Провадження № 22-ц/773/514/15 Категорія: 31 Доповідач: Стрільчук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Стрільчука В.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

при секретарі - Шугаловій О.М.,

з участю позивача ОСОБА_1, представника позивача Можайка І.О., відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої злочином, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду від 10 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що на початку березня 2008 року відповідач ОСОБА_3, перебуваючи у довірливих відносинах з ним, діючи умисно, з корисливих мотивів, керуючись метою незаконного заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою, повідомив йому завідомо неправдиву інформацію щодо наміру допомогти йому придбати дві земельну ділянки, отримав від нього грошові кошти в сумі 4000 доларів США та переконав його у тому, що протягом місяця він оформить необхідні документи, хоча в дійсності не мав наміру виконувати взятих на себе зобов'язань. Внаслідок цього відповідач незаконно заволодів його коштами та використав їх на власні потреби.

Станом на даний час ОСОБА_3 повернув йому лише 700 доларів США.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 24 листопада 2014 року кримінальне провадження відносно ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 190 Кримінального кодексу (далі - КК) України закрито на підставі ч. 1 п. 2 ст. 49 цього Кодексу і його звільнено від кримінальної відповідальності у зв'язку із закінченням строків давності притягнення до такої відповідальності, тобто з нереабілітуючих підстав.

Діями відповідача йому заподіяна моральна шкода в розмірі 10000 грн., яка полягає у необхідності змінити свої життєві плани та прикладати додаткові зусилля для організації свого життя.

З врахуванням викладеного, просив стягнути з відповідача на свою користь 49830 грн. на відшкодування майнової шкоди, 9985 грн. 11 коп. відсотків за користування грошовими коштами, 10000 грн. на відшкодування моральної шкоди та 1500 грн. витрат на правову допомогу, а всього - 1315 грн. 11 коп.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 10 лютого 2015 року позов задоволено частково.

Постановлено стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 49830 грн. майнової шкоди, 1000 грн. моральної шкоди та 1500 грн. витрат на правову допомогу, а всього 52330 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави судові витрати в сумі 523 грн. 30 коп.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 просить скасувати це рішення і ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові у повному обсязі, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповноту з'ясування цих обставин, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, неправильне дослідження та оцінку доказів.

В запереченні представник позивача ОСОБА_1 - Можайко І.О. просить відхилити апеляційну скаргу і залишити рішення без змін, зазначаючи про безпідставність доводів скарги.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких мотивів.

На підставі досліджених доказів судом встановлено, що ухвалою Луцького міськрайонного суду від 24 листопада 2014 року кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 ч. 1 КК України закрито та звільнено його від кримінальної відповідальності на підставі ч. 1 п. 2 ст. 49 КК України, тобто у зв'язку із закінченням строків давності (а. с. 4).

Згідно з цією ухвалою ОСОБА_3 на початку березня 2008 року в АДРЕСА_1, перебуваючи у довірливих відносинах з ОСОБА_1, діючи умисно, з корисливих мотивів, керуючись метою незаконного заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою, повідомив ОСОБА_1 завідомо неправдиву інформацію щодо наміру допомогти йому придбати дві земельну ділянки площею по 0,1 га, розташовані в с. Боратин Луцького району, отримав грошові кошти в сумі 4000 доларів США та переконав ОСОБА_1 у тому, що протягом місяця він оформить необхідні документи, хоча в дійсності наперед не мав наміру виконувати взятих на себе зобов'язань, так як не мав реальної можливості їх виконати, внаслідок чого незаконно заволодів вказаними коштами, котрі використав для власних потреб. Станом на 21 травня 2014 року ОСОБА_3 повернув потерпілому лише 700 доларів США. Таким чином, ОСОБА_3 скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 190 КК України, тобто заволодів чужим майном шляхом обману чи зловживання довірою (шахрайство).

