Справа №: 398/8112/14-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

"24" березня 2015 р. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області в складі: головуючого судді Тимченко Л.М.

з участю секретаря Міщенко С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Олександрії цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» про визнання частково недійсним та зміну умов договору, що обмежують права споживача,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі Позивач) 25 грудня 2014 року звернувся до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» (надалі відповідач) про визнання частково недійсним та зміну умов договору, що обмежують права споживача, мотивуючи свої вимоги тим, що 14 жовтня 2014 року він уклав з відповідачем - ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» договір фінансового лізингу № 01/14-00055 з додатками. Згідно умов укладеного договору фінансового лізингу (надалі - договір) лізингодавець (відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивачу ) на строк та на умовах, передбачених договором. Предметом лізингу є міні - трактор Дон Фенг 244, зазначений у п. 1.1 договору та специфікації, що є додатком до договору, вартістю 108 900 грн. Просить суд внести зміни до умов пунктів 1.7 (предмет договору передається протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів), 3.4.1 (скорочення строку лізингу), 4.1 (строк передачі обчислюється з дати отримання авансового платежу та комісії), 7.2 (страхування предмету договору лізингу та ризиків), 7.3 (договір страхування), 14.5 (односторонній порядок відповідача передати свої права третім особам), як таких, що обмежують права споживача та порушують принцип добросовісності, розумності та справедливості є зобов'язаннями на шкоду інтересам позивача.

Просить суд також визнати недійсними умови пунктів 3.3.3 (право відповідача переглядати розмір лізингових платежів), 3.3.8 (право розірвати договір тільки у відповідача), 8.3(право відповідача вимагати зміни розміру лізингових платежів), 8.4 (повідомляти позивача про суму лізингового платежу), 8.13 (індексація розміру лізингової плати), 8.14(односторонній порядок збільшення розміру лізингового платежу), 8.16 (дострокове погашення платежу не раніше, ніж через 12 місяців), 8.17 (зміна розміру лізингових платежів) договору фінансового лізингу від 14 жовтня 2014 року, оскільки вони є несправедливими та належать до числа несправедливих умов.

В судовому засіданні представник позивач на позовних вимогах наполягає, посилаючись на викладені обставини. Просить суд задовольнити позовні вимоги.

Інтереси позивача в суді по довіреності представляв ОСОБА_3

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи в суді, та направив до суду письмове заперечення проти позову та просить суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог, оскільки Позивачем було отримано повну та необхідну, доступну та достовірну інформацію про положення Договору, якого було особисто підписано позивачем, а отже було досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Просить суд врахувати, що правочин сторонами укладено в письмовій формі, особисто підписаний позивачем та повноважною особою відповідача. Таким чином, було дотримано усі вимоги, та передбачено усі істотні умови, які визначені чинним законодавством України. Просить суд врахувати, що відповідач зовсім не заперечує проти права позивача на одержання товару та наголошує, що така передача буде здійснена на умовах чинного договору, укладеного відповідно до вимог Закону України «Про фінансовий лізинг».

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази у сукупності з іншими матеріалами справи, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог,чи заперечень, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

За змістом ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

За змістом ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Правовідносин сторін врегулюванні ст.ст. 4 - 11, 15, 16, 22, 202-203, 208-216, 509-510, 525, 526, 546-549, 610-612, 638, 639, 651, 806-809 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів» та Законом України «Про фінансовий лізинг».

За змістом ст.ст. 18, 19 Закону України "Про захист прав споживачів" визначено, що виконавець (виробник, продавець) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливим, а правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики є недійсними.

Cтаттею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені відповідно статтею 16 ЦК України.

Згідно ст. 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У відповідності до вимог ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов ти вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

За змістом ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його не виконанням або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Законом України «Про фінансовий лізинг» визначено фінансовий лізинг як вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не меньше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.

Судом встановлено, що 14 жовтня 2014 року позивач ОСОБА_1 уклав з відповідачем - ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» договір фінансового лізингу № 01/14-00055 з додатками. Згідно умов укладеного договору фінансового лізингу (надалі - договір) лізингодавець (відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивачу) на строк та на умовах, передбачених договором. Предметом лізингу є міні - трактор Дон Фенг 244, зазначений у п. 1.1 договору та специфікації, що є додатком до договору, вартістю 108 900 грн. Предмет лізингу є власністю лізингодавця та придбавається ним на своє ім'я за договором купівлі-продажу у продавця. Позивач просить суд внести зміни до умов пунктів 1.7 (предмет договору передається протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів), 3.4.1 (скорочення строку лізингу), 4.1 (строк передачі обчислюється з дати отримання авансового платежу та комісії), 7.2 (страхування предмету договору лізингу та ризиків), 7.3 (договір страхування), 14.5 (односторонній порядок відповідача передати свої права третім особам), як таких, що обмежують права споживача та порушують принцип добросовісності, розумності та справедливості є зобов'язаннями на шкоду інтересам позивача. Просить суд також визнати недійсними умови пунктів 3.3.3 (право відповідача переглядати розмір лізингових платежів), 3.3.8(право розірвати договір тільки у відповідача), 8.3(право відповідача вимагати зміни розміру лізингових платежів), 8.4(повідомляти позивача про суму лізингового платежу), 8.13 (індексація розміру лізингової плати), 8.14(односторонній порядок збільшення розміру лізингового платежу), 8.16(дострокове погашення платежу не раніше, ніж через 12 місяців), 8.17 (зміна розміру лізингових платежів) договору фінансового лізингу від 14 жовтня 2014 року, оскільки вони є несправедливими та належать до числа несправедливих умов.

Суд не приймає до уваги та не погоджується із поясненнями представника позивача про те, що порушення права споживача відповідачем є несправедливими в силу того, що прямо суперечить ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки умови укладеного сторонами договору відповідають вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг».

Судом встановлено, що позивач не має наміру розірвати укладений договір лізингу, та приймає до уваги, що позивачем було сплачено на рахунок відповідача авансовий платіж (50% від вартості предмету лізингу) та комісію за організацію та оформлення даного договору (10% вартості предмету лізингу), однак не було сплачено комісію за передачу предмету лізингу (в розмірі 3% від вартості предмету лізингу), яка є обов'язковою згідно умов Договору, тому у відповідача відсутня можливість передати обраний позивачем товар у його володіння та користування.

Суд приймає до уваги, що за умовами укладеного сторонами договору зазначено про право ТОВ «Лізінгова компанія « Автофінанс» надавати послуги з фінансового лізингу.

Виходячи з характеру правовідносин, доведеності своїх вимог, а також керуючись засадами розумності, виваженості та справедливості суд не вбачає підстав для задоволення вказаних позовних вимог, оскільки доводи представника позивача не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до чинного законодавства України, зокрема ЦК України та Закону України «Про фінансовий лізинг», яким повністю урегульовано такий вид економічної діяльності як фінансовий лізинг, посилання позивача на норми ст.ст. 509, 627 ЦК України є безпідставними. Суд дійшов висновку, що діючим законодавством передбачено, що фінансовий лізинг повністю регулюється спеціальним законом, а отже до договорів лізингу можуть застосовуватися загальні положення вимог ЦК України лише з урахуванням спеціальних особливостей, встановлених цим законом.

Оскільки позивача було звільнено від сплати судового збору при зверненні до суду, суд вважає можливим віднести судові витрати у справі на рахунок держави.

Враховуючи викладені обставини та керуючись Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 4 - 11, 15, 16, 22, 202-203, 208- 216, 509-510, 525, 526, 546-549, 610-612, 638, 639, 651, 806-809 ЦК України, ст.ст. 3-11, 15, 57-60, 84-88, 212-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» про визнання частково недійсним договору фінансового лізингу № 01/14-00055 від 14 жовтня 2014 року та внесення змін до умов пунктів 1.7, 3.4.1, 4.1, 7.2, 7.3, 14.5, що обмежують права споживача та визнання недійсними умов пунктів 3.3.3, 3.3.8, 8.3, 8.4, 8.13, 8.14, 8.16, 8.17 договору фінансового лізингу від 14 жовтня 2014 року - відмовити в повному обсязі.

Судові витрати у справі віднести на рахунок держави.

На рішення може бути подана апеляція до апеляційного суду Кіровоградської області через Олександрійський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня проголошення.

Суддя Олександрійського

міськрайонного суду Л.Тимченко