РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 700/132/15-ц

Провадження № 2/700/95/15

01 квітня 2015 року Лисянський районний суд Черкаської області

в складі: головуючого - судді Бесараб Н.В.

за участю секретаря Мельніченко Н.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Лисянка справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про визнання незаконними дій підприємця, поновлення порушених трудових прав працівника та стягнення матеріальної і моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом та вказала в позовній заяві, що вона працювала продавцем в магазині «Славутич» ФОП ОСОБА_2 з серпня 2014 року по 10 січня 2015 року без оформлення її як найманого працівника згідно з вимогами чинного законодавства. Під час останньої ревізії була виявлена недостача на суму 2077 грн., яку відповідач відразу ж забрав із зарплати продавців по 1100 грн. Після цього вона пішла з цієї роботи. За період роботи у вказаному магазині працювала понад 250 годин на місяць та понад 62 год. на тиждень без перерви на обід та лише з двома вихідними на місяць. Жодних доплат за понаднормову роботу відповідач не платив, обіцяну зарплату в розмірі 1800 грн. у повному розмірі ніколи не виплачував, а завжди відрахував якісь ним видумані штрафи. Просила суд стягнути з відповідача на її користь заборговану заробітну плату в розмірі 1100 грн., грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 800 грн., за роботу в надурочний час в розмірі 3045 грн., за роботу у святкові і неробочі дні в розмірі 1044 грн., середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 2500 грн., компенсацію за нанесені моральні збитки в розмірі 5000 грн. та зобовязати відповідача належно оформити та віддати їй її трудову книжку.

В судовому засіданні позивач наполягала на задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у позовній заяві, а також вказала, що працювала у магазині «Славутич» позмінно із ОСОБА_3, виконувала всі обовязки продавця, але документи про трудові відносини між нею і відповідачем не оформлялися.

Відповідач позов не визнав та заперечував проти його задоволення, оскільки вважає його безпідставним. Позивач дійсно хотіла працевлаштуватися в його магазині, але він запропонував пройти їй спочатку випробування. До роботи він її не допускав, сам виконував роботу продавця і показував що і як потрібно робити, а ОСОБА_1 лише спостерігала. Відповідач не заперечує, що випробувальний термін тривав із серпня-вересня 2014 року по 10 січня 2015 року. Графіка чіткого не було, вимог до роботи не ставив, в магазині працювали він і його дружина. Оскільки він почав помічати нестачу пакувальних пакетів та інших речей, то він запідозрив ОСОБА_1 в крадіжках і після Нового року він повідомив позивачу, що на роботу її взяти не може. Просить відмовити в задоволенні позову, оскільки позивач не ставить вимогу про визнання факту наявності трудових відносин, не обґрунтовує в чому саме полягали завдані їй моральні збитки.

Заслухавши пояснення сторін та свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, суд, розглядаючи цивільну справу у порядку позовного провадження, повинен повно і всебічно з'ясувати фактичні обставини справи, однак не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог та тієї доказової бази, яка сформована за рахунок доказів, поданих до суду самими учасниками процесу.

Вказані вимоги закону розяснювалися судом позивачу в судовому засіданні.

Судом встановлено такі обставини справи.

Позивач стверджувала, що працювала продавцем в магазині «Славутич», підприємницьку діяльність в якому здійснює відповідач. В свою чергу, відповідач цей факт заперечував та наполягав на тому, що ОСОБА_1 він на роботу в магазин не приймав і до фактичного виконання роботи не допускав.

З позовної заяви та пояснень позивача вбачається, що вона повязує свої вимоги про стягнення з відповідача на її користь заборгованої заробітної плати та різного роду компенсацій з фактом перебування її у трудових відносинах з приватним підприємцем ОСОБА_2, хоча трудовий договір не укладався, і відповідач цей факт не визнає. Водночас, позивач не заявляє вимогу встановити такий факт.

Згідно з положеннями ч.1 ст.24 Кодексу законів про працю України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

Отже, за змістом п.6 ч.1 ст.24 КЗпП України трудовий договір має обов'язково укладатись у письмовій формі у випадку укладення трудового договору між працівником та фізичною особою.

Відповідно до ч.3 ст.24 цього кодексу, укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Проте, трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказу чи розпорядження не було видано, але працівника фактично було допущено до роботи (ч.4 ст.24 КЗпП України).

Як встановлено судом, трудовий договір між сторонами не укладався.

В судовому засіданні свідки ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підтвердили суду те, що ОСОБА_1 дійсно виконувала обовязки продавця в магазині «Славутич». Крім цього, свідок ОСОБА_3 зазначила, що вона також працювала в цьому магазині продавцем без укладення трудового договору з липня 2014 року.

Суд не приймає в якості доказу наданий позивачем в судовому засіданні графік її роботи в магазині «Славутич», який складений нею від руки, оскільки такий доказ є недопустимим в розумінні ст.59 ЦПК України.

Інших належних і допустимих доказів, що підтверджують факт наявності між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 трудових відносин, суду позивачем не надано.

Зважаючи на те, що суд позбавлений можливості вийти за межі заявлених позовних вимог, а позивач не просить встановити факт наявності між нею та відповідачем трудових відносин, а просить стягнути заборговану заробітну плату і різного роду компенсації, а також зобовязати відповідача належно, згідно з вимогами чинного законодавства оформити та віддати їй належну трудову книжку, що є похідним від факту перебування у трудових відносинах, суд приходить до висновку, що такі вимоги задоволенню не підлягають.

Щодо заявленої позивачем вимоги про відшкодування моральних збитків, то відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

З огляду на зазначене, суд вважає, що заявлені позивачем позовні вимоги про стягнення моральної шкоди в сумі 5 000 грн. не підлягають задоволенню, оскільки, в порушення вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України, позивач не надав суду допустимих та належних доказів в частині того, за якими критеріями чи міркуваннями позивач оцінює моральну шкоду саме в такому розмірі, виходячи із характеру немайнових втрат, їх тривалості та можливості відновлення, а також доказів на підтвердження того, що порушення його прав призвели до втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Виходячи з вищезазначеного суд вважає, що позовні вимоги позивача є безпідставними та не підлягають задоволенню у повному обсязі.

На підставі викладеного, та керуючись ст.24,237-1 Кодексу законів про працю України, ст.10,11,58,59,60,61,213-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про визнання незаконними дій підприємця, поновлення порушених трудових прав працівника та стягнення матеріальної і моральної шкоди відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 10 днів після його проголошення.

Головуючий суддя Н. В. Бесараб