АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/1585/15 Головуючий 1 інст. Чередник В.Е.
Категорія: житлові Доповідач - Котелевець А.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Шаповал Н.М., Кіпенка І.С.,

за участю секретаря - Варюшичевої А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 03 грудня 2012 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про припинення права користування житлом та виселення,

в с т а н о в и л а:

В вересні 2012 р оку ОСОБА_2 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про припинення права користування житлом та виселення.

На обґрунтування вказала, що з 09 липня 1988 року перебувала з відповідачем у юридичному шлюбі, який розірвано рішенням Київського районного суду м. Харкова від 30 серпня 2010 року.

Від шлюбу вони мають чотирьох дітей: синів Кирила, який проживає окремо, та ОСОБА_3, доньок Ксенію, ІНФОРМАЦІЯ_1, та Катерину, ІНФОРМАЦІЯ_2.

В період шлюбу ОСОБА_1 на підставі договору дарування, нотаріально посвідченого 24 травня 2005 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим № 938, подарував їй житловий будинок з надвірними будівлями № 17, житловою площею 81,2 кв. м., по вул. Чкалова в м. Харкові.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2007 року за нею визнано право власності на самочинно зведений у 2005-2006 роках другий поверх будинку за вказаною адресою, загальною площею 251,6 кв. м., житловою площею 119,8 кв. м.

В будинку зареєстрована вона, син ОСОБА_5 та доньки.

Відповідач ОСОБА_1 в цьому житлі не зареєстрований та з початку 2010 року там фактично не проживав. Однак з 09 квітня 2012 року перешкоджає їй проживати в будинку, чим порушує право власності.

Посилаючись на вказані обставини, просила припинити право користування, виселити ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з житлового будинку № 17 по вул. Чкалова м. Харкові; вселити її в це житло.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 03 грудня 2012 року позов ОСОБА_6 задоволено.

Постановлено припинити право користування ОСОБА_3 будинком № 17 по вул. Чкалова в м. Харкові.

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 виселені з будинку № 17 по вул. Чкалова в м. Харкові.

ОСОБА_2 вселена в будинок № 17 по вул. Чкалова в м. Харкові.

З ОСОБА_3 та ОСОБА_1 солідарно на користь ОСОБА_7 стягнуті судові витрати в розмірі 107 грн. 30 коп.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2013 року заява ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 03 грудня 2012 року залишена без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення норм матеріального, процесуального права, просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення про відмову в позові. Зокрема, зазначає, що він в спірному будинку не зареєстрований і не проживає; в провадженні суду першої інстанції знаходиться цивільна справа за його позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, предметом якої є будинок № 17 по вул. Чкалова в м. Харкові; такий спосіб порушення права, як припинення користування, не передбачено діючим законодавством; при вирішенні спору до спірних правовідносин судом першої інстанції безпідставно не застосовані норми статей 116 та 157 ЖК України; ОСОБА_3 є сином позивачки і вона надала згоду на його реєстрацію за вказаною адресою.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 02 березня 2015 року, уточненою ухвалою цього ж суду від 06 квітня 2015 року, задоволена заява ОСОБА_2

Прийнята відмова ОСОБА_2 від позову до ОСОБА_3 про виселення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 03 грудня 2012 року в частині виселення ОСОБА_3 з будинку № 17 по вул. Чкалова в м. Харкові скасовано, провадження в цій частині закрито.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов в частині виселення ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем порушуються права позивачки на користування, володіння та розпорядження майном, належним їй на праві власності. Однак погодитись з таким висновком не можна, оскільки суд неповно зясував обставини, що мають значення для справи; неправильно застосував норми матеріального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказані вимоги залишились поза увагою суду першої інстанції.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сімї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.

Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сімї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сімї на користування цим будинком.

Таким чином, права членів сімї власника будинку на обєкт власності є похідними від прав самого власника.

Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих обєктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обовязків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сімї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) (на відміну від договору найму (оренди) житла статті 810, 814 ЦК України).

Частина ж 4 ст. 156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сімї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.

Зазначені висновки не суперечать нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України, ст. 311 ЦК України.

Спірним є будинок № 17 по вул. Чкалова в м. Харкові.

Матеріали справи свідчать, що з 09 липня 1988 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в юридичному шлюбі, який розірвано рішенням Київського районного суду м. Харкова від 30 серпня 2010 року.

В період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 15 червня 2001 року ОСОБА_2 придбала житловий будинок з надвірними будівлями № 17, житловою площею 81,2 кв. м., по вул. Чкалова в м. Харкові. Право власності належним чином було зареєстровано за нею Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації».

23 травня 2005 року ОСОБА_2 продала це домоволодіння ОСОБА_1

ОСОБА_1 на підставі договору дарування, нотаріально посвідченого 24 травня 2005 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим № 938, подарував ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними будівлями № 17, житловою площею 81,2 кв. м., по вул. Чкалова в м. Харкові.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2007 року за позивачкою визнано право власності на самочинно зведений у 2005-2006 роках другий поверх будинку за вказаною адресою, загальною площею 251,6 кв. м., житловою площею 119,8 кв. м.

Між колишнім подружжя ОСОБА_1 існують неприязні стосунки з приводу володіння власністю.

Ці обставини, зокрема, підтверджуються постановою ДІМ СДІМ Київського РВ ГУМУС України Харківській області ОСОБА_8 від 09 квітня 2012 року про відмову в порушенні кримінальної справи.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 05 грудня 2014 року за ОСОБА_1 визнано право власності на 41/100 частину вказаного домоволодіння.

Однак рішенням Апеляційного суду Харківської області від 25 червня 2015 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 05 грудня 2014 року скасовано, в позові ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя відмовлено.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 25 червня 2015 року набуло законної сили та в установленому законом порядку не скасовано.

Отже, будинок з надвірними будівлями № 17, житловою площею 81,2 кв. м., по вул. Чкалова в м. Харкові є особистою власністю позивачки.

На даний час в будинку зареєстрована ОСОБА_2 та син ОСОБА_3

ОСОБА_1 в спірному будинку не зареєстрований та проживає в ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 43).

З огляду на це, підстав для виселення ОСОБА_1 у суду першої інстанції не було.

Рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з постановленням в нового рішення про відмову позові.

В частині вселення ОСОБА_2 рішення суду першої інстанції не оскаржено.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 3, 309 ч. 1 п. п. 1, 4, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 3 грудня 2012 року змінити.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права користування житлом та виселення відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає чинності негайно і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді