Справа № 368/2102/13-ц Головуючий у І інстанції Закаблук О. В.
Провадження № 22-ц/780/2380/15 Доповідач у 2 інстанції Фінагєєв В. О.
Категорія 46 14.04.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

14 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Апеляційного Суду Київської області в складі:

Головуючого судді: Фінагєєва В.О.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря: Франюк Т.В.

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 10 жовтня 2014 року та додаткове рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 25 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Стайківська сільська рада про усунення перешкод в користуванні проїздом загального користування та відновлення стану земельної ділянки, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні проїздом загального користування та відновлення стану земельної ділянки. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником житлового будинку та земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1. Власником сусіднього житлового будинку та земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 є відповідач - ОСОБА_2. Весною 2011 року відповідач, без дозволу виконавчого комітету Стайківської сільської ради, змінили межі своєї земельної ділянки в бік вулиці загального користування, шляхом встановлення паркану із металевої сітки та стовпчиків таким чином, що ширина проїзду загального користування зменшилась. У зв'язку із зменшення відповідачем ширини проїзду загального користування було ускладнено заїзд до воріт позивача. Встановлення паркану відповідачем ускладнює проїзд позивачем до свого домоволодіння, оскільки загороджений проїзд загального користування є вулицею, з якої позивач заїжджає до свого будинку. У зв'язку з протиправними діями відповідача, позивач зазнав моральних переживань та страждань. Після протиправного встановлення відповідачем паркану та зменшення ширини проїзду, позивач почав відчувати незручності та докладати додаткових зусиль для нормального користування своєю власністю. Моральні та фізичні страждання спричинили погіршення емоційного та психологічного стану позивача. Виходячи з обсягу та характеру моральних, психологічних та фізичних страждань позивач оцінює завдану йому моральну шкоду в розмірі 2000 гривень. Також, через протиправні дії відповідача позивач змушений був відновлювати межі своєї земельної ділянки. У зв'язку з чим, позивачем були понесені витрати на відновлення межі в сумі 1000 гривень, які були сплачені ТОВ НВФ «Кадастр-Універсал».

За наведених обставин просив суд зобов'язати ОСОБА_2 звільнити частину проїзду загального користування біля земельних ділянок АДРЕСА_1; зобов'язати ОСОБА_2 відновити межі її земельної ділянки та перенести встановлений нею паркан до меж земельної ділянки, вказаних у державному акті на право власності на земельну ділянку АДРЕСА_1; зобов'язати ОСОБА_2 не чинити перешкод в користуванні ОСОБА_3 проїздом загального користування біля земельних ділянок АДРЕСА_1. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 2000 гривень; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду в розмірі 1000 грн.; стягнути з ОСОБА_2 судові витрати.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 10 жовтня 2014 року позовні вимоги задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_2 відновити межі її земельної ділянки та перенести встановлений нею паркан до меж земельної ділянки, вказаних в державному акті на право власності на земельну ділянку АДРЕСА_1. Зобов'язано ОСОБА_2 звільнити частину проїзду загального користування біля земельних ділянок АДРЕСА_1. Зобов'язано ОСОБА_2 не чинити перешкод в користуванні ОСОБА_3 проїздом загального користування біля земельних ділянок АДРЕСА_1. В решті позову відмовлено.

Додатковим рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 25 лютого 2015 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові витрати: 114 грн. 70 коп. судового збору; 3500 грн. за оплату послуг надання правової допомоги адвокатом; 5904 грн. за оплату проведення експертизи.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду від 10 жовтня 2014 року та додаткове рішення від 25 лютого 2015 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, через неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що позивач та відповідач не є власниками суміжних земельних ділянок, а права позивача на його земельну ділянку не порушувалися, а тому необхідності у відновлені меж земельної ділянки позивача не має. Крім того, звертає увагу суду, що за результатами проведеного експертного дослідження встановлено, що межі фактичного користування земельною ділянкою позивача накладаються також на землі загального користування, отже перешкоджає і її використанню. Також додаткове рішення ухвалено з порушенням вимог ст. 88 ЦПК України.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 є власником земельної ділянки, яка розташована за адресою: Київська область, АДРЕСА_1, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 20 грудня 2006 року.

Власником сусідньої земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 є відповідачка - ОСОБА_2, яка отримала її у власність на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 грудня 2009 року.

Згідно акту від 08.06.2011 року щодо відповідності земельних меж ОСОБА_3 вбачається, що огорожа ОСОБА_3 співпадає з геодезичними точками, виставленими згідно його державного акту. Розміри огорожі ОСОБА_2 згідно кадастрового плану виходять на технічний проїзд на початку (від АДРЕСА_1) на 0,40 м. по ширині і на 4,26 м. по довжині земельної ділянки. При ширині проїзду 3,88 м. фактично є 3,44 м. По середині, в межах третьої точки, виставленої по земельному державному акту ОСОБА_3, огорожа ОСОБА_2 виходить на 0,70 м. на техпроїзд. При ширині 3,84 м. фактично проїзд 3,14 м. Земельна комісія по врегулюванню земельних відносин пропонує ОСОБА_2 виставити огорожу згідно свого державного акту.

