Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" лютого 2015 р. Іллічівський районний суд м.Маріуполя Донецької області під головуванням судді Хараджа О. О., при секретарі Костенко О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «АГ Сталь» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «АГ Сталь» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки виплати сум при звільненні та моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначив, що в період з 15.02.2012 року по 14.10.2014 року позивач працював у ТОВ «АГ Сталь», після чого 14.10.2014 року його було звільнено за згодою сторін за п.1 ст. 36 КЗпП України. За період роботи позивачу була нарахована, але не виплачена заробітна плата в сумі 5320,16 грн. У звязку із не проведенням повного розрахунку в день звільнення на підставі ст. 117 КЗпП України просив стягнути середній заробіток за весь час затримки по день подання позову в сумі 19164,18 грн. Також вказує, що внаслідок протиправних дій відповідача йому завдано моральну шкоду, розмір якої оцінює в 1000 грн. та просить стягнути з відповідача.

На підставі викладеного, позивач просив стягнути з відповідача на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату в сумі 5320,16 грн., середній заробіток за період з 15.10.2014 року по теперішній час в сумі 19164,18 грн. та моральну шкоду в розмірі 1000 грн.

Позивач в судове засідання не з'явився, надавши суду заяву про розгляд справи за його відсутністю.

Представник відповідача в судове засідання не з'явилась, надавши суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, а також письмові заперечення проти позову, в яких зазначила, що позовні вимоги не визнає. Вказала, що ТОВ «АГ Сталь» знаходиться на території Донецької області, де з квітня 2014 року по теперішній час проводиться антитерористична операція. Політична та економічна криза призвела до дестабілізації роботи трубного ринку, підвищення цін на сировину, а також до нестабільності роботи та діяльності відповідача. Наказом підприємства «Про введення особливого стану» були внесені зміни в організацію робіт та робочі графіки через форс-мажорні обставини, виниклі не з вини підприємства. Наказом відповідача від 18.09.2014 року «Про оплату праці під час простою підприємства» було зупинено виробництво, про що були попереджені усі працівники. Дійсно на момент звільнення позивача 14.10.2014 року підприємство мало перед ним заборгованість в сумі 5320,16 грн., між тим 10.02.2015 року ОСОБА_1 була виплачена частина заборгованості в розмірі 2148,19 грн. Не погодилась із вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, та стягнення суми моральної шкоди, вказуючи про їх безпідставність, а також на те, що позивач при звільненні не здав виданий йому підприємством спецодяг, не підписав . Просила у задоволенні позовних вимог відмовити.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Ця ж норма пролонгована змістом частини 1 статті 24 Закону України «Про оплату праці».

Судом встановлено, що позивач у період з 01.07.2011 року по 14.10.2014 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці позивача.

14.10.2014 року позивач був звільнений з підприємства за згодою сторін згідно п.1 ст. 36 КЗпП України.

За період роботи позивача йому нараховувалась заробітна плата.

Згідно гарантійного листа, виданого 31 жовтня 2014 року ТОВ «АГ Сталь», підприємство підтвердило заборгованість перед ОСОБА_1 станом на 31.10.2014 року в розмірі 5320,16 грн. При цьому суд зазначає, що вказана сума заборгованості по заробітній платі вказана вже з урахуванням утримань передбачених законом податків та обов'язкових платежів.

Разом з тим, 10.02.2015 року позивачу була виплачена частина заробітної плати в сумі 2148,19 грн., що підтверджується поточною випискою за контрактом від 17.02.2015 року та не заперечується сторонами.

Таким чином позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення заборгованості по заробітній платі підлягають задоволенню в розмірі 3171,97 грн.

Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідачем вказаних вимог закону дотримано не було.

У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У звязку із порушенням строків виплати заробітної плати та всіх сум, які належать позивачу при звільнені, відповідач має сплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Визначаючи розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд керується наступним.

Верховний Суд України в п. 20 постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13 розяснив, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Такі ж правові позиції наведені в постановах Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-39 цс11 та від 21 листопада 2011 року у справі № 6-60 цс11.

Позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення з ТОВ «АГ Сталь» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.10.2014 року по день ухвалення судом рішення.

З довідки бухгалтерії ТОВ «АГ Сталь» вбачається, що середньогодинна заробітна плата ОСОБА_1 за останні два місяці роботи становить 17,03 грн.

При цьому суд зазначає, що цей розрахунок зроблений відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

Суд зазначає, що середній заробіток розраховується за період, починаючи з дня, наступного за днем звільнення, тобто з 15.10.2014 року і по день ухвалення судом рішення, оскільки на день розгляду судом справи з позивачем повністю розрахунок не проведено.

Згідно вказаного відповідачем графіку роботи кількість робочих змін тривалістю 24 години за період з 15.10.2014 року по 26.02.2015 року складає 34 зміни.

Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 15.10.2014 року по 26.02.2015 року складає 13896,48 грн. (34 зміни (816 годин) х 17,03 грн.).

За таких обставин та положень закону, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає задоволенню, складає 13896,48 грн.

При цьому суд зазначає, що розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням виплати заробітної плати під час простою підприємства, не передбачений діючим законодавством.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно зі ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У відповідності до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних) та з урахування інших обставин.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином судом встановлено, що внаслідок не своєчасної виплати відповідачем позивачу заробітної плати та остаточного розрахунку при звільненні, позивачу була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачем у 1000,00 гривень є завищеним.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер порушення прав позивача, істотність вимушених змін у його житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав. Виходячи з розуміння загальнолюдських цінностей, жоден працівник не може залишатися байдужим до порушення роботодавцем його права на оплату праці, а тому суд погоджується з тим, що встановлені порушення трудових прав позивача повязані з певними душевними стражданнями і вважає, що 250 грн. є достатньою і справедливою компенсацією завданої йому моральної шкоди.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 243,60 гривень за вимоги майнового характеру та 243,60 грн. за вимоги немайнового характеру, що разом складає 487,20 грн.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 88, 174, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 115, 117, 233, 237-1 КЗпП України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «АГ Сталь» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «АГ Сталь» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 3171,97 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 13896,48 грн., з утриманням ТОВ «АГ Сталь» з суми середнього заробітку передбачених законом податків та обов'язкових платежів при її виплаті, а також моральну шкоду в розмірі 250 грн.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «АГ Сталь» на користь держави судовий збір у розмірі 487,20 грн.

На рішення може бути подана апеляція в Апеляційний суд Донецької області через Іллічівський районний суд м. Маріуполя протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: О. О. Хараджа