АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/986/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 39 Кузьменко В. А.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоБородійчука В. Г.
суддівПодороги В. М. , Василенко Л. І.
при секретаріВолвенко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8, ОСОБА_9 про усунення від права на спадкування та визнання права власності на спадкове майно.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши сторони та їх представників, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

15 січня 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_8, ОСОБА_9 про усунення від права на спадкування та визнання права власності на спадкове майно.

В обгрунтування позовних вимог вказував, що його батькові ОСОБА_10 належала ? частина квартири АДРЕСА_1 на підставі мирової угоди, укладеної між ОСОБА_10 та ОСОБА_8, визнаною ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 жовтня 2009 року по цивільній справі № 2-6488/09. Інша ? частина цієї квартири належить дружині померлого ОСОБА_10 - ОСОБА_8. За своє життя ОСОБА_10 залишив заповіт від 22 червня 2012 року, згідно якого все своє майно він залишив ОСОБА_6.

Позивач в установлений законом строк прийняв спадщину після смерті ОСОБА_10 шляхом подачі заяви про прийняття спадщини в нотаріальну контору, що підтверджено витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 28 березня 2014 року.

Також спадщину в установлений законом строк як спадкоємці за законом прийняли відповідачі - дружина померлого, ОСОБА_8, яка є непрацездатною особою за віком та дочка померлого, ОСОБА_9, як непрацездатна особа, що є інвалідом 3 групи від загального захворювання.

Незважаючи на існування заповіту, складеного ОСОБА_10 на користь позивача, відповідачі претендують на обов'язкову частку у спадщині.

Однак, позивач вважає, що відповідачі мають бути усунуті від права на спадкування, оскільки між спадкодавцем та відповідачами існували негативні відносини, які призвели до складання ОСОБА_10 заповіту, саме на користь позивача з метою позбавити відповідачів права на його майно у разі смерті, тобто свідомого волевиявлення заповідача, а також враховуючи, що вони ухилялися від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік та тяжку хворобу був у безпорадному стані.

Протягом більше року необхідну йому допомогу та догляд за хворим ОСОБА_10 відповідачі не здійснювали, станом його здоров'я та його потребами не цікавилися і навіть не провідували.

Посилаючись на викладені обставини та положення ч. 5, 6 ст. 1224 ЦК України, позивач просив усунути відповідачів від права на спадкування обов'язкової частині в спадщині майна померлого та визнати за позивачем право власності на квартиру АДРЕСА_1, як спадкоємцем за заповітом після смерті батька, ОСОБА_10.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 березня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 просить скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 березня 2015 року як незаконне та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_6.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до відхилення, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ст. 213 ЦПК України вказує, що рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_10, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 7).

Після смерті ОСОБА_10 спадкоємцями є його мати, дружина - відповідачка ОСОБА_8, син ОСОБА_6, донька ОСОБА_9.

ОСОБА_10 належала ? частина квартири АДРЕСА_1 на підставі мирової угоди (а.с. 12), укладеної між ОСОБА_10 та ОСОБА_8, визнаною ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 жовтня 2009 року (а.с. 13) по цивільній справі № 2-6488/09 р.. Інша ? частина цієї квартири належить дружині померлого ОСОБА_8 відповідно до свідоцтва про право власності НОМЕР_2, що підтверджується довідкою КП «ЧООБТІ» від 05 серпня 2014 року № 5189 о (а.с. 15).

Як вбачається з матеріалів справи, а саме заповіту від 22 червня 2012 року (а.с. 11) все своє майно ОСОБА_10 залишив ОСОБА_6.

Згідно повідомлення Третьої Черкаської державної нотаріальної контори № 1052/02-17 від 04 грудня 2014 року (а.с. 24) до нотаріальної контори подали заяви про прийняття спадщини син померлого - ОСОБА_6, дружина ОСОБА_8 та дочка ОСОБА_9.

Також, встановлено, що мати померлого ОСОБА_10 спадщину не прийняла.

Звертаючись до суду з позовною заявою (а.с. 3-4) позивач ОСОБА_6 мотивував свої висновки тим, що відповідачі повинні бути усунуті від права на спадкування, оскільки між спадкодавцем та відповідачами існували негативні відносини, які призвели до складання ОСОБА_10 заповіту саме на користь позивача з метою позбавити відповідачів права на його майно в разі смерті, а також, позивач вказував, що відповідачі ухилялись від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік та тяжку хворобу був у безпорадному стані та просив також визнати за ним право власності на спадкове майно, оскільки вважає, що відповідачі не мають права на нього.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог (а.с. 56-60) суд першої інстанції обґрунтував свої висновки тим, що позивачем не доведено тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог і заперечень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 та його представник ОСОБА_7 привели аналогічні доводи, що й у позовній заяві, а крім того вказували, що крім усунення від права на спадкування, позивачем була заявлена ще й вимога про визнання права власності за позивачем на спадкове майно. Вважають, що районним судом незаконно відмовлено в задоволенні цієї вимоги, оскільки суд міг визнати за позивачем право власності на частину квартири, як спадкоємцем за законом.

Апелянт і його представник вважають рішення районного суду незаконним і таким, що підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги та мотиви обгрунтування судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є правильним, відповідає вимогам чинного законодавства, а доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими обставинами справи і не дають підстав для зміни чи скасування рішення суду.

За правилами ч. 3 ст. 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом повнолітні діти, а також інші особи, які ухилялися від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

Згідно ч. 5 ст. 1224 ЦК України особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

З огляду на зміст зазначеної норми закону суд, вирішуючи таку справу згідно з вимогами чинного законодавства, повинен установити як факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунутий від спадкування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Отже, ухилення характеризується умисною формою вини.

Колегія суддів погоджується з тією обставиною, що покійний ОСОБА_10 мав тяжку онкологічну хворобу, оскільки згідно наявних матеріалів справи дана обставина є підтверджена і підстав для визнання її необґрунтованою в суду немає.

Однак, доводи апелянта, приведені ним в апеляційній скарзі і підтримані представником під час судового засідання в суді апеляційної інстанції про ухилення відповідачів від надання спадкодавцю ОСОБА_10 необхідної допомоги не підтверджені будь-якими наданими сторонами вмотивованими доказами. Судом першої інстанції правильно встановлено, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази звернення покійного за матеріальною допомогою до відповідачів. Крім того, апелянтом не доведено факту ухилення відповідачів від надання такої допомоги і не надано доказів прояву умисної форми вини відповідачів щодо ненадання допомоги ОСОБА_10.

Являється також правильним висновок районного суду і в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про визнання за ним права власності на спадкове майно.

Як вже зазначалося вище, до Третьої Черкаської державної нотаріальної контори крім позивача ОСОБА_6 надійшли заяви про виділ права на обов'язкову частку у спадковому майні від дочки померлого ОСОБА_9, яка є інвалідом ІІІ групи та від дружини померлого ОСОБА_8, яка є непрацездатною за віком.

Колегія суддів погоджується з висновком районного суду про те, що до кола спадкоємців після смерті ОСОБА_10 є і його мати, яка також має право на виділ обов'язкової частки як непрацездатна за віком, але до нотаріальної контори із відповідною заявою не зверталась.

Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України встановлено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка б належала кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Розмір обов'язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення (абз. 2 ч. 1 ст. 1241 ЦК України).

Ч. 2 ст. 1241 ЦК України встановлює, що до обов'язкової частки у спадщині зараховується вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу, встановленого на користь особи, яка має право на обов'язкову частку, а також вартість інших речей та майнових прав, які перейшли до неї як до спадкодавця.

Згідно ч. 3 ст. 1241 ЦК України будь-які обмеження та обтяження , встановлені у заповіті для спадкоємця, який має право на обов'язкову частку у спадщині, дійсні лише до тієї частини спадщини, яка перевищує його обов'язкову частку.

Судом першої інстанці правильно зазначено, що розмір обов'язкової частки визначається в залежності від кількості спадкоємців за законом. Також, враховується і вартість майна, а також склад майна, що буде спадкуватися по заповіту та по закону.

Колегія суддів погоджується з висновком районного суду про те, що оскільки на момент розгляду справи не визначено коло спадкоємців, не з'ясовано відсутності чи наявності спору між ними, суд, враховуючи, що така вимога не була заявлена позивачем, позбавлений можливості встановити розмір часток кожного спадкоємця, а відповідно позбавлений можливості визнавати право власності позивача на спадкове майно, оскільки частка позивача в спадковому майні є також невизначеною.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з положень ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_6 не надано переконливих доказів в обґрунтування своїх позовних вимог, крім того ним та його представником в суді не було доведено факту порушення його прав з боку відповідачів, а доводи апеляційної скарги є безпідставними і спростовуються наявними матеріалами справи та наданими сторонами доказами.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно застосовано норми матеріального права та ухвалено рішення з додержанням положень чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - відхилити.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8, ОСОБА_9 про усунення від права на спадкування та визнання права власності на спадкове майно залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді :