АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

14 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Семенюк Т.А.,

при секретарі: Прохоровій В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення, в інтересах якого діє ПанамаренкоДмитро Миколайович,

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 січня 2015 року

у цивільній справі за позовом Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про відшкодування збитків завданих під час виконання трудових обов'язків, -

В С Т А Н О В И Л А:

29 жовтня 2014 року позивач звернувся до суду з позовом про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 збитків завданих ними під час виконання трудових обов'язків.

Свої вимоги обґрунтовував тим що, у ході проведеної планової ревізії фінансово-господарської діяльності Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення (далі - Концерн РРТ, Концерн), за результатами якої 20.08.2013 складено акт, було виявлено ряд порушень діючого законодавства генеральним директором Концерну ОСОБА_3 та головним бухгалтером ОСОБА_2, внаслідок чого Концерну завдано збитків на суму 49 119, 45 грн.

Заперечуючи проти позову, відповідачі вказали на необґрунтованість позовних вимог та заявили про застосування строку позовної давності.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 січня 2015 року в задоволені позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказував на те, що суд першої інстанцій, безпідставно вважав недоведеною вину відповідачів та дійшов до помилкового висновку про неможливість покладення на них солідарної відповідальності.

Просив скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 січня 2015 року та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала.

Позивач та відповідач ОСОБА_3, відповідно до ст. 74 ЦПК України, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися, своїх представників не направили, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явилися в судове засідання.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_2, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, наказом № 390-О від 21.09.2010 Міністерства транспорту та зв'язку України ОСОБА_3 було призначено на посаду генерального директора Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення. 28.09.2004 року відповідно до розпорядження № 684 Кабінету Міністрів України ОСОБА_2 призначено на посаду головного бухгалтера Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення Державного департаменту з питань зв'язку та інформатизації Міністерства транспорту та зв'язку України.

Відповідно до п. 2.14 Плану контрольно-ревізійної роботи Держфінінспекції України на II квартал 2013 року, проведено планову ревізію фінансово-господарської діяльності Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення за період з 01.01.2011 по 31.03.2013 та окремих питань фінансово-господарської діяльності за період з 01.01.2009 по 31.12.2010.

За результатами ревізії складено акт № 06-21/70 від 20.08.2013 року згідно якого були виявлені порушення діючого законодавства, внаслідок яких завдано (матеріальної шкоди) збитків на загальну суму 49 119 грн. 45 коп.

З акту перевірки вбачається та ним встановлено, що порушення відбулось з вини двох осіб, а саме ОСОБА_3 і ОСОБА_2

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції вважав позовні вимоги необґрунтованими, оскільки позивачем недоведеною вину відповідачів в межах покладених на них трудових обов'язків, та не доведено в чому полягає солідарна відповідальність останніх.

Колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком суду з огляду на наступне.

Правові підстави та умови матеріальної відповідальності працівників за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, визначені главою IX КЗпП України.

Так, ч. 1 ч. 2 ст. 130 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 3 постанови від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Якщо шкоду заподіяно кількома працівниками, в рішенні суду має бути зазначено, які конкретно порушення трудових обов'язків допустив кожен працівник, ступінь його вини та пропорційна їй частка загальної шкоди, за яку до нього може бути застосовано відповідний вид і межі матеріальної відповідальності.

З матеріалів справи вбачається, що 15 серпня 2011 року Шевченківським районним судом м. Києва було винесено постанову про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 за частиною 1 ст. 41 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу, що становив 1700 грн.

У січні 2012 року з розрахункового рахунку Концерну здійснено платежі (адміністративні штрафи), що не відносяться до діяльності підприємства, а належать до особистих витрат фізичної особи ОСОБА_3, який займав посаду генерального директора.

Так, платіжним дорученням від 26.01.2012 № 3448 на суму 1 700 грн. сплачено адміністративне стягнення у вигляді штрафу за порушення вимог законодавства про працю за ОСОБА_3 згідно постанови від 15.08.2011 № 3-7445/11 та платіжним дорученням від 26.01.2012 № 3449 на суму 170 грн. сплачено виконавчий збір з ОСОБА_3 згідно постанови від 15.08.2011 № 3-7445/11, які у подальшому віднесено на витрати Концерну без утримання вказаних сум із заробітної плати ОСОБА_3

Судом не враховано, що проведення зазначених безготівкових операцій для покриття витрат фізичної особи здійснено всупереч законодавству при відсутності дебіторської заборгованості в обліку у сумі 1870 грн., що є порушенням п. 1. ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» в частині відображення господарських операцій без первинних документів.

Актом встановлено, що внаслідок допущеного порушення генеральним директором Концерну ОСОБА_3 та головним бухгалтером ОСОБА_2, що мали право підпису та підписували платіжні доручення на перерахування коштів, Концерну завдано (матеріальної шкоди) збитків на суму 1 870 грн.

Також, ревізією при вирішенні питання правильності віднесення заробітної плати на адміністративні витрати встановлено, що у порушення вимог п.п. 13, 18 П(с)БО 16 Витрати», п. 1 ст. З Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та ст. 1 Закону України «Про формування, порядок надходження і використання коштів Фонду для здійснення заходів щодо ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та соціального захисту населення», до адміністративних витрат включено оплату додаткових відпусток, які надаються відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у сумі 34 541,6 грн. (у 2011 році - 16 259,84 грн., у 2012 році - 18 281,76 грн.).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про формування, порядок надходження і використання коштів Фонду для здійснення заходів щодо ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та соціального захисту населення» передбачено фінансування видатків на заходи, пов'язані з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи та соціальним захистом населення за рахунок коштів Фонду для здійснення заходів щодо ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та соціального захисту населення та інших джерел, визначених законами України (далі - Фонд). Фонд утворюється у складі Державного бюджету України. Таким чином, витрати на додаткову відпустку громадянину, що постраждав, внаслідок Чорнобильської катастрофи, не входять до складу адміністративних витрат, а відшкодовуються за рахунок коштів Фонду.

Крім того, на суму зайво включену до складу витрати на заробітну плату, зайво перераховано єдиний соціальний внесок за період з 01.01.2011 по 31.12.2012 на загальну 12 707,85 грн. (у 2011 році - 5 981,99 грн., у 2012 році - 6 725,86 грн.), що є порушенням ст. 21 Закону України «Основи законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», п. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», п. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та п. 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88.

Згідно висновку Державної фінансової інспекції України порушення допущено генеральним директором ОСОБА_3 в період з 01.2011 по 31.12.2012, який несе відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та головним бухгалтером ОСОБА_2 за період з 01.01.2011 по 31.12.2012, якою не проводилася робота по відшкодуванню вищезазначених виплат.

Відповідно п. 2 ст. 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів.

Пунктами 5.4., 5.5. Статуту передбачено, що Концерн зобов'язаний забезпечувати цільове, ефективне використання та збереження закріпленого майна та виділених державних коштів, розробляти і реалізовувати заходи, що забезпечують рентабельну роботу, зміцнення фінансового стану у платоспроможності Концерну.

Концерн веде бухгалтерський, оперативний облік, а також статистичну звітність згідно з чинним законодавством. Генеральний директор і головний бухгалтер несуть персональну відповідальність за додержання порядку ведення і достовірність обліку та звітності.

Суд не з'ясувавши цих обставин, що мають значення для справи, дійшов до помилкового висновку про необґрунтованість позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 309 ЦПК України неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, є підставами скасування судового рішення суду першої інстанції.

Разом з цим, порушене право не підлягає захисту з підстав пропуску позивачем строку позовної давності на звернення до суду.

Відповідно до ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1 ст. 258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Статтею 233 КЗпП України встановлено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів. Зокрема, за приписами ч. 3 ст. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

У п. 20 постанови № 14 від 29.12.1992 року Пленум Верховного Суду України наголошує на необхідності перевірки судами, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст. 233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування.

За умовами ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, або про особу, яка його порушила.

Днем виявлення шкоди вважається день, коли роботодавцю стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. У разі встановлення факту заподіяння шкоди за результатами інвентаризації матеріальних цінностей, ревізії або перевірки фінансово-господарської діяльності підприємства днем виявлення шкоди вважатиметься день підписання відповідного акта, висновку комісії або іншого документа, у якому зафіксовано результати перевірок, проведених відповідними уповноваженими органами чи посадовими особами.

Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що позивач дізнався про заподіяння шкоди 20 серпня 2013 року в день ознайомлення та підписання керівником позивача акту Державної фінансової інспекції України планової ревізії фінансово-господарської діяльності Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення за період з 01 січня 2011 року по 31 березня 2013 року та окремих питань його фінансово-господарської діяльності за період з 01 січня 2009 року по 31 грудня 2010 року № 06-21/70 (а.с. 40-44).

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду 29.10.2014, тобто з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Звертаючись до суду з позовом позивач не порушував питання про поновлення пропущеного строку позовної давності на звернення до суд. Крім того, матеріали справи не містять доказів поважності причин пропуску такого строку.

Згідно ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Оскільки відповідачами заявлено про застосування строків позовної давності (а.с. 61-64), причини пропущення позовної давності судом не визнавалися поважними, порушене право не підлягає захисту, а тому рішення підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з інших правових підстав.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 309, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення, в інтересах якого діє Панамаренко Дмитро Миколайович,- задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 січня 2015 року - скасувати та ухвалити нове наступного змісту:

«У задоволені позову Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про відшкодування збитків завданих під час виконання трудових обов'язків - відмовити.»

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 755/29523/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5354/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Гончарук В.П.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.