АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1007/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 47 Орендарчук М. П.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоНерушак Л. В.
суддівПальонного В. С. , Демченка В. А.
при секретаріЖуравель Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 21 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Приватного підприємства «Дніпро» про визнання недійсним договору оренди землі ,-

в с т а н о в и л а :

13 жовтня 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до Приватного підприємства «Дніпро» смт. Голованівськ Кіровоградської області про визнання недійсним договору оренди землі, посилаючись на те, що відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 зареєстрованого 12 листопада 2003 року Угловатською сільською радою Христинівського району Черкаської області в книзі записів державних актів на право власності на землю за № 156, ОСОБА_6 є власницею земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,95 га, розміщеної в адміністративно-територіальних межах Угловатської сільської ради Христинівського району Черкаської області.

Позивач ОСОБА_6 вказує у позові, що 24 лютого 2007 року між нею та ПП «Дніпро» смт Голованівськ Кіровоградської області було укладено договір оренди землі, який зареєстровано у Христинівському районному відділі Черкаської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 02 березня 2007 року за № 04.

Позивач посилається, що вважає недійсним даний договір оренди землі оскільки до нього не долучено плану або схеми земельної ділянки, яка передається в оренду, її кадастрового плану та акта визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що унеможливлює її ідентифікацію.

17 листопада 2014 року ОСОБА_6 подала до суду заяву про зміну підстав позову та уточнення позовної заяви посилаючись, що акт приймання-передачі об'єкта оренди є невід'ємною частиною договору оренди, без якого неможлива державна реєстрація договору оренди землі, акт приймання-передачі об'єкта оренди підписувався до реєстрації договору оренди землі та без заповнення графи акту «стан об'єкта оренди», оскільки після реєстрації договору, земельна ділянка підлягала обов'язковому агрохімічному обстеженню відповідно до закону, а дані обстеження відображенню в паспорті та акті приймання-передачі об'єкта оренди. Проте, відповідачем після державної реєстрації договору оренди землі не забезпечено проведення паспортизації земельної ділянки з метою визначення стану об'єкта оренди на моменти її передачі в оренду та не забезпечено відображення відповідних показників в акті приймання-передачі.

Позивач також вказує, що в оспорюваному договорі оренди землі та відповідних додатках до нього не вказані якісні показники об'єкта оренди, які мають зберігатися орендарем в ході використання земельної ділянки, тобто фактично не вказані умови збереження стану об'єкта оренди та якісні показники об'єкта оренди, які мають бути дотримані на момент її повернення орендодавцю, тобто фактично умова повернення земельної ділянки орендодавцю у стані не гіршому в порівняні з тим, у якому він одержав її в оренду - є фіктивною, оскільки дані про первісний якісний стан земельної ділянки відсутні. Ще більш ефемернішими за таких умов є можливість контролю зі сторони позивача за дотриманням орендарем умов даного договору, яка передбачена п. 28, оскільки відсутність на момент передачі земельної ділянки в оренду даних агрохімічного обстеження - робить такий контроль неможливим. Зазначені умови є істотними умовами договору оренди землі згідно ст. 15 Закону України «Про оренду землі».

Наявність в договорі оренди землі умови, що «орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, в якому він її одержав» без дослідження ї встановлення стану об'єкта оренди на момент його передачі, унеможливлює можливість визначення погіршення чи покращення стану земельної ділянки на момент її повернення.

Позивач зазначає, що вона зацікавлена у тому, щоб стан її майна (земельної ділянки) за час користування орендарем не погіршився, та щоб земельна ділянка була повернена в належному стані, однак за відсутності істотних умов договору, про які йде мова - це є не можливим і порушує її права, як орендодавця. Відсутність згоди між орендодавцем та орендарем щодо вищевказаних умов, які визначені ст. 15 Закону, як істотні умови договору оренди землі, порушує права та інтереси орендодавця (позивача), що є підставою для їх судового захисту.

Крім цього в договорі оренди землі строк оренди визначено без урахування періоду ротації основної сівозміни згідно з проектами землеустрою, що також порушує права орендодавця.

Не проведення обов'язкової агрохімічної паспортизації земельної ділянки сільськогосподарського призначення та не відображення її даних в умовах договору, щодо земельної ділянки, яка передавалась в оренду, свідчить про те, що зміст оспорюваного договору оренди суперечить актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, що відповідно до ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України також є підставою для визнання його недійсним. Тому позивач ОСОБА_6 звернулася до суду із даним позовом та просила визнати недійсним договір оренди землі, укладений 24 лютого 2007 року між нею та ПП «Дніпро», зареєстрований 02 березня 2007 року у Христинівському районному відділі Черкаської регіональної філії ДП «Центр ДЗК при Держкомземі України», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис за № 04 та стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 21 січня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до Приватного підприємства «Дніпро» про визнання недійсним договору оренди землі відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що рішення незаконне, оскільки судом неповно з'ясовано всі обставини, що мають значення для справи, має місце невідповідність висновків суду обставинам справи, прийняття його з порушенням норм, як матеріального права так і процесуального права. Просить скасувати рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 21 січня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Сторони в судове засідання не з'явилися, по день та час розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується судовими повістками з повідомленням про вручення. Заяв та клопотань від сторін не надійшло на адресу апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з постановленням нового рішення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягає застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону не відповідає.

Вирішуючи спір між сторонами, та відмовляючи в його задоволенні, суд першої інстанції виходив з того, що порушене право підлягає захисту , однак позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки про порушення свого права позивач дізналась 24 лютого 2007 року, а з позовом до суду про визнання договору недійсним звернулася лише 13 жовтня 2014 року. Тому суд вважав, що пропущення 3-х річного строку позовної давності, про застосування якого просив відповідач, подавши до суду заяву про застосування строку позовної давності та у своїх запереченнях наполягав на застосуванні вказаного строку є підставою для відмови в позові. Позивач та його представник заяву про поновлення пропущеного строку позовної давності до суду не подали. Доказів причин поважності пропуску строку позовної давності до суду не надали.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки дані висновки не відповідають обставинам справи та вимогам закону, так як суд невірно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення судом незаконного рішення.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні згідно даних державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2 від 12 листопада 2003 року ОСОБА_6 є власницею земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,95 га, розташованої на території Угловатської сільської ради Христинівського району Черкаської області.

24 лютого 2007 року між ОСОБА_6 та ПП «Дніпро» було укладено договір оренди землі терміном на 10 років, який зареєстрований у Христинівському районному відділі Черкаської регіональної філії ДП «Центр ДЗК при Держкомземі України», про що в державному реєстрі земель вчинено запис від 2 березня 2007 року за № 04.

Статтею 15 Закону України «Про оренду землі» (чинній на момент укладення спірного договору) істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою, зокрема, для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Невід'ємною частиною договору оренди землі є: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об'єкта оренди; проект відведення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Законом.

Із змісту спірного договору вбачається, що в ньому дійсно відсутня така умова як визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини. Однак, загальною нормою, а саме - ст. 323 ЦК України та спеціальною нормою - ст. 11 ЗУ «Про оренду землі» передбачено, що ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди несе орендодавець, якщо інше не передбачено договором оренди землі. У разі прострочення установлених договором землі строків передачі об'єкта оренди, ризик його випадкового знищення або пошкодження у цей період несе сторона, яка допустила прострочення його передачі.

Таким чином, питання ризику знищення чи пошкодження об'єкту оренди врегульовано законом, у разі не згоди сторін договору із вимогами закону, вони можуть змінити умови ризику знищення майна.

Оспорюваний договір стосовно зазначеного застереження не має, однак відсутність такого застереження не призводить до порушень прав позивача, оскільки відносини щодо визначення особи, яка має зобов'язання щодо ризику випадкового знищення або пошкодження об'єкта оренди виникає із вимог закону, які і врегульовані законом.

Якщо позивач не бажає продовжувати відносини оренди на попередніх умовах, він має право на внесення змін до договору в установленому порядку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З аналізу вказаних норм вбачається, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відповідно суд, при розгляді справи по суті спору, що виник між сторонами, повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Зазначене повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, з якої вбачається, що відповідно до ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен встановити чи дійсно порушуються права орендодавців у зв'язку з відсутністю в договорах оренди умов, передбачених статтею 15 Закону України від 6 жовтня 1998 року № 161-ХІV «Про оренду землі», визначити істотність цих умов, а також з'ясувати, у чому саме полягає порушення їхніх законних прав (справа № 6-94 цс13).

Звертаючись до суду із даним позовом, позивач ОСОБА_6 просила визнати недійсним договір оренди землі, укладений між нею та відповідачем ПП «Дніпро», однак із змісту позовної заяви та наявних у справі доказів, змісту апеляційної скарги вбачається, що вона не вказала, які саме її права порушені, не визнані чи оспорені, а також у чому саме полягають дії чи бездіяльність відповідача при порушення її прав.

Вказані позивачем підстави, як відсутність невід'ємної частини договору оренди землі, а саме план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки; акт визначення меж земельної ділянки в натурі/на місцевості не є підставою визнання вказаного договору недійсним. Аналогічна позиція з даного приводу викладена у Постанові Верховного Суду України від 14 травня 2014 року по справі № 6-48 цс14.

Більш того, вказані підстави були введені до ст. 15 ЗУ «Про оренду землі» Законами України від 16 вересня 2008 року та від 07 липня 2011 року і на момент підписання договору у 2007 році їх ще не існувало.

З огляду на викладене, позовні вимоги ОСОБА_6 в цій частині є такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, тому не підлягають задоволенню.

Посилання позивача на ч.5 ст.37 Закону України «Про охорону земель» також є необґрунтованим, оскільки у даною нормою визначено, що дані агрохімічної паспортизації земель використовуються в процесі регулювання земельних відносин при передачі у власність або наданні в користування, в тому числі в оренду, земельної ділянки.

У вказаній нормі права відсутня така вимога, як обов'язкова паспортизації землі при передачі землі в оренду.

Крім того, повноваженнями для здійснення державного контролю за використанням та охороною земель наділений лише спеціально уповноважений орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів.

Спірна земельна ділянка передавалась в оренду орендодавцем без розроблення агрохімічних властивостей ґрунту та еколого - агрохімічного паспорту земельної ділянки.

Умови збереження стану об'єкта, в оспорюваному договорі, зазначені в п.17, а визначення строку оренди з урахуванням періоду ротації основної сівозміни згідно з проектом землеустрою, не передбачено ЗУ «Про оренду землі» як умова при укладенні договору оренди землі.

Виходячи із вищевикладеного, та у порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, на вищевказані обставини і положення закону уваги не звернув, а тому колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що право позивача при укладенні спірного договору було порушено через відсутність у ньому істотних умов, передбачених законом, оскільки встановлені колегією суддів обставини підтверджують, що договір оренди землі укладений з додержанням вимог закону на момент його укладення, і посилання на докази, зазначені позивачем ОСОБА_6 у позові, як підстави для визнання договору оренди земельної ділянки недійсним не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи. Таким чином, позовні вимоги щодо визнання договору оренди землі є безпідставними та необґрунтованими, в зв'язку з чим не підлягають до задоволення.

Положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб'єктивного цивільного права, факт його порушення або оспорювання і можливість його поновлення шляхом обраного способу захисту, оскільки за відсутності порушення суб'єктивного права чи інтересу або за відсутності самого суб'єктивного права позовна давність застосовуватися не може. Тобто право, яке не порушене позовною давністю не захищається.

З огляду на викладене, встановивши по даному спору відсутність факту порушень прав позивача, колегія суддів відмовляє в позові лише з цих підстав, без розгляду заяв сторін про застосування строків позовної давності та про поновлення таких строків.

Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не може залишатись в силі, так як при його ухваленні судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України є обов'язковою підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення або зміни рішення, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову за недоведеністю з вищевикладених підстав.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів ,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 21 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Приватного підприємства «Дніпро» про визнання недійсним договору оренди землі - скасувати , ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_6 у задоволенні позовних вимог до Приватного підприємства «Дніпро» смт. Голованівськ Кіровоградської області про визнання недійсним договору оренди землі.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :