Справа № 569/3355/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2015 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді: Галінської В.В.

секретар судового засідання: Калетинець Т.В.

з участю: позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2, її представника - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про встановлення факту перебування у трудових відносинах та стягнення заробітної плати,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом, просить суд встановити факт перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 у період з 20 січня 2015 року по 30 січня 2015 року, зобов'язання внести до трудової книжки запис про прийняття та звільнення з роботи, стягнути невиплачену заробітну плату.

В позовній заяві вказує, що він працював робітником на авто мийці в АДРЕСА_1, у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 у період з 20 січня 2015 року по 30 січня 2015 року. В порушення ст..ст. 21, 24, 48 КЗпП України з ним не було укладеного письмового трудового договору та внесено відповідних записів до трудової книжки, тобто він перебував у фактичних трудових відносинах з відповідачем без офіційного їх оформлення. При звільненні, в порушення ст.. 116 КЗпП України, відповідач відмовила у виплаті його заробітної плати в розмірі 600 грн., чим порушила його право на заробітну плату, гарантоване ст. 43 Конституції України. Подав уточнення до позовних вимог, просив суд стягнути заробітну плату у розмірі 641,52 грн.

В судовому засіданні позивач був допитаний як свідок, відповідно до ст. 184 ЦПК України та показав, що в мережі Інтернет ним було прочитано оголошення про прийняття на роботу в автомийку в АДРЕСА_1. Він зателефонував по даному оголошенні і домовився про зустріч для вирішення питання прийняття на роботу. 20 січня 2015 року він разом із своєю знайомою ОСОБА_5, прийшли за адресою АДРЕСА_1 для влаштування на роботу. Їх зустріла ОСОБА_2 та повідомила позивачу, про умови праці. Він пройшов навчання за два дні і вона допустила його до роботи на проценти у розмірі 30 % від оплати за миття автомобіля. Час роботи становив з 8 години по 20 годину щоденно. За весь період роботи він мав один обід. Було завжди багато роботи. Відразу на мийці могло митися 2-3 машини. Працюючи, побачив, що велика «текучка» кадрів, тому вирішив звільнитися. ОСОБА_2 сказала повернути форму. На вимогу виплатити заробітну плату, ОСОБА_2 вказала, що в неї багато клієнтів і заробітну плату виплачує ОСОБА_2 - її мати. Вона вказала, що спочатку видам заробітну плату тим хто працює, а потім вам. Він подзвонив, щоб домовитися про виплату заробітної плати, вона відмовила у її виплаті. 10 лютого 2015 року він прийшов до ОСОБА_2, щоб отримати заробітну плату, на що вона негативно відреагувала та вказала, що ніякі кошти платити не буде і в подальшому облила його водою із компресора «Кархер» в мороз. Після чого він звернувся до правоохоронних, податкових органах з вимогами проведення перевірок діяльності ФОП ОСОБА_7 На запитання вказав, що він є студентом, мав намір «підпрацювати» та заробити кошти.

Позивач просив позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача суду пояснив, що позивач не працював у відповідача ФОП ОСОБА_2 Вона з ним домовилася про навчання та стажування на автомийці. Про прийняття на роботу вона не могла ставити питання, так як система оподаткування на якій перебуває підприємець не дозволяє мати найманих працівників та вчиняти будь-які записи у трудових книжках. ОСОБА_2 працює особисто та здійснює особисто миття автомобілів.

В судовому засіданні відповідач була допитана як свідок, відповідно до ст. 184 ЦПК України та показала, що вона орендує частину приміщення за адресою АДРЕСА_1 у підприємця ОСОБА_2 приблизним розміром 60 кв.м. для здійснення миття автомобілів. Діяльність свою здійснює з 2008 року. ОСОБА_2 у січні 2015 року вирішила самостійно здійснювати діяльність щодо миття автомобілів та набирати людей на роботу, вона дала оголошення в Інтернеті. 21 січня 2015 року вона домовилася з хлопцем через оголошення про прийняття на роботу і попросила її, щоб вона роз'яснила даному хлопцю про умови навчання, стажування і в подальшому про можливість працевлаштування. На наступний день прийшло двоє людей - ОСОБА_9 та ОСОБА_10. Вона роз'яснила їм умови навчання на автомийці та вказала на необхідність надання документів: паспорта та довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру. На наступний день ОСОБА_9 документи не приніс, вона відпустила його, щоб він надав їй копії даних документів. Вона на прохання ОСОБА_2 проводила навчання з ОСОБА_1 У зв'язку із тим, що позивачем не було надано документи, їм не відомі були прізвища як ОСОБА_9, так і ОСОБА_10, тому вони вирішили попросити їх піти. 28 січня 2015 року вона попросила ОСОБА_9 залишити автомийку, на що ОСОБА_10 відреагувала неадекватно, почала кричати, чіплятися. ОСОБА_9 пішов з мийки сам. Вони мали проходити навчання протягом 1 місяці і їх все влаштовувало. Вказала, що вона особисто нікому не обіцяла, що буде приймати на роботу. Просила суд відмовити у задоволенні позову.

