У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого - судді : Оніпко О.В., суддів : Хилевича С.В., Собіни І.М.

секретар судового засідання - Демчук Ю.Ю.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_8 адвоката Волошина М.К. на рішення Рівненського міського суду від 17 січня 2015 р. у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_3 про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, що з"явились у судове засідання, дослідивши матеріали справи і доводи апеляційної скарги , колегія суддів , -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду від 17 січня 2015 р. в позові ОСОБА_8 відмовлено.

В поданій на рішення апеляційній скарзі представник позивача адвокат Волошин М.К. вважає його незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що висновок суду про недоведеність позовних вимог не відповідає фактичним обставинам справи. Згідно з поясненнями позивача та свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5, позивач ніколи не стверджував про підписання з відповідачем договору довічного утримання, однак, після підписання ним заяви у нотаріуса, він розраховував на зовсім інші наслідки, а саме : на право проживання в будинку по АДРЕСА_1 довічно та на матеріальну підтримку та догляд з боку відповідача.

Не дано судом належної оцінки тому, що земельна ділянка площею 0,1064 га, яка спадкувалася після смерті дружини позивача, була спільною сумісною власністю подружжя, чим порушено вимоги ч. 5 ст. 61 СК України, хоча судом встановлено, що ця ділянка отримана ОСОБА_1 у приватну власність у 1999 році, під час шлюбу, а тому позивач має право власності на ? її частину.

Судом не враховано пояснень позивача про те, що він володіє українською мовою на побутовому рівні , а також, що відповідно до вимог Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮУ 22.02.2012 р. за № 296/5, у разі, коли особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не знає мови, якою ведеться нотаріальне діловодство, нотаріус зобов»язаний перекласти сам або з перекладачем тексти оформлюваних документів у письмовій або усній формі, про що зазначити у посвідчувальному документі. Особа, що не володіє мовою, підписується тією мовою, якою вона володіє. У заяві позивача від 25.06.2011 р. вказано, що він добре володіє українською мовою і не потребує послуг перекладача, однак, заяву позивачем підписано не українською мовою.

Судом також порушено норми ЦПК України, під час ухвалення рішення, судом було поновлено судовий розгляд та досліджувалися обставини справи. Безпідставно суд вимагав

___________________________________________________________________________________________________________________

Головуючий у 1-й інст. - Панас О.В.

Провадження № 22ц/787/ 541/2015 Доповідач - Оніпко О.В.

присутності самого позивача та написання ним заяви про розгляд справи без його участі, хоча у судових засіданнях участь приймав він, як представник ОСОБА_8. Неодноразово переносився розгляд справи у зв»язку з повторним викликом позивача та свідків. Просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити позов .

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду 1-ї інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді 1-ї інстанції, колегія суддів приходить до висновку про її відхилення, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 12.02.2014 р. ОСОБА_8 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини. Зазначав, що перебував у шлюбі з ОСОБА_1 з 07.05.1992 р. по 09.01.2011 р. Під час шлюбу вони придбали будинковолодіння, право власності на яке 19.06.1998р. було зареєстровано на ім»я ОСОБА_1 та яка у 2004 році, за його згодою, оформила договори дарування вказаного будинку на ім»я свого сина ОСОБА_3

Після смерті дружини ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилася спадщина на земельну ділянку площею 0,1064 га, власником якої була зареєстрована остання.

До закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини - 09.07.2011р. відповідач умовляв його написати заяву про відмову від неї, на що він погодився та подав таку заяву нотаріусу 25.06.2011р. При цьому відповідач запевнив його, що забезпечить його житлом та буде пожиттєво утримувати його та доглядати. Отже, він помилився стосовно природи правочину та можливих наслідків, підписавши заяву про відмову від спадщини на користь відповідача. Крім того, він не володів вільно українською мовою, а нотаріус не сприяла роз»ясненню йому юридичних наслідків щодо такої заяви.

Оскільки він помилково розраховував на пожиттєве утримання його відповідачем і на даний час між сторонами склалися вкрай неприязні відносини, просив суд на підставі ст.ст. 203,229,1275 ЦК України визнати недійсною його відмову від спадщини, що відкрилася після смерті його дружини ОСОБА_1, визначити йому строк для прийняття спадщини терміном у два місяці, визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане відповідачу.

