АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №22-ц/796/5815/2015 Головуючий у 1-й інстанції: Піхур О.В.
Доповідач: Українець Л.Д.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого - Українець Л.Д.

суддів - Крижанівської В.Г.,

- Шебуєвої В.А.,

за участю секретаря - Троц В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, подану представником ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 березня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Дочірнього підприємства «Бейкер Тіллі Такс Сервісес» про визнання звільнення незаконним, зміну формулювання причин звільнення і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2014 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання звільнення незаконним, зміну формулювання причин звільнення і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У мотивування вимог посилався на те, що він був працевлаштований у відповідача на посаді директора за трудовим контрактом від 15 січня 2014 року.

28 серпня 2014 року він отримав по електронній пошті від відповідача лист №343/14 від 28.08.2014 року про те, що учасниками ТОВ «БЕЙКЕР ТІЛЛІ Україна» було прийнято рішення припинити з ним з 01.09.2014 року трудовий контракт.

04.09.2014 року отримав по електронній пошті від відповідача лист №345/14 від 02.09.2014 року, яким повідомлений про те, що 02.09.2014 року він звільнений з роботи згідно п. 8 ст. 36 КЗпП України, з підстави, передбаченої трудовим контрактом.

У наказі про звільнення №22-к від 02.09.2014 року зазначено, що він звільнений згідно п. 6.5.1 трудового контакту від 15.01.2014 року за п. 8 ст. 36 КЗпП України, а саме, у зв'язку з систематичним невиконанням без поважних причин трудових обов'язків.

З такою підставою формулювання звільнення він не погоджується, оскільки за весь час працевлаштування на посаді директора до нього не висувалось жодних претензій, не було жодних нарікань на роботу, його жодного разу не було притягнуто до дисциплінарної відповідальності.

Також вказує, що п. 5 ст. 41 КЗпП України передбачена така підстава для звільнення як припинення повноважень посадових осіб, тому вважає, що повинно бути змінено формулювання причини звільнення з п. 8 ст. 36 КЗпП України на п. 5 ст. 41 КЗпП України.

Оскільки відповідачем неправильно сформульовано причину його звільнення в трудовій книжці, що перешкодило його подальшому працевлаштуванню, відповідач має сплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу.

З урахуванням наведеного просив суд:

- визнати його звільнення за п. 8 ст. 36 КЗпП України незаконним;

- змінити формулювання причини його звільнення на звільнення згідно п. 5 ст. 41 КЗпП України;

- стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

У заві про уточнення позовних вимог просив стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, що станом на 02.03.2015 року складає 105 846,88 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06 березня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.

Зазначає, що відповідно до пп. 6.5.1 трудового контракту від 15.01.2014 року позивач може бути звільнений з посади, трудовий контракт розірвано з ініціативи Загальних Зборів Учасників ТОВ «Бейкер Тіллі Україна» до закінчення його строку дії у випадку систематичного невиконання позивачем без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим контрактом.

У наказі про звільнення від 02.09.2014 року вказано, що позивач звільнений згідно п. 6.5.1 трудового контракту від 15.01.2015 року за п. 8 ст. 36 КЗпП України.

Однак звільнення відбулося з порушенням чинного законодавства, оскільки за весь час працевлаштування на посаді директора до нього не висувалось жодних претензій, не було жодних нарікань на роботу, його жодного разу не було притягнуто до дисциплінарної відповідальності, від нього жодного разу не зажадали будь-яких письмових пояснень з приводу порушень трудової дисципліни.

Про звільнення його було повідомлено через два дні після того як він фактично був звільнений та в порушення вимог, передбачених ст. ст. 147-1, 148, 149 КЗпП України, від нього не зажадали жодних пояснень, йому не була надана можливість ознайомитися з підставою для звільнення, надати свої пояснення стосовно поважності причин відсутності чи заперечення до звільнення.

Щодо відсутності його на робочому місці, на підставі складених актів зазначає, що з 25.08.2014 року по 27.08.2014 року, з 01.09.2014 року по 04.09.2014 року він був у відрядженні в Туреччині, а з 28.08.2014 року по 29.08.2014 року він був на зустрічі в Москві.

Вказує, що представником відповідача була надана засвідчена копія Інструкції про службові відрядження, затвердженої наказом в.о. директора ДП «Бейкер Тіллі Такс Сервісес» ОСОБА_7 №1-п/14-TS від 06.01.2014 року, якою регулюється порядок направлення та перебування в службових відрядженнях співробітників та визначено, що відрядження оформлюється відповідним наказом, однак йому про існування даної інструкції не було відомо та при працевлаштуванні він з нею не був ознайомлений.

Звертає увагу на те, що причиною складання ОСОБА_7 актів та доповідної записки з метою його звільнення є те, що він викрив ОСОБА_7 у підробці свого підпису на документах відповідача з метою проведення незаконних фінансових транзакцій.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що відповідно до трудового контракту від 15.01.2014 року ОСОБА_2 було прийнято на посаду директора Дочірнього підприємства "Бейкер Тіллі Такс Сервісес" (а.с. 4).

