АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_______________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Барановської Л.В., Качана В.Я.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 січня 2015р. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

встановила:

у серпні 2014р. позивач звернулася до суду з позовом, який уточнювала під час судового розгляду, про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 7 червня 2012р. по 11 грудня 2014р. у сумі 39 042грн. 54коп.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 6 червня 2012р. з відповідача на її користь стягнуто 1689грн. 01коп. заробітної плати, проте, відповідачем рішення суду не виконано і заробітна плата їй не виплачена.

Рішенням суду від 16 січня 2015р. позов задоволено.

У поданій апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апелянт посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та не врахування тієї обставини, що на рахунки відповідача державним виконавцем накладалися арешти, що позбавляло можливості провести розрахунок з позивачем. Також апелянт посилається на те, що виконавче провадження було закінчено 10 грудня 2014р., а проведений судом розрахунок середнього заробітку не відповідає Порядку обчислення середньої заробітної плати.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення позивача, яка просила залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що позивач працювала у ПАТ «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву», звільнена з посади в.о. начальника юридичного відділу за власним бажанням

№ апеляційного провадження:№ 22-ц/796/4055/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Цокол Л.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
наказом № 75 від 4 травня 2011р.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва 6 червня 2012р. встановлено, що при

- 2 -

звільненні позивача їй не була виплачена компенсація за невикористану відпустку у сумі 1689грн. 01коп. і вказана сума була стягнена з відповідача рішенням суду.

Постановою державного виконавця ВДВС Печерського районного управління юстиції у м. Києві від 6 вересня 2012р. відкрито виконавче провадження по виконанню вказаного рішення суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем рішення суду не виконано, заробітна плата позивачу не виплачена, тому вона має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, так як він відповідає обставинам справи та ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум (правова позиція Верховного Суду України у справі 6-144цс13).

Встановивши, що відповідач станом на 11 грудня 2014р. не виплатив позивачу компенсацію за невикористану відпустку, суд першої інстанції правомірно застосував положення статті 117 КЗпП України.

Доводи апелянта про неможливість проведення розрахунку з позивачем з зв'язку із накладенням арешту на рахунки товариства державною виконавчою службою, на думку колегії суддів, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що відсутність коштів у роботодавця, як і накладення арешту на його розрахункові рахунки не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Разом з тим, правомірним є твердження апелянта про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права при проведенні розрахунку середнього заробітку, оскільки він проведений без врахування положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995р.

Згідно п. 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати вимушеного прогулу проводиться виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох

- 3 -

календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для на-рахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку).

Оскільки позивач була звільнена з 4 травня 2011р., у квітні 2011р. працювала тільки 6 робочих днів, розрахунок середньої заробітної плати необхідно проводити виходячи із заробітної плати позивача, нарахованої у лютому та березні 2011р., відповідно до витягу з відомостей нарахувань та виплат заробітної плати, який міститься у матеріалах цивільної справи 2-3903/11 на с.с.53.

Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача становить 61грн. 90коп. (1300 + 1052,22 = 2352,22 : 38 (кількість робочих днів за вказані місяці, зазначені відповідачем у відомості), з 7 червня 2012р. по 11 грудня 2014р. затримка у розрахунку становить 633 робочих днів, тому виплаті підлягає 39 192грн. 70коп.

При цьому, правових підстав для використання при розрахунку середнього заробітку не робочих, а календарних днів, не має.

Отже, позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку у сумі 39192,70коп., судом з відповідача на її користь стягнуто 39 042,54грн., що не перевищує зазначену суму.

Таким чином, неправильне застосування судом Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995р., не призвело до неправильного вирішення спору.

Оскільки неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права не призвело до неправильного вирішення справи, а правильне по суті рішення не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань, то відповідно до частини 2 статті 308 ЦПК України судове рішення скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» відхилити, рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 січня 2015р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: