У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Ткачука О.С., Висоцької В.С., Колодійчука В.М., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до Міністерства освіти і науки України, Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі, третя особа: ОСОБА_7, Державна інспекція навчальних закладів України про визнання наказу про дострокове розірвання трудового контракту незаконним, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 липня 2014 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 5 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, вимоги якого доповнив в ході розгляду справи та просив: визнати наказ Міністерства освіти і науки України № 171-к від 5 травня 2014 року «Про дострокове розірвання контракту з ректором Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі ОСОБА_6О.» незаконним; поновити його на посаді ректора Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі з 5 травня 2014 року; стягнути з Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі на його користь середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу з 5 травня 2014 року до дати ухвалення рішення суду; стягнути з Міністерства освіти і науки України на його користь моральну шкоду у розмірі 20 000 грн; визнати незаконним наказ Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі від 21 травня 2014 року № 137-к про його звільнення з посади професора кафедри міжнародного права (0,5 ставки) за сумісництвом; стягнути з Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі на його користь середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу з 21 травня 2014 року до дати ухвалення рішення суду; стягнути з Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі на його користь моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

Позов мотивовано тим, що згідно наказу міністерства освіти і науки від 16 серпня 2013 року позивача призначено на посаду ректора Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі. Разом з тим, лише 24 січня 2014 року було надано на підписання трудовий контракт №1-134 датований 16 серпня 2013 року строком на 1 рік за підписом т.в.о. Міністра Суліми Є.М.

28 січня 2014 року знову на підпис було надано ідентичний трудовий контракт за тим же номером та датою, але вже строком на три роки та за підписом Міністра освіти і науки України Табачника Д.В.

Наказом № 01 -13р. від 8 квітня 2014 року Державної інспекції навчальних закладів України на підставі доручення Міністра освіти і науки України від 3 квітня 2014 року призначено позапланову вибіркову виїзну перевірку Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі у період з 9 квітня 2014 року по 15 квітня 2014 року за напрямом - виконання навчальним закладом положень Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів з питань освіти. Підставою для здійснення даної перевірки була скарга ОСОБА_10

24 квітня 2014 року позивач отримав виклик на засідання експертної кадрової комісії щодо результатів перевірки, того ж дня направив лист Міністру освіти і науки України ОСОБА_7 з проханням перенести засідання комісії з огляду на той факт, що результати перевірки оскаржуються до Кабінету Міністрів України.

25 квітня 2014 року у зв'язку з перебуванням на лікарняному, адміністрацією університету була направлена факсограма про неможливість участі позивача в засіданні кадрової комісії.

Наказом Міністерства освіти і науки України за № 171-к від 5 травня 2014 року трудовий контракт №1-134 від 16 серпня 2013 року з позивачем достроково розірваний і звільнено з посади ректора в зв'язку з невиконанням умов контракту на підставі п.8 ст. 36 КЗпП України.

При цьому, не було конкретизовано, який саме контракт розірвано.

Позивач вважає даний наказ незаконним, оскільки він винесений під час тимчасової непрацездатності, що порушує ст. 40 КЗпП України. Крім того, ніяких попереджень про дострокове розірвання контракту він не отримував, з рішенням комісії не погоджується, під час підписання акту члени комісії ОСОБА_11, ОСОБА_12 були відсутні, акт не містив запису про необхідність розроблення плану, не вказано порушення підпунктів 1,3,4,5,11,18 пункту 10 Контракту, на вказані порушення написав заперечення, які 24 квітня 2014 року були направлені на засідання комісії та не були враховані. Крім того п.29 Контракту передбачені різні підстави припинення трудового договору з ініціативи роботодавця. Вказані обставини, на думку позивача, є підставою для визнання наказу від 5 травня 2014 року про його звільнення з посади ректора незаконним, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, розмір якої він оцінив у 20000 грн.

