РІШЕННЯ

Іменем України

24.03.2015 р. Франківський районний суд м.Львова в складі:

головуючого- судді Мартинишин М.О.

при секретарі- Кметь Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1

до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "НАДРА"

про визнання недійсним кредитного договору та іпотечного договору,-

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" (далі - Банк), в якому просить суд визнати недійсним кредитний договір № 735/П/99/2007-840 від 28.11.2007 р., укладений між ВАТ КБ "Надра" і ОСОБА_1 (далі - кредитний договір), іпотечний договір від 28.11.2007 р., укладений між ВАТ КБ "Надра" і ОСОБА_1 (далі - договір іпотеки).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне. За умовами кредитного договору банк зобов'язався видати кредит на загальну суму 196 146,64 доларів США. Договором визначено умови надання кредиту, зобов'язання ОСОБА_1 забезпечені договором іпотеки. Договори укладені для особистих, сімейних, домашніх і інших потреб, цільове використання коштів - купівля земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1. На думку позивача, до правовідносин застосовуються норми Закону України "Про захист прав споживачів", а умови кредитного договору про валюту кредиту, нарахування відсотків і повернення кредиту порушують права сторони за кредитним договором, ставить завідомо в невигідні умови при отриманні кредиту, що тягне недійсність договору. Недійсність основного зобов'язання тягне недійсність забезпечуваного ним зобов'язання. У зв'язку з викладеним недійсними є також договір іпотеки. В якості правових підстав позову позивач посилається на норми статей 203, 215, 548 Цивільного кодексу України, статей 11, 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачів" (умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача).

В судовому засіданні представник позивача за дорученням ОСОБА_3 позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач, належним чином повідомлений про час і місце судового засідання, явку представника в судове засідання не забезпечив, про причини неявки суд не сповістив.

Відповідно до статті 169 Цивільного процесуального кодексу України справу за позовною заявою розглянуто за відсутності представника відповідача.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши представника позивача, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, виходячи із наступного.

Згідно з частинами 1 і 3 статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Преамбула Закону України № 1023-XII від 12 травня 1991 року "Про захист прав споживачів" (далі - Закон) передбачає, що Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Згідно з положеннями пунктів 22, 23 статті 1 Закону споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Відповідно до частини 1 статті 11 Закону між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Частиною 2 статті 11 Закону та частиною 2 статті 12 Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-II "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" врегульовуються питання щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві до укладення договору споживчого кредиту, а статтею 56 Закону України від 7 грудня 2000 року № 2121-III "Про банки і банківську діяльність" (далі - Закон про банки і банківську діяльність) - щодо відомостей, які банк має надавати споживачеві як власному клієнту на його вимогу.

Згідно із частиною 1 статті 55 Закону про банки і банківську діяльність відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до пункту 3.1. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (далі - Правила) банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача.

Згідно із пунктом 3.2 Правил кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

В силу пункту 3.3 Правил банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту; абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі).

Згідно із абзацом 2 пункту 3.8 Правил банк у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору повинен попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач.

Відповідно до частини 1 статті 15 Закону споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Згідно з частиною 2 статті 1054 Цивільного кодексу України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

В силу пункту 3.2 "Вимог до іпотечних кредитів", затверджених Рішенням наглядової ради Державної іпотечної установи від 16.09.2005р. № 6, надання іпотечних кредитів позичальникам - фізичним особам здійснюється первинним кредитором виключно у грошовій одиниці України - гривні. Погашення іпотечного кредиту та відсотків за його користування здійснюється виключно у грошовій одиниці України - гривні. Згідно із пунктом 3.5 цих Вимог погашення кредиту та відсотків за його користування може здійснюватися щомісячно або щоквартально ануїтетними платежами або сплатою суми основного боргу рівномірними частинами з нарахуванням відсотків на залишок основного боргу згідно з порядком, затвердженим Правлінням Установи. Періодом сплати (або платіжним періодом) вважається період, за який Позичальник повинен сплатити черговий платіж, згідно графіка погашення іпотечного кредиту, і дорівнює одному місяцю або кварталу.

Поняття ануїтетного платежу визначено в розділі "Основні терміни" Рішення правління Державної іпотечної установи від 13.02.2006р. № 35 "Стандарти надання, рефінансування та обслуговування іпотечних житлових кредитів", де вказано, що ануїтетний платіж - регулярні рівні щомісячні або щоквартальні платежі, що направляються на погашення іпотечного кредиту, а саме, основного боргу і процентів, що розраховуються таким чином, що в кінці терміну кредитного договору за умови виконання зобов'язання Позичальником заборгованість повністю погашається.

В силу частини 2 статті 533 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, положення законодавства, що передбачають необхідність зазначення в кредитному договорі інформації про сукупну вартість кредиту за кожним платіжним періодом, включаючи реальну процентну ставку і абсолютне значення подорожчання кредиту, розрахунок частки платежів у погашення основного боргу та в погашення відсотків (при ануїтетних платежах), валютні ризики, носять імперативний характер. Відсутність зазначеної інформації позбавляє споживача можливості правильно вибрати товар (послугу).

Судом встановлено і випливає з матеріалів справи, що 28 листопада 2007 року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк "Надра" і ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 735/П/99/2007-840, за умовами якого позивачу надано кредит в розмірі 196 146,64 (сто дев'яносто шість тисяч сто сорок шість доларів 64 центів) доларів США, на строк до 28.11.2027р., під 12,39 % місячних, з щомісячною сплатою фіксованої грошової суми 2 238,15 доларів США, з метою фінансування купівлі земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, під заставу майбутніх прав на зазначену земельну ділянку (а. с.7-11).

Умовами кредитного договору передбачалося, що відсотки за користування кредитом розраховуються банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 12,39 відсотків на місяць. Нарахування відсотків за користування Кредитом здійснюється за фактичну кількість днів у періоді (28-29-30-31/360) на залишок заборгованості. При розрахунку відсотків враховується день надання та не враховується день погашення кредиту (пункт 1.3.1. Договору).

Відповідно до пункту 3.3.1 погашення кредиту за цим договором здійснюється позичальником щомісячно, сума мінімального необхідного платежу складає 2 238,15 (дві тисячі двісті тридцять вісім) доларів США 15 центів.

Згідно із пунктом 3.3.2 кредитного договору Позичальник повертає Кредит та сплачує Банку передбачені підп. 1.3.1 цього Договору платежі безготівковим перерахуванням або внесенням готівкових коштів на поточний рахунок № 29003884 тарифного пакету у порядку передбаченому п. 3.3.3 шляхом сплати мінімально необхідного платежу у валюті Кредиту.

В силу пункту 7.3 кредитного договору сторони, керуючись ст. 259 Цивільного кодексу України, дійшли згоди збільшити строк позовної давності до 10 (десяти) років.

Банк передав позичальникові кредитні кошти в день укладення договору.

Додаткові договори між сторонами не укладалися.

Судом також встановлено, що для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ОСОБА_1 та ВАТ КБ "Надра", в особі Шевченківського відділення філії ВАТ КБ "Надра" Київське регіональне управління було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Селіверстовим В.О., згідно з яким в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме, майнові права на земельну ділянку, розташовану у АДРЕСА_1, загальною площею 0,150 га (а. с.12-15).

Відповідно до статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч. 2 ст. 627 ЦК України).

За правилами частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншими актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною 1 - 3, 5 та 6 статті 203 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 4 статті 55 Закону про банки і банківську діяльність банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.

Згідно із абзацом 2 пункту 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", а також пункту 3.8 Правил (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач.

В силу положень частини 5 статті 11, статті 18 Закону до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори зі споживачем умови, які с несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору. При цьому, пунктом 4 частини 1 статті 21 Закону України "Про захист прав споживачів" встановлено, що для цілей застосування цього закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

Відповідно до частини 2 статті 8 Цивільного кодексу України у разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права).

В силу статті 10 Цивільного кодексу України чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, є частиною національного цивільного законодавства України. Якщо у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України.

Україна є державою-учасницею Організації Об'єднаних Націй, тому на її території безпосередньо діють Керівні принципи для захисту прав споживачів, прийняті Резолюцією Генеральною Асамблеєю ООН від 9 квітня 1985 № 39/248 (далі - Керівні принципи).

