Справа № 152/410/15-ц
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 квітня 2015 року Шаргородський районний суд Вінницької області
головуючого судді Соколовської Т.О.
при секретарі судового засідання Годованюк І.Л.
позивача ОСОБА_1
представника позивача ОСОБА_2
представника третьої особи Перебейніс С.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Шаргороді в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, третя особа - Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області,
17. 03.2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, третя особа - Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що він є власником, зареєстрований і проживає у житловому будинку НОМЕР_1, що знаходиться по АДРЕСА_1. Вказаний будинок належить йому відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого Гибалівською сільською радою Шаргородського району Вінницької області на підставі рішення виконкому Шаргородської районної ради народних депутатів № 244 від 22.10.1987 року.
Разом з ним у вказаному будинку зареєстровані його дружина ОСОБА_5, син ОСОБА_6, онучка ОСОБА_7 та невістка ОСОБА_4, яка фактично проживає в іншому місці - в АДРЕСА_2. Відповідач ОСОБА_4 по місцю реєстрації не проживає з 01 лютого 2014 року, не бере участі в утриманні будинку. Він є власником будинку і має право розпоряджатися ним на власний розсуд, проте, позбавлений цього права, так як в будинку зареєстрована відповідач, що є порушенням його прав, як власника будинку. Добровільно відповідач знятися з реєстраційного обліку не бажає, на його звернення з цього приводу не реагує, тому він вимушений звернутися до суду і просить суд визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування жилим приміщенням в будинку НОМЕР_1, що знаходиться по АДРЕСА_1.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 вимоги, викладені в позовній заяві уточнили, посилаючись на ті ж самі обставини. Просили визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування жилим приміщенням в будинку НОМЕР_1 по АДРЕСА_1, що дасть можливість зняти її з реєстрації у вказаному будинку. Судові витрати позивач ОСОБА_1 залишає за собою.
Відповідач ОСОБА_4 повторно в судове засідання не з'явилася, хоча про дату, місце і час розгляду справи була повідомлена належним чином (а.с.40), про причини неявки в суд не повідомила, заяв про відкладення розгляду справи з поважних причин чи розгляд справи у її відсутності - не надходило. Із згоди позивача суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Представник третьої особи - Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області Перебейніс С.В. в судовому засіданні не заперечувала щодо задоволення позовної заяви ОСОБА_1
Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.
Вирішуючи спір суд встановив, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку НОМЕР_1 по АДРЕСА_1.
Вказаний факт підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим Гибалівською сільською радою Шаргородського району Вінницької області на підставі рішення виконкому Шаргородської районної ради народних депутатів № 244 від 22.10.1987 року, яке зареєстроване КП "Могилів-Подільське міжрайонне бюро технічної інвентаризації" 30 січня 2003 року за № 550 (а.с.37).
Як вбачається із паспорта громадянина України ОСОБА_1,ІНФОРМАЦІЯ_1 серії НОМЕР_2, виданого Шаргородським РВ УМВС України у Вінницькій області 05.01.2006 року останній зареєстрований у будинку НОМЕР_1, що знаходиться по АДРЕСА_1, з 25.04.1979 року (а.с.5).
Відповідач ОСОБА_4 також зареєстрована за адресою позивача - в будинку НОМЕР_1 по АДРЕСА_1, що підтверджується довідками Гибалівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області № 1844 та № 1845 від 29.12.2014 року (а.с. 9,10), копією паспорта ОСОБА_4 (а.с.36), витягом з погосподарської книги № 06 по Гибалівській сільській раді за 2011 - 2015 роки по особовому рахунку ОСОБА_1 НОМЕР_3 (а.с. 39), із яких вбачається, що відповідач ОСОБА_4 зареєстрована в будинку НОМЕР_1 по АДРЕСА_1, з 07.05.2001 року.
Проте, відповідач ОСОБА_4 по місцю реєстрації не проживає, а проживає в АДРЕСА_2.
За правилами ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін.
Позивач повинен довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог (ч.3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК України).
Відповідно до ч.ч. 2-4 ст.60 ЦПК України докази подаються сторонами. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виник спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з положеннями ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем ОСОБА_1 надано суду належні та допустимі докази того, що відповідач ОСОБА_4, яка зареєстрована у будинку НОМЕР_1, що знаходиться по АДРЕСА_1, в ньому з 01 лютого 2014 року не проживає, не є членом сім'ї позивача ОСОБА_1, не приймає участі в утриманні будинку, тому втратила право на користування житловим приміщенням в будинку НОМЕР_1 по АДРЕСА_1.
Відтак, враховуючи, що усі обставини, які становлять предмет доказування, мають бути підтверджені визначеними у ч.2 ст.57 ЦПК України засобами доказування, суд вважає достовірно встановленими лише ті факти та обставини, які визнаються обома сторонами та підтверджуються письмовими доказами.
Зокрема, що позивач є власником будинку НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 10 грудня 2002 року; що позивач набув права власності на вказаний будинок у передбачений цивільним законодавством спосіб; що право власності позивача на житловий будинок не оспорене в передбаченому законодавством порядку; що між позивачем та відповідачем виник спір з приводу чинення ОСОБА_4 перешкод у користуванні та розпорядженні ОСОБА_1 його власністю, внаслідок відмови відповідача добровільно знятися з реєстраційного обліку у вказаному будинку.
Встановленим судом фактам відповідають правовідносини, які регулюють питання власності, питання набуття і втрати права на користування житловим приміщенням.
Вказані правовідносини регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Житловим кодексом України, Конвенцією про захист прав і основоположних свобод людини.
Так, згідно з ст. ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими, не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, встановлено право на вільне володіння майном. Відповідно до вказаної статті Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права
Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом (ч.2 ст.318 ЦК України).
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч.ч.1,2,3 ст.319 ЦК України).
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч.1,2 ст.321 ЦК України).
Відповідно ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст.379 ЦК України).
Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ст. 383 ЦК України).
Статтею 386 ЦК України встановлено засади захисту права власності, відповідно до якої держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, має право звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Одним із способів захисту права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, відповідно до вимог ст.391 ЦК України, є право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження своїм майном.
Статтями 150,155 ЖК України встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, встановлених законодавством.
Згідно з ст. ст. 71, 72 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або члена його сім'ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз наведених норм цивільного та житлового законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, а саме, шляхом заявлення вимоги про позбавлення права користування житловим приміщенням.
Оскільки судом встановлено, що відповідач ОСОБА_4 в будинку НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 не проживає, не є членом сім'ї позивача, то право позивача на вільне користування своїм майном порушено та підлягає судовому захисту.
Відповідно до ст.7 ЗУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання здійснюється органом, уповноваженим на зняття з реєстрації, протягом семи днів на підставі, зокрема, остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 16.01.2012 року у справі №6-57цс11.
Виходячи з викладеного, рішення суду про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в будинку НОМЕР_1 по АДРЕСА_1, є підставою для зняття його з реєстраційного обліку органом, до компетенції якого входить вирішення питання про зняття з реєстраційного обліку.
Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 209, 212-215, 218, 223,224 ЦПК України, на підставі ст.ст.41,55 Конституції України, ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції" ), ст.ст. 16, 29, 316, 317, 318, 319, 321, 328, 346, 379, 380, 383, 386, 391 ЦК України, ст.ст.71, 72, 150, 155 ЖК України, ст. 7 ЗУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, третя особа - Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області - задовольнити.
Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, українку, громадянку України такою, що втратила право користування жилим приміщенням в будинку НОМЕР_1 по АДРЕСА_1.
Згідно ст.ст. 223, 294, 296 ЦПК України, рішення суду може бути оскаржене у апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: Т.О.Соколовська