Згідно висновку судової земельної-технічної експертизи від 10 вересня 2014 року №7855/14-41 має місце відхилення між площею та межами фактичного користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1, площі та межам, які зазначені в правовстановлюючих документах, а саме державному акті ОСОБА_2 Загальна площа відхилення становить 0,0132 га. За результатами проведеного дослідження також можливо припустити, що межі фактичного користування земельною ділянкою ОСОБА_2 накладаються на землі загального користування, що у свою чергу унеможливлює користування частиною земель загального користування, отже перешкоджає у її використанні.

Також зазначено, що має місце відхилення між площею та межами фактичного користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1, площі та межам, які зазначені в правовстановлюючих документах, а саме державному акті ОСОБА_3 Загальна площа відхилення становить 0,0032 га. За результатами проведеного дослідження також можливо припустити, що межі фактичного користування земельною ділянкою ОСОБА_3 накладаються на землі загального користування, що у свою чергу унеможливлює користування частиною земель загального користування, отже перешкоджає у її використанні.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції виходив зі встановлених обставин справи та зазначив, що встановлення паркану відповідачем на проїзді загального користування порушує права позивача, як власника сусідньої земельної ділянки, оскільки позбавляє його права безперешкодно здійснювати під'їзд до свого домоволодіння.

Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 108 ЗК України передбачено, що у випадках, коли сусідні земельні ділянки відокремлені рослинною смугою, стежкою, рівчаком, каналом, стіною, парканом або іншою спорудою, то власники цих ділянок мають право на їх спільне використання, якщо зовнішні ознаки не вказують на те, що споруда належить лише одному з сусідів.

Доказами, наявними у матеріалах справи підтверджуються доводи позивача, що межі фактичного користування земельною ділянкою ОСОБА_2 накладаються на землі загального користування, що у свою чергу унеможливлює користування частиною земель загального користування, отже перешкоджає у її використанні позивачем.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2-3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом:

а) визнання прав;

б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав;

в) визнання угоди недійсною;

г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;

ґ) відшкодування заподіяних збитків;

д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Таким чином, доводи апелянта про те, що ОСОБА_2 не обмежувала позивача у вільному доступі до проїзду по вулиці до його домоволодіння не спростовують висновків суду та є не підтвердженими відповідними письмовими доказами.

З висновку проведеної судової земельної-технічної експертизи від 10 вересня 2014 року №7855/14-41 вбачається, що відповідач ОСОБА_2 без будь-яких правових підстав фактично огородила та частиною земель загального користування.

Отже, вимоги позивача про відновлення меж земельної ділянки відповідачем та перенесення паркану до меж, відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку ґрунтуються на вимогах закону.

З позовної заяви позивача вбачається, що порушення своїх прав та вчинення перешкод відповідачем в користуванні землями загального користування він пов'язує виключно з захопленням частини земель загального користування відповідачем.

В зв'язку з цим вимоги про звільнення частину проїзду загального користування біля земельних ділянок АДРЕСА_1 та зобов'язання ОСОБА_2 не чинити перешкод в користуванні ОСОБА_3 проїздом загального користування біля земельних ділянок АДРЕСА_1 задоволенню не підлягають, оскільки порушене право позивача цілком буде захищене задоволенням першої позовної вимоги про зобов'язання відповідача привести межі своєї земельної ділянки у відповідність до меж визначених в державному акту про право власності на землю.

Доводи апелянта про те, що згідно висновку експертизи межі фактичного користування земельною ділянкою ОСОБА_3 також накладаються на землі загального користування не заслуговують на увагу, оскільки будь-яких позовних вимог у порядку, визначеному процесуальним законом, відповідачем до позивача не заявлялось.

Разом з тим, є обґрунтованими доводи апелянта в частині порушення судом першої інстанції вимог ст. 88 ЦПК України щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до статті 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Статтею 1 Закону України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" (далі - Закон) встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Вирішуючи питання про стягнення судових витрат суд першої інстанції не звернув уваги на зазначені норми закону та стягуючи на користь позивача 3500 грн. на відшкодування витрат за надану правову допомогу, не перевірив чи не перевищує така сума граничного розміру компенсації витрат, встановленого вищезазначеним Законом.

Так, за матеріалами справи вбачається, що адвокат ОСОБА_5 брав участь у розгляді справи сумарно на протязі 5 год. 42 хв., тобто відповідно до вимог закону максимальна компенсація відповідно до пропорційно задоволених вимог буде становити 2777,04 грн. (5 год.*(40% *1218)=2436 +42 хв.( 40% *1218):60 хв. = за 1хв.)*42 хв.)=341,04).

За таких обставин з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати у виді витрат на правову допомогу в сумі 2777 грн. 04 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 10 жовтня 2014 року та Додаткове рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 25 лютого 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 задовольнити частково.

Зобов'язати ОСОБА_2 відновити межі її земельної ділянки та перенести встановлений нею паркан до меж земельної ділянки, вказаних в державному акті на право власності на земельну ділянку АДРЕСА_1

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця села Стрітівка Кагарлицького району Київської області, паспорт серії НОМЕР_3, виданий 01 жовтня 1998 року Кагарлицьким РВ ГУ МВС України в Київській області, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, судові витрати, в сумі 2777 грн. 04 копійки пропорційно до задоволених позовних вимог.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Фінагєєв В.О.

Судді: Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.