Згідно з Керівними принципами політика урядів повинна бути спрямована на надання споживачам можливості максимально вигідно використовувати свої економічні засоби; на забезпечення задовільних технічних і експлуатаційних характеристик, належних методів розподілу, добросовісної ділової практики, інформативного маркетингу і ефективного захисту проти практики, яка може негативним чином торкнутися економічні інтереси споживачів і здійснення вибору при покупці; урядам слід активізувати свої зусилля щодо запобігання практики, що завдає шкоди економічним інтересам споживачів, шляхом забезпечення того, щоб виробники, розподільники та інші особи, які беруть участь у наданні товарів і послуг, дотримувалися встановлених законів і обов'язкових норм (пункти 13 і 14). Споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Рекламна та торгова практика повинна відповідати принципу справедливого обслуговування споживачів і правовим вимогам. Це вимагає надання інформації, необхідної споживачеві для прийняття компетентних і незалежних рішень, а також заходів щодо забезпечення правдивості наданої інформації (пункти 19 і 20).

Україна, приєднавшись до Статуту Ради Європи, ратифікованого Законом України від 31 жовтня 1995 року № 398/95-ВР, вважається членом Ради Європи. В силу Статуту Ради Європи для членів зазначеної міжнародної організації обов'язкова Директива Рада Європи № 93/13 / ЄС "Про несправедливі умови в договорах із споживачами" (далі - Директива), в якій зазначається, що несправедливою є така умова, яка вносить значний дисбаланс у права та обов'язки сторін за договором на шкоду споживача. Несправедливою може бути визнано лише умова, яка не було предметом спеціального узгодження зі споживачем (пункт 1 статті 3). Та обставина, що окремі умови договору або їх деякі аспекти були індивідуально узгоджені, не виключає застосування Директиви до решти договору (пункт 2 статті 3).

Директива містить примірний (не є вичерпним) перелік умов, які можуть розглядатися як несправедливі, зокрема, положення про визначення ціни товарів у момент доставки або дозвіл продавцеві товарів або виконавцю послуг підвищувати ціну на них без надання в обох випадках споживачеві кореспондуючого права розірвати договір, коли остаточна ціна є надмірно високою по відношенню до ціни, узгодженої в момент укладення договору (підпункт "l" пункт2 додатку).

Таке широке трактування несправедливих умов співзвучне з міжнародним договірним принципом, який направлено на усунення дисбалансу прав і обов'язків сторін у договорі і коротко іменується істотним дисбалансом. Цей принцип отримав відображення в Принципах європейського договірного права (ст. 4.109) і Модельних правилах європейського приватного права (ст. II.-7:207).

В силу статті 4: 109 Принципів ЄДП "Надмірна вигода чи несправедлива перевага" допускає анулювання контракту в разі виникнення явної невідповідності між зобов'язаннями сторін, яке дає одній стороні надмірну перевагу. Перевага має бути явно надмірною. Така перевага має існувати в момент укладення договору. Крім того, така перевага має ґрунтуватися на залежності однієї із сторін від іншої або на тому, що одна зі сторін була пов'язана з іншою стороною довірчими стосунками, відчувала економічні труднощі, або була непередбачливою, необізнаною, не мала досвіду або необхідних навичок ведення переговорів.

На важливість врахування положень актів міжнародного права звертає увагу Верховний Суд України, який в Узагальненні судової практики від 01.02.2013 р. "Судова практика з розгляду цивільних справ про захист прав споживачів (2009 - 2012 рр.)" висловив таку позицію: "Таку позицію займають і органи виконавчої влади. Так, у Плані заходів щодо реалізації Концепції захисту прав споживачів небанківських фінансових послуг в Україні, що затверджений розпорядженням Кабінету Міністрів України від 20 січня 2010 р. № 135-р, вказано, зокрема, про необхідність внесення змін до Закону № 85/96-ВР (Закон про страхування - прим. моя). 22 травня 2012 р. Верховна Рада України у першому читанні прийняла законопроект від 19 грудня 2011 р. № 9614, яким запропоновано прийняти Закон "Про страхування" у новій редакції. Мета законопроекту - адаптувати законодавство України у сфері страхування до законодавства Європейського Союзу".

Як зауважував Конституційний Суд України в абзаці третьому підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг.

В іншому Рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності (абзац восьмий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 у справі про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань).

Верховний Суд України в постанові від 11.09.2013р. по справі № 6-40цс13 зробив наступний правовий висновок: "Аналізуючи норму ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві".

Судова практика виходить з того, що відсутність у кредитному договорі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупність вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, є порушенням пункту 2 частини 2 статті 11 Закону і може бути підставою для визнання договору недійсним в цілому (Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.10.2014 р. у справі № 6-26251св14).

Враховуючи названі акти законодавства і судову практику, слід дійти висновку, що умови договору про валюту кредиту, сукупну вартість кредиту, в тому числі за кожним платіжним періодом, включаючи реальну процентну ставку і абсолютне значення подорожчання кредиту, розрахунок частки платежів у погашення основного боргу та в погашення відсотків (для ануїтетних платежів), а також валютні ризики, є істотними споживчими властивостями і їх характеристика впливає на вибір споживача. Відсутність названих умов в кредитному договорі може бути визнано несправедливими умовами у разі, коли ці умови вносить істотний дисбаланс у права та обов'язки сторін за договором на шкоду споживача, зокрема, у разі можливого збільшення суми витрат позичальника під час виконання зобов'язань в порівнянні з очікуваною сумою витрат під час укладення кредитного договору. Та обставина, що окремі умови договору або їх деякі аспекти були індивідуально узгоджені, не виключає застосування положень про несправедливі умови до решти договору.

Дослідивши та оцінивши за правилами статті 64 Цивільного процесуального кодексу України представлені в матеріали документи, в тому числі кредитний договір, суд встановив, що кредитний договір не містить графіку платежів, детальний розпис сукупної вартості кредиту у вигляді реальної процентної ставки (у процентах річних) та абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі).

Крім того, судом встановлено, що при укладенні кредитного договору сторони передбачили повернення кредиту у вигляді ануїтетних платежів - рівних за сумою щомісячних внесків по сплаті заборгованості по кредиту, що включають в себе суму основного боргу та суму нарахованих відсотків за весь період дії договору (240 місяців). При цьому, до позичальника не була доведена інформація про суми нарахованих відповідно до пункту 1.3.1 кредитного договору до кінця кожного періоду (місяця) процентів, і суми, які направляються на погашення основного боргу і які обчислювалася як різниця між сумою платежу та сумою нарахованих до кінця кожного періоду процентів.

Сторони кредитного договору при його укладенні не визначили частки платежів в погашення основного боргу і в погашення процентів.

Судом також встановлено, кредитний договір не містить положення про те, що валютні ризики покладаються на позичальника. При цьому, суд приймає до уваги строк дії кредитного договору, який становить 20 років; неможливість врахування споживачем, як слабкої сторони договору, яка не може володіти необхідним і достатнім обсягом інформації в такій сфері як кредитування в іноземній валюті, всіх валютних ризиків, зокрема різкого підняття курсу долара США стосовно гривні;встановленого НБУ офіційного курсу долара США до гривні на момент укладення кредитного договору (5,05 грн. ) і на момент пред'явлення позову (10.02.2015 р.) - 24,84 грн., а відтак суми платежу за договором у гривнях як на момент укладення договору - 11 302,65 грн., так і пред'явлення позову - 55 595,64 грн., яка є надмірно високою по відношенню до ціни, узгодженої в момент укладення договору.

З квитанцій про сплату коштів за кредитним договором вбачається, що розмір плати змінювався відповідно до зміни курсу долара США до гривні. Так, ОСОБА_1 сплачено у січні 2014 року 17 984,25 грн., в лютому 2014 року 19 244,70 грн., у березні 2014 року 21 122,77 грн., у квітні 2014 року 26 388,38 грн., в травні 2014р. 26 112,25 грн., в червні 2014 року 26 170,29 грн., в липні 2014 року 26 315,41 грн., у серпні 2014р. 29 414,95 грн., у вересні 2014 року 29 043,40 грн., в жовтні 2014р. 29 010,11 грн., в листопаді 2014 року 33 539,66 грн., в грудні 2014 року 35 238,85 грн., внаслідок чого розмір щомісячних платежів, який включає в себе суму основного боргу у гривнях, збільшився, що слід визнати явно обтяжливими для позичальника.

За таких обставин слід дійти висновку, що положення кредитного договору (пункт 3.3.1) про те, що плата за користування сумою кредиту складається з суми нарахованих процентів за весь період дії договору і суми основного боргу, змінної в залежності від коливань ринку (валютного курсу), була встановлена на розсуд банку, без надання споживачу необхідної та достовірної інформації в частині можливості свідомого і компетентного вибору фінансової послуги. При цьому фактично відбувається збільшення суми витрат позичальникау гривнях під час виконання зобов'язань в порівнянні з очікуваною сумою витрат під час укладення кредитного договору.Таке положення договору є несправедливим в силу пункту 4 частини 5 статті 11 Закону, тому судом визнається недійсним.

Відсутність в кредитному договорі умов про сукупну вартість кредиту, в тому числі за кожним платіжним періодом, включаючи реальну процентну ставку і абсолютне значення подорожчання кредиту, про частки платежів у погашення основного боргу та в погашення відсотків, про валютні ризики викликано односторонніми діями (бездіяльністю) банку, який не забезпечив узгодження із споживачем названих умов кредитного договору. У зв'язку із цим, подорожчання для позивача кредитного продукту відносно його повної вартості у гривнях на момент прийняття на себе кредитних зобов'язань вносить істотний дисбаланс між договірними зобов'язаннями на шкоду споживача. Умови договору, які не були погоджені сторонами, з урахуванням абзацу першого частини 4 статті 18 Закону (перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним), а також наведених вище нормативних актів і судової практики, є несправедливими в силу частини 2 статті 18 Закону.

Та обставина, що умови спірного договору про валюту кредиту і валюту платежу були узгоджені сторонами не може бути прийнята до уваги, оскільки банком в належній формі не була доведена необхідна інформація про оцінку можливих змін курсу іноземної валюти на майбутній час дії кредитного договору, а відтак банк, як сильна сторона договору, в порушення принципу добросовісності, фактично переклав шкідливі наслідки від невиконання своїх обов'язків щодо оцінки ризиків від надання валютного кредиту на споживача, як слабкої сторони договору, чим вніс істотний дисбаланс у права та обов'язки сторін за договором на шкоду споживача.

Відповідно до частини 5 статті 18 Закону якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні абодоговір може бути визнаним недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону). Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення (ч. 7 ст. 18 Закону).

Згідно з частиною 1 статті 217 Цивільного кодексу України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Враховуючи, що названі умови кредитного договору суперечать принципам свободи договору (п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України) і добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України);що на момент укладення договору ці умови не були враховані позивачем або були узгоджені позивачем внаслідок неналежної інформованості, в тому числі зі сторони банку; що названі умови вплинули на можливість свідомого і компетентного вибору фінансової послуги споживачем;що у даному випадку зміна ринкових умов, які впливають на сукупну вартість кредиту у гривнях (різке підняття курсу долара США стосовно гривні), фактично призводить до зміни ціни послуги (у бік її підвищення), а відтак умов кредитного договору в частині суми основного боргу; що такі положення договору надали явну перевагу банку, внаслідок чого є явно обтяжливими для позивача; що без названих умов позичальник не міг укласти спірний договір, суд дійшов висновку, що кредитний договір слід визнати недійсним в цілому.

Відповідно до статті 236 Цивільного кодексу України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно із частиною 2 статті 548 Цивільного кодексу України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину, щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Задовольняючи позовну вимогу позивача про визнання недійсним кредитного договору, слід також визнати недійсними договір іпотеки, оскільки цей договір є похідним від головного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу УкраїниУкраїни та ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу УкраїниУкраїни способами захисту цивільного права та інтересів є визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушували право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням вищевказаного, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд вважає позовні вимоги позивача повністю доведеними, обґрунтованими та таким, що підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.3, 4, 10, 11, 31, 57, 60, 88, 169, 209, 214-215, 218 ЦПК України, -

в и р і ш и в:

позов задовольнити.

Визнати недійсним кредитний договір № 735/П/99/2007-840 від 28 листопада 2007 року, укладений між Відкритим акціонерним товариством комерційним банком "Надра" та ОСОБА_1.

Визнати недійсним іпотечний договір від 28 листопада 2007 року, укладений між Відкритим акціонерним товариством комерційним банком "Надра" та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Селіверстовим В.О., зареєстрований в реєстрі за №10203 та зареєстрований в реєстрі заборон за №54.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Мартинишин М.О.