АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/405/15 Справа № 201/9465/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Демидова С. О. Доповідач - Колодяжна Н.Є.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2015 року Апеляційний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді: Колодяжної Н. Є.

суддів - Баранніка О.П., Лисичної Н.М.

при секретарі - Надтока А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ПАТ КБ "ПриватБанк" - про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, -

В С Т А Н О В И В:

В апеляційній скарзі ПАТ КБ "ПриватБанк" просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2014 року, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд, вивчивши скаргу, матеріали справи, вважає скаргу необґрунтованою, а рішення таким, що повинне бути залишене без змін, виходячи з наступного.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 17 жовтня 2011 року ОСОБА_2 працювала в Індустріальному відділенні Дніпропетровського РУ ПАТ КБ "ПриватБанк", в тому числі, з 03 червня 2013 року на посаді старшого касира - операціоніста.

31 грудня 2013 року позивачка була звільнена за власним бажанням згідно наказу від 27 грудня 2013 року.

При звільненні ОСОБА_2 відповідачем було списано з її заробітної плати грошові кошти в зв'язку з тим, що 11 листопада 2013 року було виявлено нестачу грошових коштів в касі відділення внаслідок порушення працівником покладених на неї трудових обов'язків в сумі 145 171,25 грн. та 5 000 доларів США, що підтверджується Актом ревізії каси Індустріального відділення від 11 листопада 2013 року.

Частина 5 ст. 130 КЗпП України передбачає, що працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково.

Згідно ч. 1 ст. 127 КЗпП України відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі, організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу.

З наведеного райсуд зробив вірний висновок, що відрахування із заробітної плати є саме примусовим стягненням заподіяної шкоди і може бути здійснено лише при дотриманні роботодавцем двох обов'язкових умов для такого відрахування, а саме:

1) наявність повідомлення працівника про такі відрахування;

2) наявність наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, яке має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Встановлено, що відповідачем не було надано, ані наказу, ані розпорядження про відрахування із заробітної плати ОСОБА_2 для покриття її заборгованості перед відповідачем, а також відсутня письмова згода позивачки про добровільне відрахування з її заробітної плати на погашення спричиненої матеріальної шкоди відповідачу.

За таких обставин суд обгрунтовано вважав твердження відповідача про добровільну згоду та відрахування заробітної плати позивачки безпідставним та нічим не підтвердженим.

У порушення вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні ОСОБА_2 з нею не було проведено остаточного розрахунку.

Згідно ч. 1 ст.117 КЗпПУ у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Виходячи із наведених норм закону та встановлених обставин справи, райсуд обгрунтовано стягнув з відповідача на користь позивачки заборгованість по заробітній платі за 2 місяці в сумі 8 000 грн. та за ст. 117 КЗпПУ- 36 000 грн. за час затримки виплати заробітної плати за 9 місяців, виходячи із середнього заробітку позивачки - 4000грн. на місяць.

Апеляційний суд погоджується з таким розрахунком зарплати позивачки та стягнутими сумами, а доводи апеляційної скарги про недоведеність суми середнього заробітку, невірне її вирахування, відсутність належного розрахунку відповідно до Порядку за Постановою №100, нез*ясування судом питань про наявність або відсутність будь-яких доходів позивачки за час розгляду справи, виходячи із наступного.

Правилами ст.10 ЦПКУ передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Специфіка даної справи полягає в тому, що тільки роботодавець, тобто Банк, в даному випадку володіє точною інформацією про середньомісячну та середньоденну (з врахуванням кількості відпрацьованих у кожному місяці днів) заробітну плату позивачки, а тому тягар доказування лежить на ньому.

Однак, в той час як позивачка на підтвердження позовних вимог у відповідності до ст.10 ЦПК зверталась письмово до керівництва Банку з проханням надати відомості про суму заборгованості по заробітній платі та про її заробіток перед звільненням, - відповідач таких даних не надав, як і не надав їх суду під час розгляду справи, в тому числі, після уточнення позовних вимог, а також на обґрунтування доводів апеляційної скарги, при тому, що саме він не погоджувався із сумами, заявленими позивачкою. На вимогу Апеляційного суду до Банку така довідка надана лише у момент судового засідання 15.01.2015. (а не завчасно як вимагалось) з одночасним заявленням Банком клопотання про витребування даних про доходи позивачки у період після її звільнення, що, на думку апеляційного суду мало на меті затягування розгляду справи до вирішення іншого спору, заявленого Банком, про стягнення з позивачки збитків у зв*язку з нестачею грошових коштів, в той час як вимоги заявлені по трудовому спору, який повинен бути розглянутий у короткі строки.

При цьому, Апеляційним судом враховуються вимоги ч.4 ст.10 ЦПКУ щодо сприяння судом всебічному з*ясуванню обставин справи, однак з огляду на те, що така юридична установа як ПАТ КБ "Приватбанк" мала всі можливості самостійно зробити відповідні запити та надати суду докази, але не зробила цього на протязі всього часу розгляду справи без поважних причин, суд не вбачав підстав для задоволення клопотання щодо витребування доказів.

Приймаючи до уваги те, що довідка про середньоденну зарплату ОСОБА_2- 247,10грн. (а, значить, середньомісячна 5000грн.) та інформацїя, надана Дніпропетровською об*єднаною ДПІ від 24.12.2014. стосовно сум виплачених доходів ОСОБА_2 за 4-й квартал 2013р., коли звільнилась позивачка, де сума її нарахованого доходу склала 19 758.17грн., а виплаченого- 17 400грн., - свідчать про те, що середньомісячний заробіток позивачки був навіть більшим, ніж 4000грн., вказаних нею, - підстав вважати завищеними стягнуті судом суми - немає.

Посилання у скарзі на пропуск позивачкою строку позовної давності не можна вважати обґрунтованим, оскільки до вимог про стягнення заробітної плати встановлені законом строки не застосовуються.

Підстав для скасування або зміни судового рішення - не встановлено.

Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ПАТ КБ "ПриватБанк" - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 27 жовтня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала чинна з моменту проголошення, може бути оскаржена у 20-денний строк у касаційному порядку.

Головуючий Н.Є. Колодяжна

Судді: О.П. Бараннік

Н.М. Лисична