колегія суддів й вважає, що в судому засіданні позивачкою ОСОБА_4 не доведено, що джерелом набуття спірних вкладів є спільні кошти або спільна праці подружжя, а саме по собі факт внесення цих вкладів на депозитний рахунок під час шлюбу не може служити підставою для визнання їх об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічний висновок висловлений Верховним Судом України в постанові від 25 грудня 2013 року у справі №6-135цс13, який у відповідності до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції всебічно та повно з'ясував обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та з правильно виходив з того, що є законні підстави для відмови у задоволенні зустрічного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Інших правових доводів апеляційні скарги не містять.

Таким чином, наведені в апеляційних скаргах доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення зустрічного позову немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, рішення Біляївського районного суду Одеської області від 23 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

В.Ф. Парапан

Р.Д. Громік