В ході розгляду справи позивач доповнив позовні вимоги, посилаючись на те що 22 травня 2014 року стало відомо, що наказом Українського державного університету фінансів і міжнародної торгівлі №137-к від 21 травня 2014 року його звільнено з посади професора кафедри Міжнародного права з 0,5 ставки за сумісництвом у зв'язку з прийняттям на цю посаду постійного працівника у відповідності ст. 43-1 КЗпП України. Вважає, що в даному випадку при звільненні порушено ст.ст. 47, 116 КЗпП України, оскільки йому не було вручено наказ про звільнення, не видана трудова книжка та не проведено розрахунок при звільненні. Посилаючись на вказані обставини позивач також просив визнати цей наказ незаконним та стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу і моральну шкоду у розмірі 10000 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 5 листопада 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

Позивач, не погоджуючись з даними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що позовні вимоги про визнання наказу від 5 травня 2014 року про звільнення ОСОБА_6 з посади ректора незаконним, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди в розмірі 20000 грн є безпідставними, оскільки порушень законодавства при звільненні позивача не встановлено. Доводи позивача, що його звільнено з посади під час лікарняного та без двохтижневого попередження не прийняті місцевим судом до уваги, оскільки звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності не допускається з підстав, передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України, та в інших випадках, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства проводиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, тоді як позивача звільнено із займаної посади на підставі п. 8 ст. 36 КЗпП України, а саме з причин невиконання ним умов контракту. Розірвання контракту відбулося не з підстав порушення позивачем трудової дисципліни, а з підстав невиконання ним умов контракту. Причини, через які він не міг виконати зазначені умови контракту, правового значення в його розірванні не мають, тому в цьому випадку Міністерство освіти і науки України мало право розірвати з позивачем контракт і в період тимчасової непрацездатності.

Також суд вважав безпідставними посилання позивача на порушення ст.ст.47, 116 КЗпП України, оскільки такі доводи не мають значення для правового вирішення, а позовних вимог стосовно невидачі трудової книжки та не проведення розрахунку при звільненні позивачем не заявлялось. Судом не встановлено порушень прав позивача при звільненні з посади, яку він обіймав за сумісництвом.

Апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість рішення місцевого суду у зв'язку із чим залишив його без змін.

З такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно з наказом Міністерства освіти і науки від 16 серпня 2013 року позивача призначено на посаду ректора Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі на підставі трудового контракту №1-134, строком на три роки.

Наказом Державної інспекції навчальних закладів України на підставі доручення Міністра освіти і науки України № 01-13 р. від 3 квітня 2014 року було призначено позапланову вибіркову виїзну перевірку Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі у період з 9 квітня 2014 року по 15 квітня 2014 року за напрямом - виконання навчальним закладом Положень Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів з питань освіти. Підставою для здійснення даної перевірки була скарга ОСОБА_10

Державною інспекцією навчальних закладів України 15 квітня 2014 року за результатами перевірки складено акт перевірки додержання суб'єктами господарювання, що надають послуги у сфері вищої освіти, вимог законодавства про вищу освіту № 01-13/62, у якому були встановлені порушення позивачем умов контракту.

ОСОБА_6 відмовився підписувати даний акт.

24 квітня 2014 року ОСОБА_6 отримав виклик на засідання експертної кадрової комісії щодо результатів перевірки, того ж дня направив поштою лист Міністру освіти і науки України ОСОБА_7 з проханням перенести засідання комісії у зв'язку із оскарженням акту до Кабінету У Міністрів України.

25 квітня 2014 року у зв'язку з перебуванням на лікарняному, адміністрацією університету була направлена факсограма про неможливість участі позивача в засіданні кадрової комісії.

За результатами розгляду питання про результати перевірки Державної інспекції навчальних закладів України, комісією було рекомендовано Міністру освіти і науки України достроково розірвати контракт та звільнити з посади ректора ОСОБА_6 за невиконання умов контракту.

За умовами контракту від 16 серпня 2013 року № 1-134, доповідної записки Державної інспекції навчальних закладів України, рішення експертної комісії Міністерства, пояснення ОСОБА_6, наказом Міністерства освіти і науки України за № 171-к від 5 травня 2014 року трудовий контракт №1-134 від 16 серпня 2013 року достроково розірваний і позивача звільнено з посади ректора в зв'язку з невиконанням умов контракту на підставі п.8 ст. 36 КЗпП України.

Також судами встановлено, що 28 листопада 2012 року наказом Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі № 585-к ОСОБА_6 було прийнято на посаду професора кафедри міжнародного права на 0,5 ставки за сумісництвом з 28 листопада 2012 року.

Наказом Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі №137к від 21 травня 2014 року ОСОБА_6 звільнено з посади професора кафедри міжнародного права (0,5 ставки) з 21 травня 2014 року у зв'язку з прийняттям на цю посаду постійного працівника на підставі ст. 43-1 КЗпП України.

Згідно з п. 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державні підприємств, установ і організацій, яке затверджено наказом Міністерства праці України Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України 28.06.1993 N 43 , звільнення з роботи за сумісництвом провадиться з підстав, передбачених законодавством, а також у разі прийняття працівника, який не є сумісником, чи обмеження сумісництва у зв'язку особливими умовами та режимом праці без виплати вихідної допомоги, за п. 9. запис у трудову книжку відомостей про роботу за сумісництвом провадиться за бажанням працівника власником або уповноваженим ним органом за місцем основної роботи.

Наказом №136-к від 21 травня 2014 року Українського державної університету фінансів та міжнародної торгівлі ОСОБА_13 було призначено на посаду професора кафедри міжнародного права на 0,5 ставки з 22 травня 2014 року.

Із зазначених підстав суди вважали безпідставними вимоги позивача про визнання наказу №137к від 21 травня 2014 року незаконним, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, моральної шкоди в розмірі 10000 грн., оскільки при звільненні з даної посади, яку він обіймав за сумісництвом були дотримані норми трудового законодавства.

Разом з тим, в ході апеляційного розгляду справи суд апеляційної інстанції не з`ясував чи дійсно на посаду професора кафедри міжнародного права, яку обіймав позивач за сумісництвом, прийнято постійного працівника. Доводи апеляційної скарги позивача щодо прийняття на вказану посаду працівника, який також є сумісником апеляційним судом не перевірено.

Щодо звільнення позивача з посади ректора Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України, особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом.

Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», − вирішуючи позови про поновлення на роботі, осіб, звільнених за п.8 ст.36 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір при наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання. Оскільки на працівників, з якими укладено контракт, поширюється законодавство про працю, що регулює відносини по трудовому договору, за винятком, встановленим для цієї форми трудового договору, їх трудовий договір може бути припинено й з інших підстав, передбачених законодавством (статті 36, 39−41 КЗпП).

Пунктом 26 контракту, укладеного між сторонами, передбачені підстави для припинення контракту. Пунктом 27 передбачено підстави дострокового розірвання контракту та звільнення керівника з посади з ініціативи Міністерства.

Тобто підстави дострокового розірвання контракту визначені сторонами при його підписанні.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції належним чином не визначився з характером спірних правовідносин, не надав належної оцінки наявним у справі доказам, зауваживши лише, що висновки суду першої інстанції ґрунтуються на повному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, не з'ясувавши та не перевіривши належним чином підстави дострокового припинення контракту, що саме стало підставою для видачі відповідного наказу, встановлені в акті порушення чи доповідна записка. Суд фактично не вирішив спір по суті, не з'ясував порушено чи не порушено право позивача та чи підлягає воно захисту.

Суд апеляційної інстанції не перевірив в чому полягає порушення позивачем умов контракту, які саме умови контракту ним були порушені, якими доказами це підтверджується, чи відповідають такі докази вимогам щодо їх належності і допустимості, чи можуть такі порушення бути підставою для дострокового розірвання контракту, згідно його умов. Не перевірено чи дотримана процедура дострокового розірвання контракту та видання відповідного наказу міністерством.

Апеляційним судом не виконано вимог ст.10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та не надано мотивування усім доводам сторін у справі, зокрема доводам апеляційної скарги позивача, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Судом не надано належної оцінки фактичним обставинам справи, правам та обов'язкам сторін, з урахуванням правовідносин, що між ними виникли та вимог чинного законодавства, яким останні регулюються. Належним чином не перевірено висновків місцевого суду щодо відсутності правових підстав для поновлення позивача на роботі.

Не зазначивши у судових рішеннях конкретні і чіткі підстави звільнення, суди попередніх інстанцій, позбавили касаційний суд можливості перевірити законність рішення.

Зазначене вище свідчить про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до поспішного вирішення спору.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд належним чином не перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги. Свої висновки належним чином не мотивував. Зокрема, поза увагою суду залишилися заяви ОСОБА_6 стосовно порушення процедури проведення перевірки та складання за її результатами акту, як підстави для звільнення.

За таких обставин, ухвалене судом апеляційної інстанції рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим, відповідно до ст.338 ЦПК України його слід скасувати з передачею справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 5 листопада 2014 року скасувати.

Справу передати до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
судді В.С. Висоцька
В.М. Колодійчук
О.В. Умнова
І.М. Фаловська