Судом встановлено, що позивач та ОСОБА_1, мати відповідача, перебували у шлюбі з 1992 по 2011 р. ( а.с. 15). ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 померла, що стверджується свідоцтвом серії НОМЕР_1 а.с. 16). Спадкоємцями першої черги за законом були позивач та діти спадкодавця - ОСОБА_3 і ОСОБА_6

Після смерті останньої відкрилась спадщина на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та для ведення особистого підсобного господарства, площею 0,1064 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належала ОСОБА_1 на підставі державного акта на право приватної власності на землю від 02.08.1999 р. ( а.с. 128-134).

Згідно з ч.1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини ( ч. 1 ст. 1270 ЦК).

Відповідно до ст. 1273 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини.

Частиною 5 цієї статті встановлено, що відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу.

Відповідач 06.06.2011р. подав приватному нотаріусу Філюк В.М. заяву про прийняття ним спадщини після смерті матері ОСОБА_1, а ОСОБА_8 та ОСОБА_6 подали заяви про відмову від своєї частки у спадщині на користь ОСОБА_3 (а.с. 109, 122, 135).

23.01.2012 р. ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за законом, яка складається із зазначеної земельної ділянки (а.с. 149).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_8, місцевий суд вірно послався на рішенням апеляційного суду Рівненської області від 01.10.2013 р. ( а.с. 29-30) та на вимоги ч. 3 ст. 61 ЦПК України, згідно з якою обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, на підставі досліджених судом у їх сукупності доказів, вказаним судовим рішенням встановлено, що позивач , проживаючи в Україні понад 20 років, неодноразово самостійно звертаючись до нотаріуса Філюк В.М. з приводу посвідчення правочинів (договорів дарування, заповіту, скасування заповіту), послугами перекладача не користувався, отже добре володіє українською мовою та у послугах останнього не має потреби.

Таким чином доводи позовної заяви та посилання апеляційної скарги на те, що він у зв»язку з незнанням мови, не розумів суть підписання ним заяви від 25.06.2011 р. про відмову від спадщини та наслідки цього, спростовуються вищенаведеним та не заслуговують на увагу.

Посилання позивача на те, що нотаріус не роз»яснила йому наслідків такої відмови ґрунтуються на його особистих поясненнях, спростовуються текстом його заяви від 25.06.2011 р. та іншими доказами не підтверджені.

Вірним є висновок суду 1-ї інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову відповідно до норм ст. 229 ЦК України.

Так, згідно з ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до роз»ясень п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009, обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Виходячи з наведеного, позовні вимоги ОСОБА_8 є безпідставними, суперечать його ж доводам про те, що не дивлячись на написання вказаної заяви, він сподівався, що залишиться проживати у будинку на тих самих умовах, що і до смерті дружини та буде користуватися землею, і відповідач не буде йому перешкоджати у цьому та буде здійснювати догляд за ним та утримувати. Крім того, обставини, на які він посилається, не існували на момент вчинення правочину, а виникли за його твердженнями «останнім часом», тобто, перед зверненням з даним позовом до суду.

Також, згідно з поясненнями ОСОБА_3, не спростованих позивачем та його представником, відповідач не перешкоджає останньому користуватись будинком, а лише вважає, що позивач повинен оплачувати комунальні послуги за користування частиною будинку, у якій проживає.

Не заслуговують на увагу та не свідчать про незаконність оскаржуваного рішення і доводи апеляційної скарги про право позивача на ? частину спірної земельної ділянки, як набуту ОСОБА_1 у власність в період шлюбу з ним .

Так, частиною 5 ст. 61 СК України, норма якої діяла з 11.01.2011 р. до 12.06.2012 р., було встановлено, що об»єктом права спільної сумісної власності подружжя є також земельна ділянка, яка є об»єктом приватизації під час шлюбу.

Проте вказана обставина не є підставою для задоволення позову ОСОБА_8 про визнання його відмови від прийняття спадщини недійсною та визнання у зв»язку з цим частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.01.2012 р., оскільки вона не стосується предмета даного спору.

Оскільки рішення місцевим судом ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги висновків суду, наведених у ньому, не спростовують, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_8 адвоката Волошина М.К. - відхилити.

Рішення Рівненського міського суду від 17 січня 2015 р. - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий

Судді :