АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1014/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 23 Орендарчук М. П.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоПономаренка В. В.
суддівГончар Н. І. , Корнієнко Н. В.
при секретаріАнкудінову О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 29 січня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_6 до Приватного підприємства «Дніпро» про визнання недійсним договору оренди землі, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ОСОБА_6 звернулась до Христинівського районного суду Черкаської області з позовом до ПП "Дніпро" про визнання договору оренди землі недійсним, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку ОСОБА_6 є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,39 га, розташованої в адміністративно-територіальних межах Угловатської сільської ради Христинівського району Черкаської області.

У 2007 році між позивачем та ПП "Дніпро" був укладений договір оренди землі на право користування зазначеною ділянкою. Вказаний договір позивач вважає недійсним з тих підстав, що до договору не долучено плану або схеми земельної ділянки, її кадастрового плану та акта визначення меж земельної ділянки в натурі, що унеможливлює її ідентифікацію, не визначено сторону, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини.

Враховуючи наведене, позивачка просила суд визнати недійсним вище зазначений договір оренди земельної ділянки.

Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 29 січня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача - ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на те, що судом неправильно досліджено та надано оцінку доказам, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Заслухавши учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення відповідає не у повному обсязі.

Відповідно до вимог ст.309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_6 відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,39 га, розташованої в адміністративно-територіальних межах Угловатської сільської ради Христинівського району Черкаської області (а.с. 6).

24 лютого 2007 року між ОСОБА_6 та ПП "Дніпро" був укладений договір оренди належної позивачці земельної ділянки (а.с. 66-70). Вказаний договір зареєстровано у Христинівському районному відділі Черкаської регіональної філії ДП «Центр ДЗК при Держкомземі України» 19.08.2008 року за НОМЕР_2.

Відповідно до ч.1 ст. 15 Закону України "Про оренду землі" в редакції, яка діяла на час укладення договору, істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальність за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог ст. ст. 4-6, 11, 17, 19 Закону України "Про оренду землі" є підставою для відмови у державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Суд першої інстанції, вирішуючи справу, прийшов до висновку, що відповідачем було порушено право позивачки при укладанні спірного договору оренди земельної ділянки, оскільки у договорі відсутні такі істотні умови, як визначення сторони, яка несе ризики випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини, відсутні п. 18 даного договору «умови збереження або знищення об'єкта оренди - застосовувати методи по збільшенню родючості грунтів» та п. 21 договору «після припинення дії договору орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду».

Однак, з таким твердженням колегія суддів погодитись не може.

Так, п. 17 спірного договору передбачає умови збереження стану об'єкта оренди - застосовувати методи по збільшенню родючості грунтів (а.с. 66 зворот).

П. 21 Договору щодо повернення орендодавцеві земельної ділянки у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду, міститься на а.с. 69.

Що стосується питання ризику знищення чи пошкодження об'єкту оренди, то воно врегульоване ст. 323 ЦК України та ст. 11 Закону України «Про оренду землі».

Так, відповідно до вказаних норм Закону ризик випадкового знищення та випадкового пошкодження (псування) майна несе його власник, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі прострочення установлених договором оренди землі строків передачі об'єкта оренди, ризик його випадкового знищення або пошкодження у цей період несе сторона, яка допустила прострочення його передачі.

Таким чином, питання ризику знищення чи пошкодження об'єкту оренди врегульовано законом, але у випадку незгоди сторін договору із вимогами закону, вони можуть змінити умови ризику знищення майна.

Оспорюваний договір стосовно даного питання застережень не має, однак це не призвело до порушень прав позивача, оскільки дані відносини врегульовані законом.

Відсутність у договорі оренди землі його невід'ємних частин: плану або схеми земельної ділянки, яка передається в оренду, її кадастрового плану та акта визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - не є підставою для визнання указаного договору недійсним відповідно до частини другої статті 15 цього Закону. Дана позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 14.05.2014 року в справі № 6-48цс14.

Крім того, межі земельної ділянки ОСОБА_6 в натурі (на місцевості) визначені в державному акті на право власності на земельну ділянку, копію якого, як установлено апеляційним судом, було додано до договору оренди.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно вимог ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України про те, що в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, судам необхідно встановлювати, чи дійсно порушуються права позивача у зв'язку з відсутністю в договорах оренди зазначених умов, їх істотності, а також з'ясувати, в чому саме полягає порушення законних прав позивачів.

Із змісту позовної заяви та наявних у справі доказів, змісту апеляційної скарги вбачається, що позивач не вказала які саме її права порушені, не визнані чи оспорені відповідачем, а також у чому полягають дії чи бездіяльність відповідача при порушенні її прав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 у 2011-2013 роках отримувала орендну плату за оренду земельної ділянки (а.с. 36-55). Будь-які претензії зі сторони позивачки до відповідача з приводу умов спірного договору в матеріалах справи відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що відсутність у договорі оренди земельної ділянки зазначених позивачем умов, не є підставою для визнання даного договору недійсним.

Якщо позивач не бажає продовжувати орендні відносини з відповідачем на попередніх умовах, він має право на внесення змін до договору в установленому законом та договором порядку.

Таким чином, висновок суду першої інстанції щодо порушення прав позивачки при укладенні спірного договору є безпідставним.

Висновки колегії суддів узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України викладеною в постанові від 02.07.2014 року в у справі №6-88цс14 та

постанові від 25.12.2013 року у справі № 6-94цс13 про те, що відповідно до ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України, у порядку цивільного судочинства

підлягає захисту саме порушене право, тому суд повинен встановити чи дійсно порушуються

права орендодавців у зв'язку з відсутністю в договорах оренди умов, передбачених ст.

15 ЗУ "Про оренду землі", визначити істотність цих умов, а також з'ясувати у чому саме полягає порушення їхніх законних прав. В даній справі відсутнє порушення прав орендодавця.

Під час розгляду справи представник відповідача звернувся до суду із заявою про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності.

Представник позивача ОСОБА_7 звернувся із заявою про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності звернення до суду із даним позовом та поновлення такого строку (а.с. 81).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду із вказаним позовом.

Однак, початок перебігу строків позовної давності нерозривно пов'язаний із встановленням факту порушення прав особи.

Отже, для застосування закону про строки позовної давності в першу чергу слід встановити чи є в наявності факт порушення, невизнання або оспорювання прав особи. Якщо такий факт встановлено, то відповідно починається перебіг строку на звернення за захистом порушеного права.

Якщо факту порушень прав особи не встановлено, відсутній і початок перебігу строку на звернення за захистом не порушеного права.

Оскільки колегія суддів встановила факт відсутності порушення прав позивачки ОСОБА_6 укладеним договором оренди, слід відмовити в задоволенні позову лише з цих підстав, без розгляду заяв сторін про застосування строків позовної давності та про поновлення таких строків.

Тому застосування судом першої інстанції строків позовної давності до спірних вимог є помилковим.

З огляду на викладене, суд першої інстанції прийшов до необґрунтованого висновку щодо наявності підстав для визнання спірного договору оренди земельної ділянки недійсним, однак відмови в задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропущенням позивачем строків позовної давності.

За таких обставин, оскільки судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального права, колегія суддів апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 задовольняє частково, рішення суду першої інстанції змінює та ухвалює нове рішення про відмову в задоволенні позову по суті позовних вимог.

Керуючись ст.ст.303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати ,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 29 січня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_6 до Приватного підприємства «Дніпро» про визнання недійсним договору оренди землі - змінити та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Рішення набирає чинності з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :