АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №667/4909/14-ц Головуючий в І інстанції Радченко Г.А.
Провадження № 22-ц/791/904/2015р. Доповідач - Радченко С.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2015 року квітня місяця 15 дня колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого: Радченка С.В.

Суддів: Капітан І.А., Колісниченка А.Г.

при секретарі: Сікорі О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Херсоні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Комсомольського районного суду м.Херсона від 05 лютого 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл сумісного майна подружжя, -

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2014 року позивачка звернулася до суду з позовом, зазначаючи, що з 20.09.2008 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Так 15.01.2008 року відповідач шляхом укладення кредитного договору з ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» придбав автомобіль CHEVROLET Lanos, державний номер НОМЕР_1, вартістю 66000,00 грн. Вже перебуваючи у шлюбі, відповідач здійснював погашення кредиту за автомобіль за сумісні кошти. Вона також працювала на двох роботах з метою дострокового погашення кредиту. Так, вони спільно здійснювали погашення кредиту 39 місяців. Відповідно до графіка погашення кредиту, щомісячний платіж мав складати 1500 грн., але ними здійснювалося погашення кредиту з перевищенням загального місячного платежу з метою дострокового погашення кредиту. 09.04.2012 року шлюб між ними було розірвано. За період перебуваючи у шлюбі нею та відповідачем сумісно в погашення за кредитним договором на придбання транспортного засобу сплачено 60 817,20 грн. Посилаючись на те, що право власності на спірний автомобіль було оформлено на ім'я відповідача, після розірвання шлюбу вона не має змоги користуватися зазначеним автомобілем, на її вимоги про повернення частини сплаченої нею суми кредиту за автомобіль, відповідач відмовив, і як їй стало відомо, відповідач продав вказане авто, з уточненнями, остаточно просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію від реалізації спільного майна подружжя в розмірі 30 408,60 грн.

В липні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою посилаючись на те, що він перебував у шлюбі з ОСОБА_2 з 20.09.2008 року. З грудня 2011 року між ними шлюбні стосунки фактично припинено, а рішенням суду від 09.04.2012 року шлюб розірвано. Під час розірвання шлюбу судом не вирішено питання про розподіл спільного майна подружжя. Так, після розірвання шлюбу у відповідачки залишилося спільно нажите майно подружжя - грошові кошти в розмірі 2200 доларів США та 1100 Євро, капітальний гараж в АК «Корабел-3», вся побутова техніка. Просив поділити частину спільно нажитого майна подружжя, а саме 2200 доларів США та капітальний гараж АДРЕСА_1. Згідно курсу НБУ станом на 26.08.2014 року вартість долару США дорівнює 13,37 грн. за 1 долар, відповідно 2200/2=1100, 1100 х 13,37 = 14 701,94 грн. Середня вартість капітального гаражу в АГК «Корабел-3» в серпні 2014 року відповідно до джерел ЗМІ - 47 500 грн., відповідно 47 500/2 = 23 750 грн. Оскільки капітальний гараж не можливо поділити в натурі і він вже зареєстрований за відповідачкою, вона повинна компенсувати 1/2 частину позивача в розмірі її вартості, яка дорівнює 23 750,00 грн.

Зазначені позови були об'єднані в одне провадження 06.10.2014 року.

Рішенням Комсомольського районного суду м.Херсона від 05 лютого 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за частину спільного майна подружжя - автомобіля CHEVROLET Lanos, державний номер НОМЕР_1, в сумі 30 408,60 грн. Позов ОСОБА_1 задоволено частково. Здійснено поділ спільного нажитого майна подружжя, шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 250 доларів США, що по курсу НБУ станом на 22.12.2014 року складає 3962,50 грн. В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду в частині стягнення з неї на користь ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 250 доларів США, що станом на 22.12.2014 року за курсом НБУ складає 3962,50 грн, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні вказаних позовних вимог.

В письмових запереченнях, які надійшли на адресу суду ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, її апеляційну скаргу задовольнити.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скрга ОСОБА_2 відхиленню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 та стягуючи частину вартості спірного автомобіля, суд першої інстанції дійшов висновку, що автомобіль є спільною власністю подружжя, а тому позивачка має право на ? частини автомобіля, що була набута у шлюбі, у порядку поділу майна подружжя.

Проте, з таким висновком суду погодитись не можна.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що з 20.09.2008 року по 09.04.2012 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с.4, 5).

16.01.2008 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «Перший Український Міжнародний Банк» було укладено кредитний договір № 6036425 (а.с.90-98), за умовами якого ОСОБА_1 надано кошти у розмірі 55 012,00 грн. для придбання транспортного засобу марки: Daewoo, номер кузову: НОМЕР_2.

Згідно з графіком сплати за кредитним договором було сплачено 71517,20 грн. Останній внесок здійснений 28.12.2011 року. За період з 20.09.2008 року по 28.12.2011 року сторонами сплачено сумісно в погашення за кредитним договором 60 817,20 грн (а.с.106-107).

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно вимог статті 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ лише того майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.1 ст.57 СК України до майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, відноситься майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно роз'яснень даних у п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (частина 4 статті 65 СК України).

Як вбачається з матеріалів справи договір на придбання спірного автомобіля ОСОБА_1 було укладено до укладення шлюбу, як наслідок право власності на автомобіль виникло до укладення шлюбу, а тому колегія суддів приходить до висновку, що спірний автомобіль відповідно до ч.1 ст.57 СК України є його особистою приватною власністю.

Таким чином, висновок суду першої інстанції, що на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню частина вартості спірного транспортного засобу, яка була набута у період перебування сторін у шлюбі, є помилковим та таким, що не ґрунтується на вимогах закону, а рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення з ОСОБА_2 спільного майна подружжя - грошових коштів за банківським вкладом, суд першої інстанції виходив з того, що лише частина вказаних коштів, а саме 500 доларів США булавитрачена особисто ОСОБА_2 вже після розірвання шлюбу, а тому на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 підлягає стягненню ? частина вказаної суми.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя гаража та в стягненні грошової компенсації, суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки правильно встановивши характер спірних правовідносин, суд вірно застосував норми матеріального права і дав належну оцінку наданим у справі доказам.

З матеріалів справи вбачається, що 30.03.2010 року між ПАТ «Український Міжнародний Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір банківського вкладу №8905091 про розміщення на депозит 2000 доларів США під середній відсоток 10% на період з 30.03.2010 року по 09.04.2011 року включно (а.с.18-21).

30.03.2010 року між ПАТ «Український Міжнародний Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір №8905091 про випуск банківської платіжної картки (а.с.23-24).

Суд встановив, що після розірвання шлюбу в особистому користуванні ОСОБА_2 залишилася частина коштів з банківського вкладу №8905091 в сумі 500 доларів США, які були використані нею на потреби сім'ї та обґрунтовано стягнув на користь позивача ? частину коштів, які є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання капітального гаража АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що ОСОБА_2 є власником спірного гаража АДРЕСА_1, а тому висновок суду про те, що гараж не може бути визнаний спільною сумісною власністю подружжя та підстав для його поділу немає є законним та обґрунтованим.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянтів про незаконність рішення суду в частині вирішення позову ОСОБА_1, оскільки вони не спростовують мотивованих висновків суду, зводяться до переоцінки встановлених судом обставин та не підтверджені належними доказами, рішення суду в цій частині ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування або зміни відсутні.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 60,69, ч.1ст.57 СК України, ст.ст.303, 307, 308, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Комсомольського районного суду м.Херсона від 05 лютого 2015 року в частині задоволення позову ОСОБА_2 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя відмовити.

В іншій частині зазначене рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає чинності після проголошення та може бути оскаржене протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у касаційному порядку.

Головуючий:

Судді: