31 березня 2015 року Справа № 202/803/15-ц
Рішення

Іменем України

Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді - Шклярука Д.С.

при секретарі - Петричкевич Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Житлово-будівельний кооператив № 99 «Схід», про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності на ? частину квартири, -

В С Т А Н О ВИ В :

22 липня 2005 року ОСОБА_1 звернулася до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська із позовною заявою до ОСОБА_2, у якій просить суд визнати недійсним договір дарування від 28 лютого 1995 року за яким ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1. Також позивачка просить визнати за нею право власності на ? частину вказаної квартири, як за дружиною.

В обґрунтування зазначених позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що 29 серпня 1987 року вона зареєструвала шлюб із відповідачем.

25 грудня 1991 року за сумісні кошти вони в ЖБК-99 «Восход» вони купили квартиру АДРЕСА_1. Договір купівлі-продажу було оформлено на чоловіка. У квартиру вони із дитиною зареєструвалися та почали там проживати сім'єю.

В 1993 році чоловік та його мати пообіцявши їй, що квартира повернеться у її із чоловіком власність, вимусили її виписатися із неї. Дані вони провели неодноразові обміни.

28 лютого 1995 року мати чоловіка обманувши її подарувала квартиру ОСОБА_2, про що їй відомо не було. Однак, вона продовжувала проживати у квартирі із сином та чоловіком, оплачувала житлово-комунальні послуги, отримували за адресою квартири кореспонденцію, перебували у місцевій поліклініці на обліку, а їхня дитина відвідувала дитячий заклад за місцем проживання.

Тільки в 1997 році вона взнала про договір дарування квартири і одразу ж звернулася до суду із позовною заявою про визнання його недійсним.

24 вересня 1997 року шлюб із відповідачем було розірвано. Однак, навіть після розірвання шлюбу вона із сином продовжували мешкати у спірній квартирі.

З 1997 року в Індустріальному районному суді міста Дніпропетровська розглядалася її позовна заява про визнання договору дарування недійсним, однак ухвалою від 25 березня 2005 року позов було залишено без розгляду, у зв'язку з чим вона вимушена звернутися до суду із новою позовною заявою.

Оспорюваний договір дарування квартири від 28 лютого 1995 року є недійсним в силу ст. 57 ЦК України в ред. 1963 р. і ст. 230 ЦК України в редакції 2003 р., так як чоловік та його мати умисно ввели її в оману, і уклали поміж собою договір дарування.

В судовому засіданні позивачка свої позовні вимоги підтримала та просила пред'явлений позов задовольнити у повному обсязі, а оспорюваний договір дарування визнати недійсним. В обґрунтування позову посилалася на обставини викладені у позовній заяві та додатках.

Відповідач та його представник проти задоволення позову заперечували. Відповідач зазначив, що спочатку вони із позивачкою спільно продали квартиру ОСОБА_5 На здійснення продажу квартири позивачка надавала нотаріально посвідчену згоду. Від продажу квартири вони виручили кошти, які спільно витрачали на потреби сім'ї. Вказаний договір купівлі-продажу не було визнано у встановленому законом порядку недійсним, або розірвано. Згодом ОСОБА_5 продав його матері спірну квартиру, а мати ще за життя подарувала квартиру йому. Отже, посилання позивачки у позові на те, що вона є співвласницею спірної квартири є безпідставними та необґрунтованими.

Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та надані письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, з 29 серпня 1987 року сторони зареєстрували шлюб, під час якого ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син - ОСОБА_6. Шлюб між сторонами було розірвано 24 вересня 1997 року.

25 грудня 1991 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений Шостою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, згідно з яким ОСОБА_2 купив у ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1.

29 березня 1992 року на загальних зборах членів ЖБК-99 «Восход» ОСОБА_2 був прийняти у члени кооперативу, до складу якого входила вищевказана квартира.

09 лютого 1993 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений Шостою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, згідно з яким ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_5 купив спірну квартиру АДРЕСА_1.

22 липня 1993 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений Шостою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, за умовами якого ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_3 купила спірну квартиру АДРЕСА_1.

28 лютого 1995 року згідно договору дарування, посвідченого Шостою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 2-2520, ОСОБА_3 подарувала своєму синові ОСОБА_2 спірну квартиру АДРЕСА_1.

Дізнавшись про існування правочинів щодо спірної квартири, у 1995 році позивачка ОСОБА_1 звернулася до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_8, третя особа - Шоста Дніпропетровська державна нотаріальна контора, ЖБК-99 «Восход», Міське бюро з обміну житлової площі, про визнання недійсними: договору про міну квартири від 09.02.1993 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5; договору купівлі-продажу квартири від 09.02.1993 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5; договору купівлі-продажу квартири від 22.07.1993 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3; обмінного ордеру від 22.02.1995 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2; договору дарування від 28.02.1995 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2; договору купівлі-продажу квартири від 10.03.1998 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_8

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 16 травня 2000 року у задоволенні позову було відмовлено.

Ухвалою судової колегії в цивільних справах Дніпропетровського обласного суду від 30 жовтня 2000 року касаційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено, рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 16 травня 2000 року скасовано, а справа повернута на новий судовий розгляд в іншому складі.

Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 25 березня 2005 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_8, про визнання недійсними договору купівлі-продажу, обміну, дарування і визнання права власності на квартиру, а також зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_3, про усунення перешкод в користуванні квартирою і вселення, а також зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виписки, були залишені без розгляду.

22 липня 2005 року позивачка звернулася до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська із даною позовною заявою у якій просить визнати недійсним договір дарування спірної квартири від 28 лютого 1995 року.

Заочним рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 28 квітня 2006 року позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені, визнано недійсним оспорюваний договір дарування від 28 лютого 1995 року, а за позивачкою визнано право власності на ? частину спірної квартири.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2014 року заочне рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 28 квітня 2006 року було залишено без змін.

Ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 листопада 2014 року заочне рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 28 квітня 2006 року та ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2014 року були скасовані, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Так, згідно з ч. 1 ст. 24 КпШС майно, яке належало кожному з подружня до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного із них.

Частиною 1 ст. 48 ЦК Української РСР (чинного на час укладення оспорюваного договору) передбачено, що недійсною угодою є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Відповідно до ст. 57 ЦК Української РСР (чинного на час укладення оспорюваного договору) угода, укладена внаслідок обману, може бути визнана недійсною. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, яка укладається.

Пленум Верховного Суду України у п. 12 постанови від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» роз'яснив, що при вирішенні позовів про визнання угоди недійсною на підставі ст. 57 ЦК Української РСР суди повинні мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною або збігу тяжких для сторони обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах. Під обманом у таких випадках слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається.

Оскільки правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом, у кожній справі про визнання правочину недійсним суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків.

Право на пред'явлення позову про визнання договору недійсним мають сторони договору або особи, права яких були порушені в зв'язку з укладенням цих договорів.

Як було встановлено у судовому засіданні, під час перебування сторін у шлюбі, 09 лютого 1993 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений Шостою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, згідно з яким ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_5 купив спірну квартиру АДРЕСА_1. На відчуження вказаної квартири відповідачем за цим договором купівлі-продажу позивачка ОСОБА_1 надавала свою письмову згоду, що підтверджується матеріалами справи та було визнано сторонами у судовому засіданні.

Отже, за таких обставин, вважати, що квартира у 1993 році вбула із власності ОСОБА_2 незаконно немає підстав, у зв'язку з чим у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Також, не заслуговують на увагу доводи позивачки про те, що договір дарування був укладений внаслідок обману, оскільки, під обманом (в розумінні ст. 57 ЦК Української РСР в ред. 1963 р.) слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, яка укладається. Як було встановлено у судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 не була стороною оспорюваного договору дарування квартири від 28 лютого 1995 року, та суд не може погодитися із її доводами про те, що відчуження спірної квартири за вказаним договором дарування якимось чином порушує її права за викладених обставин.

Отже, визнання недійсним договору дарування від 28.02.1995 року з підстав, визначених ст. 57 ЦК Української РСР не може в даному випадку мати місце.

Окрім того, заслуговує на увагу заява відповідача та його представника про застосування судом строку позовної давності до вимог ОСОБА_1

Так, про оспорюваний договір дарування було укладено 28.02.1995 року. У 1997 році позивачка дізналася про існування договору дарування квартири та одразу ж звернулася до суду із позовом про визнання недійсними в т.ч. й договору дарування квартири від 28.02.1995 року. Але, ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 25 березня 2005 року позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без розгляду, та у липні цього ж року позивачка звернулася до суду із аналогічним позовом повторно, при цьому ухвалу суду від 28.02.1995 року не оскаржувала у апеляційному порядку.

За таких обставин, суд вважає, що строки позовної давності минули, що також є підставою для відмови у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 3, 10-11, 59-60, 212, 213-215, 218 Цивільно-процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Д.С. Шклярук