Провадження № 2/537/1143/2015
Справа № 537/3573/15-ц
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30.11.2015 року Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області в складі:

Головуючого судді - Фадєєвої С. О.,

при секретарі - Герасименко Л. М., Головньовій Л.М.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника третьої особи приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Веселовського А.Г. - Шкірі М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визначення розміру ідеальних часток у праві спільної сумісної власності,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, де просить суд постановити рішення, яким визначити, що їй належить 3/5, а відповідачу ОСОБА_4 - 2/5 ідеальної частки у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1.

В обґрунтування вимог вказала, що під час перебування у шлюбі з відповідачем ними була придбана у житлово-будівельному кооперативі НОМЕР_1 кооперативна квартира АДРЕСА_1. У зв»язку з розірванням шлюбу рішенням загальних зборів членів житлово-будівельного кооперативу, затвердженим рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської Ради народних депутатів Полтавської області, між нею та відповідачем був проведений поділ вищезазначеної квартири, згідно з яким їй була надана кімната житловою площею 16,8 кв.м., а відповідачу ОСОБА_4 - кімната житловою площею 11,6 кв.м. 16.12.1991 року УЖКГ виконавчого комітету Кременчуцької міської Ради народних депутатів Полтавської області на її ім.»я було видано свідоцтво НОМЕР_2 про право власності на кооперативну квартиру АДРЕСА_1 Проте, рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 02.03.2005 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до неї вказане свідоцтво про право власності на житло було визнано недійсним, визнано за ОСОБА_4 право власності на жилу кімнату площею 11,6 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1, визнано за нею право власності на жилу кімнату площею 16,8 кв.м. у вказаній квартирі, приміщення кухні, ванної кімнати, туалету, комірки та коридору залишено в загальному користуванні її та ОСОБА_4, інші вимоги залишено без задоволення. Оскільки майно, а саме квартира АДРЕСА_1, набуте нею та ОСОБА_4 під час перебування у шлюбі, воно є їх спільною сумісною власністю. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. У зв»язку з тим, що розмір належної їй частки у спільній сумісній власності не визначений, вона позбавлена права подарувати належну їй частку іншій особі. Так як судовим рішенням визнано за ОСОБА_4 право власності на жилу кімнату площею 11,6 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1, визнано за нею право власності на жилу кімнату площею 16,8 кв.м. у вказаній квартирі, то вважає, що належна їй ідеальна частка у праві спільної сумісної власності складає 3/5, а ідеальна частка ОСОБА_4 - 2/5 у праві спільної сумісної власності.

В судовому засіданні ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала з підстав, вказаних у позові, просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 до судового засідання повторно не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся в порядку, встановленому законом, причини неявки суду не повідомив, заперечень проти позову не надіслав.

Представник третьої особи приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовського А.Г. - Шкіря М.М. - позовні вимоги ОСОБА_1 підтримав, вказав, що оскільки майно є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4, частки співвласників можуть бути виділені у розмірі, запропонованому позивачкою.

Вислухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи, дослідивши і оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд приходить до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 (в шлюбі - ОСОБА_1) та ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 13.08.1990 року, що підтверджується свідоцтвом НОМЕР_3.

Як вбачається з архівної копії рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської Ради народних депутатів № 896 від 22.11.1990 року, рішенням загальних зборів членів ЖСК 73/144 (протокол № 12 від 19.11.1990 року) проведено розділ двокімнатної квартири № 133 між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 у зв»язку з розірванням шлюбу, при цьому ОСОБА_4 надана кімната житловою площею 11,6 кв.м., а ОСОБА_6 надана кімната житловою площею 16,8 кв.м., цим же рішенням ОСОБА_6 прийнято в члени кооперативу. Вказаним рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської Ради народних депутатів № 896 від 22.11.1990 року затверджено рішення загальних зборів членів ЖСК 73/144 в частині поділу квартири та прийняття в члени ЖСК ОСОБА_6

16.12.1991 року ОСОБА_1 отримано свідоцтво НОМЕР_2, видане Кременчуцьким УЖКГ на її ім"я про право власності на кооперативну квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02.03.2005 року в справі № 2-790 позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру та визнання права власності на частину квартири задоволений частково: свідоцтво НОМЕР_2, видане Кременчуцьким УЖКГ 16.12.1991 року на ім"я ОСОБА_1 про право власності на кооперативну квартиру АДРЕСА_1 визнано недійсним, визнано за ОСОБА_4 право власності на жилу кімнату площею 11,6 кв.м. в кооперативній квартирі АДРЕСА_1; визнано за ОСОБА_1 право власності на жилу кімнату площею 16,8 кв.м. в кооперативній квартирі АДРЕСА_1; приміщення кухні, ванної кімнати, туалету, комірки та коридору в кооперативній квартирі АДРЕСА_1 залишено в загальному користуванні ОСОБА_4 і ОСОБА_1; позовні вимоги ОСОБА_4 в частині визнання за ним права власності на 1/2 частину загальної площі кухні, ванної кімнати, туалету, комірки та коридору, що складають 11,4 кв.м. в кооперативній кварирі АДРЕСА_1, залишено без задоволення; вирішено питання про розподіл судових витрат. Вказане рішення не оскаржувалося сторонами та набрало законної сили 03.04.2005 року.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановленому законом.

Згідно ст..355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до положень частини 1 статті 356, статті 358 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно положень ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

В силу ст..368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю, Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.370 ЦК співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом.

Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що квартира АДРЕСА_1 не належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Як вбачається з судового рішення від 02.03.2005 року, яке набрало законної сили, за кожною із сторін визнано право власності на окремі кімнати в квартирі, приміщення кухні, ванної кімнати, туалету, комірки та коридору залишено в загальному користуванні, відмовлено в задоволенні вимог в частині визнання за ОСОБА_4 права власності на 1/2 частину загальної площі кухні, ванної кімнати, туалету, комірки та коридору. При цьому рішенням також встановлено, що остаточну вартість квартири сторони сплачували окремо, останній внесок сплачено ОСОБА_1 31.01.1992 року, тобто після розірвання шлюбу. В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 також не заперечувала, що до розірвання шлюбу вартість квартири оплачувалася нею та відповідачем разом, після розірвання шлюбу остаточну вартість квартири сторони оплачували окремо.

При цьому право власності, визнане рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 02.03.2005 року, було 01.06.205 року помилково зареєстровано у КП «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації» як право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на всю квартиру АДРЕСА_1. Правовстановлюючим документом є саме рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 02.03.2005 року, яке набрало законної сили, тому у сторін не виникло право спільної сумісної власності на майно, а отже відсутні підстави для задоволення поову.

Позивачці в судовому засіданні неодноразово роз»яснювалися її права, в тому числі право змінити підставу позову, порядок оскарження судового рішення, а також обов»язок довести суду обставини, на які сторона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, і наслідки недодержання вказаних вимог.

Крім того, позивачем ОСОБА_1 в суді не доведено, що відповідач ОСОБА_4 порушив її права.

На підставі викладеного суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог та приходить до висновку, що в задоволені позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, ст.ст. 321, 355, 356, 358, 368, 370 ЦК України,

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визначення розміру ідеальних часток у праві спільної сумісної власності - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Полтавської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: С.О.Фадєєва

Повний текст рішення виготовлено 05.12.2014 року.