Звільнення від кримінальної відповідальності у зв'язку із закінченням строків давності не звільняє ОСОБА_3 від обов'язку відшкодувати завдану позивачу майнову та моральну шкоду.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Неправомірними діями ОСОБА_3 ОСОБА_1 заподіяна майнова шкода в розмірі 3300 доларів США, що станом на час звернення до суду з даним позовом еквівалентно 49830 грн., які суд стягнув з відповідача на користь позивача.

Згідно з п. 2 ч. 2 та ч. ч. 3-5 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Моральна шкода заподіяна позивачу в результаті винних протиправних дій відповідача, який вчинив кримінальне правопорушення. При визначенні розміру відшкодування цієї шкоди в сумі 1000 грн. суд врахував характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, та виходив із засад розумності, виваженості і справедливості.

ОСОБА_1 за надання юридичних послуг по захисту його інтересів як потерпілого під час досудового і судового слідства сплатив 1500 грн., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера від 01 липня 2014 року (а. с. 5). Дана сума підлягає стягненню з відповідача у повному обсязі.

Вимога позивача про стягнення відсотків за користування грошовими коштами в сумі 9985 грн. 11 коп. не може бути задоволена, оскільки не ґрунтується на законодавстві про відшкодування майнової шкоди, завданої злочином.

Виходячи з викладеного, давши вірну правову оцінку обставинам справи, суд обґрунтовано задовольнив позов частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Рішення суду в частину відмови в позові про стягнення відсотків за користування грошовими коштами в сумі 9985 грн. 11 коп. не оскаржується, а тому апеляційним судом не перевіряється.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 стосовно задоволених позовних вимог зводяться, головним чином, до пропущення позивачем позовної давності. Зокрема, він зазначає, що позивач передав йому грошові кошти на початку березня 2008 року і протягом місяця він повинен був оформити документи на придбання земельних ділянок. Тому, виходячи із зобов'язального характеру правовідносин, позовна давність розпочалася у квітні 2008 року. Перебіг позовної давності не зупинявся. У 2009 році ним було повернуто частину боргу в розмірі 700 доларів США, у зв'язку з чим відбулося переривання перебігу позовної давності і він почався заново. Отже позовна давність спливла у 2012 році, а ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду лише у 2014 році, що є підставою для відмови у позові.

Однак такі доводи апелянта не ґрунтуються на вимогах Закону та встановлених обставинах справи.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Твердження ОСОБА_3 про зобов'язальний (договірний) характер правовідносин, які виникли між ним та ОСОБА_1, є безпідставним і спростовується матеріалами кримінального провадження прокуратури Луцького району та Луцького міськрайонного суду № 0000038 по обвинуваченню ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. Факт вчинення ним даного правопорушення підтверджується наявними у вказаному провадженні обвинувальним актом органів слідства та вищезгаданою ухвалою Луцького міськрайонного суду від 24 листопада 2014 року, яка набрала законної сили (кримінальне провадження № 0000038, а. с. 2-3, 68).

ОСОБА_1 пред'явлено позов до ОСОБА_3 не про стягнення грошових коштів за цивільно-правовою угодою, а про відшкодування шкоди, завданої злочином.

В силу ч. 1 ст. 128 Кримінального процесуального кодексу (далі - КПК) України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред'явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження прокуратури Луцького району № 0000038 (а. с. 1) заява ОСОБА_1 про вчинення злочину ОСОБА_3 була внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28 листопада 2012 року. Саме з даного моменту у ОСОБА_1 виникло право на пред'явлення цивільного позову до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, заподіяної злочином. Даний позов поданий ним до суду 05 грудня 2014 року, тобто в межах трирічної позовної давності. До відкриття кримінального провадження він був позбавлений можливості пред'явити такий позов.

Аналізуючи наведені норми матеріального права щодо позовної давності та обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем ОСОБА_1 не пропущено позовної давності для звернення з позовом про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої злочином, який вчинив ОСОБА_3

Що стосується посилання апелянта на ст. 62 Конституції України, відповідно до частини 1 якої особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, то в контексті цієї правової норми законодавець визначив єдину правову підставу для кримінального покарання особи, яка вчинила злочин, а саме - обвинувальний вирок суду. Разом з тим, законом встановлено цілий ряд випадків, коли особа, яка вчинила злочин (кримінальне правопорушення), може бути звільнена від кримінальної відповідальності. Зокрема, такий випадок передбачений ст. 49 КК України - звільнення від кримінальної відповідальності у зв'язку із закінченням строків давності.

Пленум Верховного Суду України у п. 1 постанови від 23 грудня 2005 р. № 12 "Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності" роз'яснив, що звільнення від кримінальної відповідальності - це відмова держави від застосування щодо особи, котра вчинила злочин, установлених законом обмежень певних прав і свобод шляхом закриття кримінальної справи, яке здійснює суд у випадках, передбачених КК України, у порядку, встановленому КПК України.

Передумовою звільнення особи від кримінальної відповідальності є вчинення нею певного злочину, тому що, вочевидь, звільнити від відповідальності можна лише у випадку, якщо є підстава для такої відповідальності (ст. 2 КК України).

З матеріалів кримінального провадження № 0000038 вбачається, що перед винесенням Луцьким міськрайонним судом ухвали від 24 листопада 2014 року, якою ОСОБА_3 був звільнений від кримінальної відповідальності, його захисник ОСОБА_4 подав суду письмове клопотання, підписане обвинуваченим, про закриття кримінального провадження у зв'язку із закінченням строків давності, яке ОСОБА_5 підтримав (матеріали кримінального провадження № 0000038, а. с. 64-69). Тим самим ОСОБА_5 фактично визнав факт вчинення ним злочину і добровільно та свідомо погодився на закриття кримінального провадження відносно нього з нереабілітуючих підстав.

Судом першої інстанції обґрунтовано стягнуто з відповідача витрати на правову допомогу, які понесенні позивачем під час здійснення кримінального провадження та підтверджені належними доказами, а саме - квитанцією до прибуткового касового ордера від 01 липня 2014 року, за якою ОСОБА_1 сплатив адвокату Можайку І.О. 1500 грн. на підставі угоди про правову допомогу адвоката (а. с. 5), самою угодою від 15 вересня 2012 року, укладеною між вказаними особами (а. с. 17) та матеріалами кримінального провадження № 0000038, згідно з якими адвокат Можайко І.О. неодноразово приймав участь в судових засіданнях як представник потерпілого ОСОБА_1 і надавав йому правову допомогу.

Також судом першої інстанції вірно вирішено позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди.

Документальних доказів, які могли б підтвердити грошовий розмір моральної шкоди, не існує, оскільки такими доказами неможливо виміряти глибину душевних страждань.

Разом з тим, при визначенні розміру відшкодування такої шкоди в даній справі судом у відповідності з вимогами ч. ч. 3-5 ст. 23 ЦК України враховано вину відповідача, глибину фізичних та душевних страждань, яких зазнав позивач ОСОБА_1 у зв'язку з протиправним заволодінням ОСОБА_3 його грошовими коштами, вимоги розумності і справедливості.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги в частині незгоди ОСОБА_3 з вирішенням вказаної позовної вимоги, колегія суддів враховує також намагання відповідача протягом тривалого часу уникнути можливої відповідальності, відсутність з його боку прагнення врегулювати спір шляхом переговорів, домовленостей та взаємних поступок, у зв'язку з чим потерпілий ОСОБА_1 вимушений був захищати свої порушені права шляхом звернення до правоохоронних органів і в судовому порядку, що також в значній мірі спричиняло моральні страждання.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права (п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі").

З врахуванням викладеного суд першої інстанції у повній мірі забезпечив права ОСОБА_1, гарантовані йому Конституцією України, з врахуванням норм права, які регулюють спірні правовідносини.

Висновки суду ґрунтуються на повно і всебічно з'ясованих обставинах справи, перевірених належними доказами, на які є посилання в рішенні і яким суд дав правильну юридичну оцінку.

Таким чином, доводи апеляційної скарги повністю спростовуються вищенаведеними обставинами справи і не містять передбачених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення, яке постановлено з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 відхилити, а рішення Луцького міськрайонного суду від 10 лютого 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: