У Х В А Л А

20 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

суддів: Сімоненко В.М., Григор'євої Л.І., Гуменюка В.І.,
розглянувши заяву ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, подану представником - ОСОБА_8 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до товариства з обмеженою відповідальністю «Євтростиль», товариства з обмеженою відповідальністю «Комунальник», виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернулись до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Євтростиль» (далі - ТОВ «Євростиль»), товариства з обмеженою відповідальністю «Комунальник» (далі - ТОВ «Комунальник»), виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та зобов'язання вчинити певні дії.

Позов обґрунтовували тим, що вони багато років проживають в гуртожитку по АДРЕСА_1, який належав ВАТ «Веркон» на підставі акту передачі-прийому майна ВАТ «Веркон» від Фонду державного майна України від 5 березня 1996 року. Наказом Фонду державного майна України від 31 січня 1994 року затверджений «План приватизації Київського державного заводу верстатів-автоматів та Київського підприємства по виробництву товарів народного споживання», до якого було включено гуртожиток по АДРЕСА_1. Гуртожиток внесений до статутного фонду ВАТ «Веркон» в ході його приватизації. На підставі договорів купівлі-продажу нежилих приміщень від 28 березня 2007 року від 29 жовтня 2007 року ТОВ «Євтостиль» придбало нежилі приміщення першого та другого поверхів гуртожитку (що складає 40/100 частин гуртожитку). 31 серпня 2009 року ТОВ «Комунальник» виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) придбало частину цілісного майнового комплексу: приміщення третього, четвертого та п'ятого поверхів гуртожитку (що складає 60/100 частин гуртожитку). Позивачі вважають, що внаслідок укладення вищезазначених договорів порушуються їхні житлові права, в тому числі і право на приватизацію житла у гуртожитку.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 4 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2015 року у відкритті касаційного провадження у даній справі відмовлено.

У поданій до Верховного Суду України заяві про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2015 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 порушують питання про скасування ухвалених у справі судових рішень першої, апеляційної та касаційної інстанцій та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог із підстав, передбачених пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України, щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме: пункту 3 Прикінцевих положень Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».

Для прикладу наявності зазначеної підстави подання заяви про перегляд судового рішення ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 посилаються на постанови Вищого господарського суду України від 5 серпня 2010 року (№10/178), від 17 серпня 2010 року (№2/130) та від 17 серпня 2010 року (№10/68), постанову Верховного Суду України від 15 січня 2014 року.

ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вказують на те, що правові висновки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про застосування зазначених норм матеріального права не є однаковими з висновками, зробленими судом касаційної інстанції в наданих для прикладу судових рішеннях, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пунктів 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 суд першої інстанції, з висновками якого погодились суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив із того, що гуртожиток, в якому мешкали позивачі, був у приватній власності ПАТ «Веркон», а не в державній чи комунальній власності, тому позивачі не мали права на приватизацію його житлових приміщень. На час укладання оспорюваних договорів між ВАТ «Веркон» та ТОВ «ВК «Комунальник», а саме 9 жовтня 2007 року, дія пункту 3 Прикінцевих положень Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» на спірні правовідносини не розповсюджувалася, оскільки Закон набув чинності з 1 січня 2009 року.

У той самий час у постанові Вищого господарського суду України від 5 серпня 2010 року, на яку посилаються заявники як на приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, висновок суду про неможливість звернення стягнення на гуртожиток в ході виконавчого провадження, ґрунтуються на тому, що спірні гуртожитки підпадали під дію мораторію, встановленого пунктом 3 Прикінцевих положень Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».

Аналогічні висновки зроблені й у судових рішеннях касаційного суду від 17 серпня 2010 року (№10/68) та від 15 січня 2014 року.

Постанова Верховного Суду України від 15 січня 2014 року ухвалена у справі, предметом спору якої було визнання прилюдних торгів недійсними, визнання угод із продажу приміщень гуртожитку на прилюдних торгах нікчемними та визнання протоколів і актів проведення прилюдних торгів недійсними.

Отже, у справі, яка переглядається, та у справах, на рішення в яких посилається заявник в обґрунтування своєї заяви про перегляд судового рішення, наявні різні фактичні обставини, що не свідчить про неоднакове застосування судом касаційної інстанції пункту 3 Прикінцевих положень Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».

За таких обставин, які свідчать про те, що наведені заявником судові рішення не є прикладами неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також не свідчать про невідповідність рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, вважати заяву обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску справи за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до товариства з обмеженою відповідальністю «Євтростиль» та товариства з обмеженою відповідальністю «Комунальник», Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та зобов'язання вчинити певні дії до провадження Верховного Суду України відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді В.М. Сімоненко

Л.І. Григор'єва

В.І. Гуменюк