Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30.03.2015 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

головуючого-судді Бенца К.К.,

при секретарі Вайда Я.П.

за участю

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Шерегі В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПОЛІС-ЦЕНТР» про поновлення на роботі та визнання наказу №б/н від 28.05.2014 року про розірвання трудового договору незаконним,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПОЛІС-ЦЕНТР» про визнання наказу №б/н від 28.05.2014 року про розірвання трудового договору незаконним та поновлення на роботі. Мотивуючи свої позовні вимоги вказує на те, що згідно трудового контракту від 22 березня 2010 року, укладеного між ним та Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПОЛІС-ЦЕНТР» він обіймав посаду директора Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПОЛІС-ЦЕНТР». Однак, наказом від 28.05.2014 року його було звільнено з посади директора Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПОЛІС-ЦЕНТР» з 28 травня 2015 року за грубе порушення трудових обов'язків на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України. Зазначає, що його було повідомлено про звільнення з роботи за грубе порушення трудових обов'язків. Як законодавчу підставу звільнення вказано п.1 ст. 41 КЗпП України. Фактичну підставу звільнення вказано, невиконання умов контракту та вчинення дій спрямованих проти інтересів акціонерів товариства на підставі Рішення загальних зборів товариства та наглядової ради товариства від 28.05.2014 року.

Вважає, що підстави для його звільнення з посади на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України були відсутні.

Позивач вважаючи звільнення незаконним, вказує на те, що за змістом п.1ч.1 ст.41 КЗпП України підставою для звільнення є вчинення особою разового грубого порушення трудових обов'язків, а не порушення, що триває певний час, зокрема, неналежне виконання своїх обов'язків тощо.

Посилаючись на незаконність наказу про його звільнення, позивач вказує, що відповідач при звільненні не дотримався вимог ст. ст. 147,148,149 КЗпП України , зокрема на його думку відповідачем пропущено 6-ти місячний строк для застосування такого виду дисциплінарного стягнення . Крім того, жодних письмових пояснень у відповідності до норм ст. 149 КЗпП України від нього не відбирались. На думку позивача, відповідачем порушено умови п.5.4 контракту від 22.03.2010 року. Крім того, зазначає, що у відповідності до вимог пункту 2.1 Положення про виконавчий орган Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПОЛІС-ЦЕНТР», затвердженого загальними зборами акціонерів від 06.12.2011 року протокол №23 виконавчим органом акціонерного товариства, що здійснює управління його поточною діяльністю є Директор, який призначається та звільняється наглядовою радою товариства. Проте, його не ознайомлено з рішенням Наглядової ради ПрАТ «Страхова компанія «ПОЛІС-ЦЕНТР» з зазначеного питання, що також на його думку підтверджує незаконність формулювання причини звільнення

Позивач вважає, що в результаті його звільнення відповідачем порушено норми Конституції України , які гарантують йому право на працю та норми ст. ст. 147,148,149 КЗпП України.

З посиланням на викладене , вважаючи звільнення незаконним, позивач просить суд винести рішення яким визнати незаконним наказ №б/н від 28.05.2014 року про розірвання трудового договору, поновити його на посаді директора Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПОЛІС-ЦЕНТР» з 28.05.2014 року.

В ході судового розгляду представник позивача надав до суду клопотання про поновлення пропущеного строку на звернення до суду , так як такий пропущений з поважних причин. В обгрунтування поважності причин пропуску строку, вказує на те, що отримавши 28.05.2014 року копію наказу та не погодившись з ним, ОСОБА_3 звернувся за правовою допомогою до ОСОБА_4, передавши їй 23.06.2014 року всі наявні в нього оригінали документів, однак 18.08.2014 року ним отримано листа від адвоката разом з оригіналами документів. Крім того, йому були невідомі причини його звільнення у зв'язку з відсутністю протоколу Наглядової ради від 28.05.2014 року, а тому вважає, що строк звернення до суду пропущено з поважних причин.

В судове засідання позивач не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримав заявлені позовні вимоги, просив їх задовольнити з підстав та мотивів викладених у позові. Надав суду пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві . Пояснив, що відповідачем було порушено вимоги закону і умови контракту, що регламентують порядок звільнення позивача. Зокрема наголосив, на тому, що : позивача не було попереджено про наступне звільнення; не було ознайомлено з документами, що стали підставою для звільнення позивача. Вказав на те, що згідно вимог п.1 ст.41 КЗпП України підставою для звільнення є вчинення особою разового грубого порушення трудових обов'язків. У даному випадку мова йде про тривале порушення позивачем трудових обов'язків, але це не є підставою для звільнення в розумінні приписів вказаної статті. Вказує, що від позивача не були відібрані письмові пояснення та відповідачем порушені строки накладення стягнення, оскільки законодавством передбачений строк не пізніше шість місяців з дня вчинення порушення. Відповідачем також не дотримані вимоги контракту.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги заперечив. Пояснив, що підставою для звільнення позивача стало те, що 29.04.2014 року було виявлено, що керівником ОСОБА_3 було укладено ряд договорів без погодження Наглядової ради, та зобов'язано ОСОБА_3 надати письмові пояснення. Зауважив, що статутом ПрАТ «Страхова компанія «ПОЛІС-ЦЕНТР»визначено, що до виключної компетенції наглядової ради належить питання про прийняття рішення про вчинення правочину, якщо ринкова вартість майна або послуг, що є його предметом становить 50 000 гривень. Зазначив, що ОСОБА_3 безвідповідально та з перевищенням чітко визначених повноважень, діяв всупереч інтересів акціонерів товариства. Крім того, для уникнення погодження правочинів з наглядовою радою, позивачем та уповноваженими ним особами здійснювалось перерахування коштів платежами меншими за 50 000 гривень, проте за одними й тими самими договорами страхування. Внаслідок чого відповідач звернувся в судові інстанції з позовними вимогами про визнання договорів недійсними. Заперечуючи проти доводів представника позивача пояснив, що у них відсутній оригінал контракту від 22.03.2010 р. викладений у редакції поданій позивачем. Вказує, що відповідно до ст. 47 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Таким чином, при звільненні працівника з ініціативи власника йому видається лише наказ про звільнення. Надання звільненому керівнику приватного акціонерного товариства протоколу наглядової ради чинним ЗУ «Про акціонерні товариства» або Кодексу законів про працю України не передбачено. Зауважив, що за страховими платежами від 16.01.2014 та 17.01.2014 року сплаченими на підставі договору страхування № 07/01/431 М від 26.11.2013р. строк застосування дисциплінарного стягнення за ст.148 КЗпП України ще не минув. Таким чином 28.05.2014 року було прийнято рішення наглядової ради про звільнення позивача. Вважає позов безпідставним і необгрунтованим.

Заперечуючи проти поновлення пропущеного позивачем строку на звернення до суду, представник відповідача зазначає, що копія наказу від 28.05.2014 року про звільнення була вручена позивачу 28.05.2014 року, в цей же день йому було видано оригінал трудової книжки. Вважає доводи представника позивача щодо поважності причин пропущення строку для звернення до суду безпідставними. Просив відмовити у задоволенні клопотання про поновлення строку на звернення до суду.

Заслухавши пояснення представника позивача, заперечення представника відповідача, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного.

Згідно ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Судом встановлено, що 22 березня 2010 року між ОСОБА_3 та головою Наглядової ради ПрАТ Страхова компанія «Поліс-Центр» було укладено контракт, згідно якого ОСОБА_3 було призначено на посаду директора ПрАТ СК «Поліс-Центр» з 22 березня 2010 року /а.с. 5-9/

Згідно запису в трудовій книжки ОСОБА_3 09.04.2010 року позивача призначено на посаду директора ПрАТ СК «Поліс-Центр» на підставі наказу №0409/0 від 09.04.2010 року./а.с.12/

Судом встановлено, що наказом голови наглядової ради ПрАТ СК «Поліс-Центр» за №б/н від 28.05.2014 року з директором ОСОБА_3 розірвано трудовий договір та звільнено за грубе порушення трудових обов'язків з 28.05.2014 року, яке виразилось у порушенні ОСОБА_3 ЗУ "Про акціонерні товариства", Статуту ПрАТ СК «Поліс-Центр» , невиконанням умов Контракту та діями спрямованими проти інтересів акціонерів Товариства на підставі рішень Загальних зборів товариства та Наглядової ради Товариства від 28.05.2014 року. Даний наказ винесено на підставі п.1 ст.41 КЗпП./а.с.4/

Як вбачається із змісту протоколу наглядової ради ПрАТ «Страхова компанія «Поліс-Центр» від 28.05.2014 року , який став підставою для видачі наказу про звільнення позивача , ОСОБА_3 не повідомляв Наглядову раду про укладання договорів перестрахування, а такі взагалі підписувалися не уповноваженими на це особами. Упродовж 2012-2013р.р. страховою компанією укладались правочини, угоди, ринкова вартість майна або послуг, які були предметом цих правочинів становила суму понад 50 000 гривень без прийняття відповідного рішення щодо їх вчинення Наглядовою радою.

Конституція України гарантує право кожного громадянина на працю, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, гарантує рівні можливості у виборі роду трудової діяльності та захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 21 КЗпП України трудовий договір - це індивідуальна угода між працівником і роботодавцем. Контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватись угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Пунктом 1 ст. 41 КЗпП України передбачено, що трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках: одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами.

Згідно із роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними в п. п. 22, 27 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9 у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд повинен виходити з характеру проступку, обставин , за яких його вчинено , та істотності наслідків порушення трудових обов'язків. При цьому суд повинен установити не тільки факт невиконання працівником обов'язку, який входить до кола його трудових обов'язків, а й можливість виконання ним зазначеного обов'язку за встановлених судом фактичних обставинах справи, тобто встановити вину працівника та наявність причинного зв'язку між невиконанням працівником трудових обов'язків і негативними наслідками, які настали внаслідок такого порушення.

Саме до цього зводяться правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України у справі № 6-33цс14 від 21.05.2014 року.

Відповідно до вимог ст. 147 КЗпП України звільнення є видом стягнення, яке застосовується за порушення працівником трудової дисципліни.

Звільнення за пунктом 1 ст. 41 КЗпП є дисциплінарним стягненням і має проводитись із додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень згідно з чинним законодавством.

Статтею 149 КЗпП України встановлено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Слід зазначити, що право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством ( ст. ст. 2, 36, 40, 41 КЗпП України).

Таким чином , з урахуванням вимог КЗпП України у справах, в яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Дана правова позиція викладена в ухвалі ВС України від 08.07.2009 року.

Одноразове грубе порушення позивачем своїх посадових обов'язків, встановлено матеріалами справи, зокрема порушення укладання правочинів, угод упродовж 2012-2013р.р. ринкова вартість майна або послуг, які були предметом цих правочинів становила суму понад 50 000 гривень без прийняття відповідного рішення щодо їх вчинення Наглядовою радою. Порушення позивачем трудових обов'язків зазначені в протоколі засідання Наглядової ради ПрАТ СК «Поліс-Центр» від 28.05.2014 року, зокрема зазначені угоди укладені за договорами ( ковер-нотами) їх номера та дати .

Згідно п. 18 розділу 9.4 Статуту ПрАТ СК «Поліс-Центр» до виключної компетенції гаглядової ради належить: прийняття рішення про вчинення правочину, якщо ринкова вартість майна або послуг, що є його предметом, становить понад 50 000,00 гривень.

Як встановлено судом, позивача було зобов'язано надати в строк до 30.04.2014 року письмові пояснення з приводу порушення ним трудових обов'язків.

Судом встановлено що позивачем ОСОБА_3 у відповідь на витяг з протоколу № 27 від 29.04.2014р. Загальних Зборів акціонерів ПрАТ СК «Поліс-Центр» надані письмові заперечення щодо укладення договорів .

Відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Разом з тим слід зазначити, що за всіма угодами , а також за договорами страхування , які відповідач ставить у вину позивачу як вчинення ним одноразового грубого порушення трудових обов'язків, на час застосування дисциплінарного стягнення минуло шість місяців з дня вчинення позивачем проступку. Зокрема, відповідач ставить в вину позивачу укладення ряду договорів упродовж 2012-2013р.р., останній з яких договір страхування № 07/01/431М був укладений 26.11.2013 року, а отже на час застосування дисциплінарного стягнення 28.05.2014 року у вигляді звільнення позивача минуло шість місяців з дня вчинення позивачем проступку.

З огляду на вищезазначені положення законодавства та встановлені судом обставини , суд приходить до висновку про те, що звільнення позивача ОСОБА_3 відбулось з порушенням установленого законом порядку, зазначені вимоги закону не були виконані відповідачем при застосуванні до ОСОБА_3 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення за за грубе порушення трудових обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Правовий аналіз зазначених вище правових норм у їх сукупності з положеннями ст.43 Конституції України та статті 240-1 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом ч.1 першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Судом встановлено, що в день звільнення 28.05.2014 року позивача було ознайомлено з наказом про звільнення та вручено копію наказу про звільнення,а також видано оригінал трудової книжки і дані обставини, визнані сторонами, а тому в силу вимог ч.1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Згідно норм ст. 234 КЗпП України - у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Таким чином, в разі встановлення судом пропуску передбачених ст. 233 КЗпП України строків, суд при розгляді трудового спору повинен з'ясувати всі обставини справи. При необґрунтованості вимог працівника по суті суд відмовляє позивачу в задоволенні вимог саме з цієї підстави. Якщо вимоги позивача є обґрунтованими, але строк, встановлений ст. 233 КЗпП України, пропущено безповажних причин, суд також відмовляє у позові, але у зв'язку з пропуском встановленого строку. При обґрунтованості позовних вимог і пропуску строку з поважних причин, строк для звернення до суду поновлюється, а позов задовольняється.

З урахуванням всіх обставин справи , суд вважає, що трудове право позивача порушено, оскільки процедура звільнення позивача не дотримана в порядку передбаченому нормами КЗпП України.

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з пропуском строку на звернення і як на обгрунтування поважності причин пропуску такого послався на несумлінне ставлення обраного ним адвоката та необізнаність з причинами звільнення. Разом з тим, обрання представника є виключним правом позивача, а тому суд вважає неповажними причини пропуску строку звернення до суду, а відтак в позові слід відмовити за пропуском строку звернення до суду.

Разом з тим слід зазначити, що за змістом ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на роботі. Належним способом судом захисту трудових прав відповідно до ст. 235 КЗпП України є перевірка законного -незаконного звільнення та поновлення незаконно звільненого на роботі. При цьому, суд не пов'язує таке поновлення ( відмова в поновленні) із скасуванням або нескасуванням відповідного наказу про звільнення, оскільки суд перевіряє законність підстав і порядок звільнення , а тому вимога про визнання незаконним наказу само по собі не є відповідним способом захисту трудового права, а пов'язана із фактом незаконного або законного звільнення.

Таким чином, враховуючи вимоги ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що трудове право позивача порушено, оскільки процедура звільнення позивача не дотримана в порядку передбаченому нормами КЗпП України, однак позивач звернувся до суду з пропуском строку на звернення і підстави для поновлення строку звернення до суді відсутні, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити за пропуском строку звернення до суду .

Відповідно до ч.4 КЗпП України, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави.

Керуючись Конституцією України, ст.ст. 10, 11, 60 , 61, 209, 212 - 215 ЦПК України, ст.ст. 9, 21, 23, 41, 147-149, 233, 234 КЗпП України, Постановою Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 26 грудня 2012 року по справі № 6-156цс12, суд, -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_3 до ПАТ «Страхова компанія «ПОЛІС-ЦЕНТР» про поновлення на роботі та визнання наказу №б/н від 28.05.2014 року про розірвання трудового договору незаконним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів після проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду К.К. Бенца