Свідок ОСОБА_5 суду показала, що вона разом із ОСОБА_1 мала намір працювати у ОСОБА_2 на автомийці, вона особисто на посаді адміністратора. Під час роботи у них виник конфлікт з приводу не оплати праці. Вони працювали з 08 години по 20 годину без обідньої перерви, робота була досить складною. Працювали з 20 січня по 30 січня 2015 року. ОСОБА_2 вказала: «прийдіть 10 лютого отримайте кошти», вони прийшли однак почалася лайка та виник конфлікт і за допомогою Кархера вона вигнала ОСОБА_1 із мийки обливши водою. Робота була знайдена на сайті, і зараз здійснюється набір клієнтів, використовують людей за що їм не платять гроші, великий постійний потік людей. На запитання вказала, що вона є студенткою, мала працювати адміністратором. Умови праці були негативні і вона фактично працювала автомийником. Щодо ОСОБА_1 вказала, що як такого навчання він не проходив, він пройшов один день навчання і його було поставлено на наступний день на відсоток. В журнал, де нею зазначалося про миття автомобілів, він був внесений через день на відсоток, тобто почав працювати. Щоденна «каса» складала 1700 до 2000 гривень. Працювали у рабських умовах, машин постійно було багато, ніхто не сидів без роботи. Вказала щодо системи оплати праці на мийці.

Допитана свідок ОСОБА_2 суду вказала, що вона є приватним підприємцем і з січня 2015 року вирішила самостійно займатися миттям автомобілів, до того частину боксу вона здавала в оренду. Помістила оголошення про прийняття на роботу в мережі Інтернет. В оголошені були вимоги щодо віку, а саме вік 25 років. До неї зателефонував хлопець та вказав, що хоче працевлаштуватися на посаду автомийника і домовився про зустріч на мийці. На наступний день вона попросила свою доньку - ОСОБА_2 поспілкуватися із хлопцем та проводити із ним навчання, так як остання працювала на мийці особисто досить давно і мала великий стаж роботи. Про те, що позивач є студентом і не має відповідного віку, - він не вказав. Приймати на роботу позивача могла лише вона, так як вона на 2 групі єдиного податку. Позивачем не було надано жодних документів, щоб оформити належним чином навіть проходження ним навчання, тому його поросили піти із мийки.

Судом під час розгляду справи, було відмовлено позивачу в задоволенні клопотання про долучення до матеріалів справи звернень до правоохоронних та податкових органів і роз'яснено його право на надання відповідних відповідей на подані ним звернення. Позивачем відповідей на його звернення суду надано не було.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши як свідків сторін та свідків ОСОБА_5, ОСОБА_2, дослідивши письмові докази по справі, дійшов до наступних висновків.

Згідно до ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язуються виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За правилами ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, на визначений строк та таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Відповідно до ч.ч. 3,4 ст.24 КЗпП України укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначав, що 20 січня 2015 року його було прийнято на роботу робітником на автомийці у ФОП ОСОБА_2. В судовому засіданні він повідомив, що почав працювати після проходження одноденного навчання, що не узгоджується між собою.

При прийомі на роботу він письмову заяву не писав, трудову угоду не укладав.

Як встановлено у судовому засіданні ОСОБА_2 надала роз'яснення для позивача ОСОБА_1 про умови навчання, сам позивач не заперечував про те, що він проходив навчання. Однак, як вказано позивачем термін навчання тривав 1 день, а відповідач зазначала, що мав тривати 1 місяць.

З показів свідка ОСОБА_5 неможливо встановити, що ОСОБА_1 не проходив навчання у ОСОБА_2 і той факт, що на роботу його мала приймати ОСОБА_2. Суд приймає до уваги покази свідка ОСОБА_2, яка показала, що на роботу саме вона мала намір найняти працівників після успішного проходження ними навчання. Дані покази не спростовуються жодними доказами по справі. Відносини, що склалися із ФОП ОСОБА_8 не є предметом розгляду по даній справі, тому судом дані обставини не досліджувалися. Крім того, позивач показав, що кошти за виконану роботу мала платити саме ОСОБА_2.

Законом України «Про внесення змін в Кодекс Законів про працю України» від 24 грудня 1999 року № 1356-XI держава зобов'язала приватних підприємців укладати трудові договори з найманими працівниками у письмовій формі.

Форма трудового договору між працівником і фізичною особою і порядок його реєстрації затверджені наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 08 травня 2001 року № 260.

Відповідно до вимог ст. 24-1 КЗпП України, у разі укладення трудового договору між фізичною особою та працівником, фізична особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи, зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, встановленому Міністерством праці та соціальної політики України.

Отже, законом передбачено, порядок укладення трудового договору й необхідні його умови, при прийнятті відповідного працівника на роботу.

Позивачем не надано доказів того, що відповідна угода була підписана між сторонами після фактичного допуску до роботи і зареєстрована у встановленому порядку.

Належних та допустимих доказів, що позивач був допущений до роботи саме 20 січня 2015 року не має.

На спростування доводів позивача, за клопотанням відповідача була допитана в якості свідка ОСОБА_2, яка вказала, що вона мала намір приймати на роботу позивача, після успішного завершення ним навчання.

Крім того, судом встановлено, що відповідач ФОП ОСОБА_2 не має права використовувати найману працю.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 не перебував у трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2, оскільки доказів того, що він був допущений до роботи та виконував свої трудові обов'язки повний робочий день, те, що йому нараховувалася заробітна плата не має, тобто з ним не було укладено безстрокового трудового договору.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться в день звільнення. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій частині строк виплатити не оспорювану ним суму.

Враховуючи, що судом не встановлено факту перебування позивача у трудових відносинах із ФОП ОСОБА_2 вимоги про зобов'язання внести записи до трудової книжки та виплатити заробітну плату до задоволення не підлягають.

Події, що відбулися 10 лютого 2015 року, на які посилався позивач та свідок ОСОБА_5 не є предметом розгляду даної справи, тому суд не надає їм відповідної оцінки.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про встановлення факту трудових правовідносин та стягнення заробітної плати - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд з поданням в десятиденний строк апеляційної скарги з дня проголошення рішення.

Повний текст рішення виготовлено 10 квітня 2015 року.

Суддя - підпис

згідно з оригіналом:

Суддя Рівненського міського суду В.В.Галінська