Справа № 459/4996/14 Головуючий у 1 інстанції: Кріль М.Д.
Провадження № 22-ц/783/1887/15 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

Головуючого судді: Мікуш Ю.Р.

Суддів: Ніткевича А.В., Павлишина О.Ф.

Секретар: Гацій І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ДП "Львіввугілля" на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 23 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства "Львіввугілля" про стягнення моральної шкоди завданої професійним захворюванням,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням суду позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства "Львіввугілля" на користь ОСОБА_2 9000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ДП "Львіввугілля" на користь держави судовий збір в сумі 243 грн.60 коп.

Рішення оскаржили позивач ОСОБА_2 та відповідач ДП "Львіввугілля" в особі представника Бойко З.М.

Позивач в апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується з розміром моральної шкоди, яка присуджена судом. Стверджує, що суд не врахував ст.237-1 КЗП України та рішення Конституційного суду України від 27.01.2004 року №1-9рп/2004, а також , що внаслідок отриманого професійного захворювання він втратив 55% працездатності , щ призвело до звільнення з роботи , унеможливило його подальше працевлаштування , а також призвело до вимушених змін в його житті, що спричинило йому моральні та душевні страждання. Крім цього, він постійно відчуває та терпить фізичний біль. Вважає, що суд несправедливо визначив розмір моральної шкоди не врахувавши характер і тривалість його страждань. Просить рішення суду змінити та ухвалити нове рішення, яким стягнути в його користь 30000грн. на відшкодування моральної шкоди завданої ушкодженням здоров"я при виконанні трудових обов"язків, внаслідок професійного захворювання.

Відповідач ДП "Львіввугілля" в особі представника З.М.Бойко в апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального права, що є підставою для його скасування. Стверджує, що висновок МСЕК про втрату працездатності не встановлює наявності в позивача моральних страждань, а лише втрату працездатності та потребу в додаткових видах допомоги, зокрема в санаторно-курортному лікуванні. Жодних інших медичних документів, які підтверджували факт завдання моральної шкоди позивачем не надано, а відтак суд безпідставно взяв до уваги дану довідку як доказ спричинення моральної шкоди. Судом не враховано, що на час встановлення втрати професійної працездатності діяв наказ Міністерства охорони здоров"я від 22.11.1995 року №212, відповідно до якого підставою для відшкодування моральної шкоди міг бути висновок лікар"я-психіатра, лікувально-профілактичного закладу, або лікарсько - консультативної чи медико-соціальної експертної комісії про стрес, якого зазнав потерпілий у результаті трудового каліцтва чи професійного захворювання чи їх наслідків, про депресію чи інші негативні вияви стану потерпілого. Крім цього, стверджує, що суд помилково керувався рішенням Конституційного Суду України від 27.01.2004 року по справі №1-9/2004, оскільки таке поширювалося на правідносини, які регулювалися ЗУ "Про загальнообов"язкове державне соціальне страхування…". Також вважає, що суд не врахував того, що відшкодування моральної шкоди в даному випадку пов"язане з трудовим спором, а відтак до таких відносин повинен застосовуватися трьохмісячний строк позовної давності (ст.233 КЗпП України). Крім цього, наголошує, що позивачу було відомо в яких умовах праці він буде працювати та він погодився на такі умови, крім цього користувався пільгами та отримував компенсації за роботу в таких умовах, що виключає вину відповідача в заподіянні моральної шкоди. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Сторони у справі в судове засідання не з"явились, тому відповідно до ст.197 ЦПК України фіксація судового засідання з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Матеріалами справи та судом встановлено, що ОСОБА_2 з 27 травня 1987 року працював на підземних роботах на шахті № 10 "Великомостівська", яка в подальшому була перейменована на шахту "Степова", а на підставі наказу Міністерства палива та енергетики України від 24.12.2002 року №751 ДВАТ "Шахта "Степова" ДХК "Львіввугілля" реорганізована в шахту "Степова" ДП "Львіввугідлля", та наказом №151-к від 03 липня 2006 року звільнений з роботи на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з виявленою невідповідністю працівника виконуваній роботі внаслідок стану здоров'я, що перешкоджає продовженню даної роботи (а.с.10).

Відповідно до довідки МСЕК від 29.08.2006 року серії ЛВА-2 № 014501 позивачу з 23.06.2006 року вперше встановлено 30% втрати працездатності внаслідок професійного захворювання. (а.с.38).

Згідно з довідкою МСЕК від 10 липня 2007 року серії ЛВА-2 № 021586 позивачу визначено 40% втрати працездатності(а.с.39).

Довідкою серії ЛВА-2 № 023829 від 23.12.2008 року позивачу встановлено, що ступінь втрати професійної працездатності становить 55% з 26.11.2008 року та третю групу інвалідності (а.с.40) .

Довідкою серії 10ААА №109255 від 27 червня 2013 року встановлено, що ступінь втрати професійної працездатності у позивача становить 55 % безтерміново, група інвалідності ІІІ (а.с.42).

Витягами та виписками з медичних карт підтверджується, що позивач неодноразово перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні з приводу професійного захворювання.

Актами розслідування хронічного професійного захворювання від 03 серпня 2006 року та від 05 грудня 2008 року встановлено, що протягом 18 років,05 місяців позивач працював в шкідливих умовах праці та причиною професійного захворювання став вугільно-промисловий пил та шум на протязі 70% робочого часу.

Згідно зі ст.ст. 3,4 ЦПК України та ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених прав у визначений законом спосіб.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно з ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Частиною 1 ст. 237-1 КЗпП України встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівникові проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що саме тяжкі та шкідливі умови праці призвели до виникнення у позивача професійного захворювання.

Згідно роз'яснень, що містяться в рішенні Конституційного суду України від 27 січня 2004 року №1-рп/2004 у справі № 1-9/2004 за наявності у потерпілого стійкої втрати професійної працездатності, висновок МСЕК про встановлення факту спричинення йому моральної шкоди не вимагається. Такий висновок необхідний лише у разі відсутності втрати потерпілим професійної працездатності.

Як роз'яснено у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що позивач поданими доказами довів факт заподіяння йому моральної шкоди.

Задовольняючи позов частково, районний суд вірно визначив розмір відшкодування моральної шкоди з урахуванням тяжкості завданої позивачу моральної шкоди, глибини, тривалості та характеру моральних та фізичних страждань позивача, стану його здоров'я, тяжкості професійного захворювання, настання у зв'язку з цим негативних змін у його житті, необхідності лікування, втрати у зв'язку з цим життєвих зв'язків, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя та виходячи з засад розумності та виваженості.

Відтак доводи позивача про несправедливість визначення судом розміру моральної шкоди не приймаються колегією суддів, оскільки висновок суду про стягнення 9000грн. моральної шкоди в користь позивача є обґрунтованим та справедливим.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності, колегія суддів вважає, що такі є безпідставними, оскільки відповідно до п.3 ч.1 ст. 268 ЦК України на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю (тобто і на вимогу про відшкодування моральної шкоди) позовна давність не поширюється. Аналогічні роз'яснення надано у п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди".

Твердження відповідача про те, що позивач не довів суду факту завдання йому моральної шкоди, оскільки не надав суду лікарського висновку про стрес, якого зазнав потерпілий в результаті трудового каліцтва чи професійного захворювання чи їх наслідків є голослівними, оскільки як було наведено вище такий висновок є не обов"язковим, оскільки позивач має стійку втрату професійної працездатності, а медичні документи наявні в матеріалах справи дають підстави стверджувати, що такої шкоди завдано позивачу, внаслідок постійного фізичного болю та необхідності у зв"язку з цим частого лікування, що призводить до моральних страждань.

Відтак колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам процесуального та матеріального права, доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315,317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та Державного підприємства "Львіввугілля" відхилити.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 23 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді А.В.Ніткевич

О.Ф.Павлишин