Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/1536/15 Головуючий у 1-й інстанції: Янюк Ю.Б.
Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Савченко О.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Кочеткової І.В.,

При секретарі: Книш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за заявою ОСОБА_2 про визнання особи обмежено дієздатною та призначення піклувальника,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 20 листопада 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про обмеження цивільної дієздатності її батька ОСОБА_3 та просила призначити її піклувальником, посилаючись на те, що після смерті матері, яка сталася 31 грудня 2011 року, вона разом зі своєю сім'єю посилилася в батьківському будинку. Батько страждає на хронічне захворювання печінки, почав пиячити, витрачає всю пенсію на придбання алкоголю, має намір продати будинок, а виручені від продажу кошти - витратити на спиртні напої.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 20 листопада 2014 року заяву задоволено. Визнано ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця с. Іскра В.Новоселівського району Донецької області обмежено дієздатним. Встановлено над ОСОБА_3 піклування та призначено йому піклувальника ОСОБА_2

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_3 посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

З засідання апеляційного суду ОСОБА_2 не з'явилася, про час і місце судового розгляду була повідомлена завчасно, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення їй повісти 25.03.2015 року, причини неявки суду не повідомила, а тому суд визнав їх неповажними і такими, що не перешкоджають розгляду справи по суті.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Задовольняючи заяву ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що її батько зловживає спиртними напоями, витрачаючи на них всю пенсію, ставить у скрутне матеріальне становище себе, має намір розпорядитися нерухомістю, яка являється єдиним постійним місцем проживання їх сім'ї.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 36 ЦК України суд може обмежити цивільну дієздатність фізичної особи, якщо вона зловживає спиртними напоями, наркотичними засобами, токсичними речовинами, азартними іграми тощо і тим ставить себе чи свою сім'ю, а також інших осіб, яких вона за законом зобов'язана утримувати, у скрутне матеріальне становище.

У роз'ясненнях п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28.03.1972р. «Про судову практику в справах про визнання громадянина обмежено дієздатним чи недієздатним» зазначено, що в справах про визнання громадян обмежено дієздатними належними доказами можуть бути акти міліції і громадських організацій, рішення товариських судів та інші докази, які підтверджують факти зловживання спиртними напоями або наркотичними засобами, а також, що громадянин ставить себе і свою сім'ю в тяжке матеріальне становище.

Частиною першою ст. 240 ЦПК України встановлено, що справи про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи чи визнання фізичної особи недієздатною суд розглядає за участю заявника та представника органу опіки та піклування. Питання про виклик фізичної особи, щодо якої розглядається справа про визнання її недієздатною, вирішується в кожному випадку судом з урахуванням стану її здоров'я.

Згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. У разі невідповідності закону України міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір (ч. 5 ст. 8 ЦПК України).

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов'язаної з його або її правами та обов'язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (п. 36). На це «право на суд», в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (рішення від 13 жовтня 2009 року у справі «Салонтаджі-Дробняк проти Сербії» (п. 132).

Разом з тим, як зазначає Європейський суд з прав людини, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду «за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб» (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ешингдейн проти Сполученого Королівства», (п. 57). Встановлюючи такі правила, держава користується певною свободою розсуду.

В той же час згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини застосовувані державою обмеження в доступі особи до національного суду не повинні звужувати чи зменшувати залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або такою мірою, що буде нівельована сама суть права. Більше того, встановлене державою обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не має законної мети і якщо не буде забезпечено пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Фаєд проти Сполученого Королівства» (п. 65), рішення від 18 лютого 1999 р. у справі «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» (п. 59), рішення від 10 травня 2001 р. у справі «Т.Р. та К.М. проти Сполученого Королівства» (п. 98), рішення від 10 травня 2001 р. у справі «Z. Та інші проти Сполученого Королівства» (п. 93), рішення від 12 липня 2001 р. у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччині" (п. 45).

У цьому контексті Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (рішення у справі «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» (п. 67), «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини» (п. 45).

У зв'язку з наведеним ст. 240 ЦПК України не повинна застосовуватися судом суто формально, адже зазначена норма внутрішнього національного законодавства безумовно обмежує право на доступ до суду, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції. Оскільки гарантоване зазначеною нормою Конвенції право доступу до суду повинне існувати та бути ефективним у практичній реалізації, суду слід ще на стадії вирішення питання про прийняття заяви перевіряти чи не суперечитиме ст. 6 Конвенції встановлене ст. 240 ЦПК України обмеження з огляду на доводи конкретної заяви, вживаючи всіх передбачених цивільним процесуальним законом засобів для з'ясування об'єктивних обставин, які можуть свідчити про наявність достатніх підстав для обмеження дієздатності фізичної особи.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 31 грудня 2011 року померла мати заявника ОСОБА_5, після смерті якої залишилася спадщина - житловий будинок і земельна ділянка, яку успадкував ОСОБА_3 (а.с.6,8,9). З приводу спадкового майна між ОСОБА_3 і іншими спадкоємцями - його дітьми, в тому числі і заявником, виник спір, який розглядався в цьому ж місцевому суді.

Крім того, в матеріалах справи міститься довідка Костянтинівської міської лікарні №2 , видана ОСОБА_2 1 серпня 2014 року про те, що її батько ОСОБА_3 з 25 липня по 5 серпня 2013 року знаходився на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділенні з діагнозом крептогенний гепатит, можлива причина захворювання - зловживання спиртними напоями (а.с.7).

Заява ОСОБА_2 у цій справі розглядалася судом за відсутності ОСОБА_3, який в судове засідання навіть не викликався, хоча в інших справах з приводу спадкового майна, усунення перешкод у користуванні житловим будинком останній приймав участь особисто, йому надавалася правова допомога адвокатом.

Розглянувши заяву про обмеження дієздатності за відсутності ОСОБА_3, суд першої інстанції грубо порушив його право на доступ до суду і ухвалив рішення, поклавши в основу пояснення близьких родичів заявника і довідку медичної установи, в якій відсутні об'єктивні дані про зловживання останнім спиртними напоями, а містяться припущення щодо можливих причин захворювання на гепатит.

Пояснення свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (колишнього чоловіка та доньки заявника) про зловживання ОСОБА_3 спиртними напоями не є достатньою підставою для обмеження його дієздатності, оскільки між вказаними свідками і апелянтом існує конфлікт з приводу нерухомого майна.

Аналіз фактичних обставин свідчить про те, що ОСОБА_2 звернулася до суду не з метою захисту майнових прав її батька, який страждає на хронічне захворювання печінки, а з метою вирішити спір про спадщину померлої матері у спосіб, не передбачений законом.

Допустимих доказів (актів міліції і громадських організацій, рішення товариських судів та інш.), які б підтверджували факт зловживання апелянтом спиртними напоями, а також, що останній ставить себе і свою сім'ю в тяжке матеріальне становище, матеріали справи не містять.

За таких обставин рішення суду першої інстанції не можна визнати таким, що постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому на підставі ст.309 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову у задоволенні заяви.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307,309,313-317 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 20 листопада 2014 року по цій справі скасувати.

Заяву ОСОБА_2 про обмеження дієздатності ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: