АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Пікуль А.А., Побірченко Т.І.

при секретарі: Бугаю О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 06 лютого 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності у порядку розподілу майна,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/4646/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Шевчук О.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.
в с т а н о в и л а :

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 06 лютого 2015 року задоволено позов ОСОБА_3

В порядку розподілу майна, набутого за час шлюбу визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 3 129 грн. 85 коп.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позову в повному обсязі. На думку апелянта, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що спірна квартира придбана за спільні кошти сторін, оскільки позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження отримання нею коштів для придбання квартири від її матері. Також, помилковими є висновки суду про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки згода подружжя на придбання квартири не впливає на правовий статус майна та не спростовує ті обставини, що квартира була придбана апелянтом за кошти, які належали йому особисто.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_3 проти задоволення апеляційної скарги заперечував, вважав, що спір вирішений судом правильно.

В судове засідання ОСОБА_2 та особисто ОСОБА_3 не з'явилися, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, ОСОБА_3 забезпечила явку в судове засідання свого уповноваженого представника, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності. При цьому, як безпідставне було відхилено клопотання представника відповідача про відкладення апеляційного розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 27 червня 2014 року розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, який було зареєстровано 17 липня 2010 року (а.с.51).

01 серпня 2012 року між ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та малолітньою ОСОБА_10 від імені якої діяли її батьки ОСОБА_9 та ОСОБА_11 з однієї сторони та ОСОБА_2 з іншої сторони було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (а.с.5-6).

В серпні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності у порядку розподілу майна, в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_3

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності.

Згідно з ч. 1 ст. 68, ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Тобто, законодавцем закріплена презумпція права спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі. Відповідно до статті 60 СК України воно вважається таким, що належить подружжю.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верхового суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді спав про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено судам, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Але дане положення закону зобов'язує заінтересовану особу довести, що майно придбано за її особисті кошти, якщо цього зробити їй не вдасться, майно вважається придбаним у шлюбі.

З матеріалів справи вбачається, що 12 вересня 2008 року ОСОБА_12 подарувала ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 (а.с.87).

24 липня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_13 було укладено договір купівлі продажу квартири, за умовами якого відповідач відчужив належну йому на праві особистої приватної власності квартиру АДРЕСА_2, а ОСОБА_13 сплатив її вартість у розмірі 185 000,00 грн. (а.с.81-84).

Враховуючи викладене, колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що вказана квартира була продана за 380 000,00 грн., як такі, що спростовуються матеріалами справи.

Відповідачем не було надано належних та допустимих доказів того, що грошові кошти, отримані ним від продажу квартири, яка належала йому на праві особистої власності, були вкладені ним у придбання спірної квартири АДРЕСА_1. Сам факт знаходження грошових коштів на банківському рахунку відповідача та зняття їх напередодні укладення договору купівлі-продажу спірного майна не свідчить, що саме ці кошти є його особистим майном та в подальшому були вкладені в придбання спірної квартири.

Крім того, з п. 10 договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, що «покупець» (ОСОБА_2.) доводить до відома «продавців», вищевказана квартира набувається ним у спільну сумісну власність подружжя, оскільки на момент укладення договору він перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 (а.с.5-зворот).

До того ж, відповідно до заяви ОСОБА_3 від 01 серпня 2012 року, посвідченої приватним нотаріусом Кивського міського нотаріального округу Скрипник С.М., позивачка надала згоду на придбання її чоловіком квартири, яка буде належати подружжю на праві спільної сумісної власності (а.с.9).

Допитаний судом першої інстанції в якості свідка приватний нотаріус КМНО Скринник С.М. підтвердила суду, що правовий статус майна був роз'яснений сторонам і відповідач ОСОБА_2 усвідомлював, що квартира набувається саме в спільну сумаіцсну власність подружжя.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачем не доведено ту обставину, що спірна квартира придбана за кошти, що належали особисто йому, а тому вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Всі викладені у апеляційній скарзі обставини проаналізовані судом у сукупності з іншими доказами по справі, висновки суду є повністю мотивованими і підстав для сумніву у їх обґрунтованості не вбачається.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 06 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: А.А. Пікуль

Т.І. Побірченко