Строк дії контракту з 15 січня 2014 року до 15 листопада 2014 року (а.с. 7).

Як вбачається з протоколу №58 Загальних зборів учасників ТОВ «Бейкер Тіллі Україна» від 29.08.2014 року, прийнято рішення про звільнення з 02 вересня 2014 року директора Дочірнього підприємства "Бейкер ТілліТакс Сервісес" ОСОБА_2 у зв'язку із порушенням ним умов трудового контракту від 15 січня 2014 року (а.с.86-87).

Таке рішення прийнято на підставі доповідних записок та актів про відсутність на роботі позивача, а саме:

- доповідної записки від 29.08.2014 року, поданої головним бухгалтером за суміщенням ТОВ «Бейкер Тіллі Україна Бухгалтерські Послуги» ОСОБА_8, в якій зазначено, що станом на 29.08.2014 року нарахована заробітна плата за серпень 2014 року, але через відсутність розпорядження від ОСОБА_2 здійснити виплату заробітної плати працівникам та сплати всіх необхідних податків з виплати заробітної плати неможливо (а.с 84);

- доповідної записки від 29.08.2014 року, поданої головним бухгалтером за суміщенням ТОВ «Бейкер Тіллі Україна Бухгалтерські Послуги» ОСОБА_8, в якій зазначено, що станом на 29.08.2014 року перед Дочірнім підприємством "Бейкер Тіллі Такс Сервісес" виникла прострочена дебіторська заборгованість по договорах: №26/13-TS від 17.12.2013 року, №24/13-TS від 18.11.2013 року, через наявну заборгованість за вищезазначеними договорами виникли податкові зобов'язання перед бюджетом, нараховані податки були сплачені у відповідні періоди, тим самим, підприємство несе фінансові збитки. Виникла прострочена кредиторська заборгованість по договорах: №27/13-TS від 27.12.2013 року, №16/14-TSвід 16.04.2014 року, №21/14-TS від 29.04.2014 року (а.с. 85);

- доповідної записки головного експерта з податків і зборів ОСОБА_7 від 29.08.2014 року про відсутність на роботі ОСОБА_2, з якої вбачається, що позивач був відсутній на роботі з 22.08.2014 року по 29.04.2014 року (а.с. 90).

Також в матеріалах справи наявні Акти про відсутність ОСОБА_2 на роботі 26.08.2014 року, 27.08.2014 року, 28.08.2014 року, 29.08.2014 року, 01.09.2014 року, 02.09.2014 року, 03.09.2014 року, 04.09.2014 року (а.с. 91-98).

Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗПП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін.

У рішенні Конституційного Суду України від 09.07.1998 року №12-рп/98 щодо офіційного тлумачення ч. 3 ст. 21 КЗпП України акцентовано увагу на те, що незважаючи на ці (які містить ст.9 КЗпП України) та інші застереження, що містяться у Кодексі законів про працю України та інших актах трудового законодавства України і спрямовані на захист прав громадян під час укладання ними трудових договорів у формі контрактів, сторонами в контракті можуть передбачатися невигідні для працівника умови: зокрема, це як правило тимчасовий характер трудових відносин, підвищена відповідальність працівника, додаткові підстави розірвання договору тощо.

Таким чином, при укладенні контракту закон надає право сторонам установлювати підвищену відповідальність особи й додаткові підстави для розірвання трудового договору - контракту.

Підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом (п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України).

Згідно п. 6.5.1 трудового контракту керівник може бути звільнений з посади, а цей контракт розірвано з ініціативи Зборів Учасників ТОВ «Бейкер Тіллі Україна» до закінчення строку дії у випадку систематичного невиконання керівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього цим контрактом.

Трудовий контракт від 15.01.2014 року керівника визначає обов'язки керівника (п. 2.2 розділу 2 «Обов'язки керівника»), зокрема, посадовими обов'язками керівника є:

- забезпечення виконання товариством усіх зобов'язань перед державним та місцевим бюджетами, державними позабюджетними соціальними фондами, постачальниками, замовниками та кредиторами, а також виконання господарських і трудових договорі (контрактів) та бізнес-планів (пп. 2.2.3 п. 2.2);

- впровадження заходів із соціального розвитку колективу товариства; проведення робіт щодо зміцнення трудової і виробничої дисципліни, сприяння розвитку творчої ініціативи і трудової активності працівників (пп. 2.2.6 п. 2.2);

- забезпечення поєднання економічних і адміністративних методів керівництва, матеріальних і моральних стимулів підвищення ефективності роботи працівників, а також підсилення відповідальності кожного працівника за доручену йому справу та результати роботи всього колективу, забезпечення виплати заробітної плати в установлені строки (пп. 2.2.7 п. 2.2).

Наказом №22-к від 02.09.2014 року позивача звільнено із займаної посади, згідно п. 6.5.1 передбаченого трудовим контрактом від 15.01.2014 року за п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України та наказано виплатити йому компенсацію за 1 календарний день невикористаної щорічної відпустки, підстава звільнення - протокол загальних учасників ТОВ «Бейкер Тіллі Україна» №58 від 29.08.2014 року (а.с.14, 89).

04.09.2014 року копію наказу про звільнення №22-К від 02.09.2014 року ОСОБА_2 направлено електронною поштою з проханням з'явитися на підприємство, щоб забрати трудову книжку (а.с. 11).

З вказаним листом позивач ознайомився, що стверджується листом від 11.09.2014 року (а.с. 12).

27.10.2014 року позивач ознайомився з наказом та отримав трудову книжку, що стверджується підписом у Книзі обліку руху трудових книжок та актом №9 від 27.10.2014 року (а.с. 99, 100).

Як вбачається з матеріалів справи, позивача звільнено у зв'язку з систематичним невиконанням обов'язків, покладених на нього контрактом від 15.01.2014 року, а саме, пп. 2.2.3, 2.2.6, 2.2.7 п. 2.2 розділу 2 «Обов'язки керівника».

Посилання представника позивача на те, що за весь час працевлаштування на посаді директора до позивача не висувалось жодних претензій, не було жодних нарікань на роботу, його жодного разу не було притягнуто до дисциплінарної відповідальності, та в порушення вимог, передбачених ст. ст. 147-1, 148, 149 КЗпП України, від нього не зажадали жодних пояснень, йому не була надана можливість ознайомитися з підставою для звільнення, надати свої пояснення стосовно поважності причин відсутності чи заперечення до звільнення не можуть братися до уваги з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення:

1) догана;

2) звільнення.

Згідно ч. 1 ст. 147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

Стаття 148 КЗпП України визначає строк для застосування дисциплінарного стягнення.

До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення (ч. 1 ст. 149 КЗпП України).

Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 року справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Тобто Пленум Верховного Суду України визнає дисциплінарним стягненням звільнення з підстав, передбачених пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п.1 ст.41 КЗпП, а оскільки позивача звільнено з підстав, передбачених п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, тому його посилання є безпідставними.

У апеляційній скарзі представник позивача вказує, що позивач був відсутній на робочому місці в дати, які зазначені в доповідній записці та в актах, оскільки з 25.08.2014 року по 27.08.2014 року, з 01.09.2014 року по 04.09.2014 року він був у відрядженні в Туреччині, а з 28.08.2014 року по 29.08.2014 року він був на зустрічі у Москві.

Також посилається, що представником відповідача була надана засвідчена копія Інструкції про службові відрядження, затвердженої наказом в.о. директора ДП «Бейкер Тіллі Такс Сервісес» ОСОБА_6 №1-п/14-TS від 06.01.2014 року, якою регулюється порядок направлення та перебування у службових відрядженнях співробітників та визначено, що відрядження оформлюється відповідним наказом, однак йому про існування даної інструкції не було відомо та при працевлаштуванні віз з нею не був ознайомлений.

Однак такі посилання представника позивача не можуть братися до уваги з огляду на таке.

Наказом Міністерства фінансів України №59 від 13.03.1998 року затверджено Інструкцію про службові відрядження в межах України та за кордон.

Відповідно до п. 1 розділу ІII. «Порядок відрядження за кордон» Інструкції відрядження за кордон здійснюється відповідно до наказу (розпорядження) керівника підприємства після затвердження технічного завдання, в якому визначаються мета виїзду, завдання та очікувані результати відрядження, строк, умови перебування за кордоном (у разі поїздки за запрошенням подається його копія з перекладом), і кошторису витрат. Строк відрядження визначається керівником, але не може перевищувати 60 календарних днів, за винятком випадків, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 року №98.

Окрім того, наказом №1-п/14-TS від 06.01.2014 року в.о. директором ДП «БТ ТС» ОСОБА_7 затверджено та введено в дію з 06.01.2014 року на підприємстві Інструкцію про службові відрядження (а.с. 163).

Як вбачається з зазначеної вище Інструкції, відрядження в ДП «Бейкер Тіллі Такс Сервісес» здійснюється на підставі наказу (а.с. 164-171).

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд першої інстанції вірного дійшов висновку, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач дійсно перебував у відрядженні з 25.08.2014 року по 27.08.2014 року, з 01.09.2014 року по 04.09.2014 року в Туреччині, а з 28.08.2014 року по 29.08.2014 року - був на зустрічі у Москві, оскільки відрядження мали бути оформлені відповідними наказами, а не підтверджуватися поясненнями партнерів і таке інше.

Посилання представника позивача на те, що причиною складання ОСОБА_7 актів та доповідної записки з метою звільнення позивача є те, що він викрив ОСОБА_7 у підробці свого підпису на документах відповідача з метою проведення незаконних фінансових транзакцій, не можуть братися до уваги, оскільки відсутні докази на підтвердження, зокрема: встановлення такого факту підробки, вчинення підробки безпосередньо ОСОБА_7 та особистої зацікавленості ОСОБА_7 у звільненні позивача.

З наведеного вбачається, що суд дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2.

Суд повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Крім того, всі доводи апеляційної скарги були предметом дослідження суду першої інстанції.

Фактично в апеляційній скарзі представник позивача просить суд апеляційної інстанції переоцінити докази, що суперечить вимогам закону.

Отже, рішення суду відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану представником ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: