У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Дем'яносова М.В., Карпенко С.О.,

Дербенцевої Т.П., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Правекс-Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 24 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Правекс-Банк» (далі - ПАТ КБ «Правекс-Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 29 квітня 2008 року між ПАТ КБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 3279-091/08Р, відповідно до умов якого ПАТ КБ «Правекс-Банк» надало відповідачу кредит у сумі 15 438 доларів США, строком з 29 квітня 2008 року по 29 квітня 2015 року із розрахунку 11,99 % річних за час фактичного користування кредитом, а відповідач зобов'язався повернути отриманий кредит та сплатити відсотки за користування коштами.

29 квітня 2008 року на забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором ОСОБА_3 передав у заставу належний йому на праві власності автомобіль марки Сhevrolet, модель Аveo, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

Унаслідок порушення умов кредитного договору у відповідача виникла заборгованість перед позивачем, яка станом на 20 березня 2014 складає 16 847 доларів США.

Банк просив позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 28 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 24 грудня 2014 року, позовні вимоги банку задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Правекс-Банк» заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 16 847,30 доларів США, що еквівалентно 218 187 грн 70 коп.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та направити справу на новий розгляд.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, вказував на те, що позичальником належним чином не виконувалися умови укладеного кредитного договору, в результаті чого виникла заборгованість, яку він має сплатити на користь позивача.

Проте повністю з такими висновками судів погодитися не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам судові рішення не відповідають.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до положень ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Установлено, що 29 квітня 2008 року між ПАТ КБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 3279-091/08Р, відповідно до умов якого ПАТ КБ «Правекс-Банк» надало відповідачу кредит у сумі 15 438 доларів США, строком з 29 квітня 2008 року по 29 квітня 2015 року із розрахунку 11,99 % річних за час фактичного користування кредитом, а відповідач зобов'язався повернути отриманий кредит та сплатити відсотки за користування коштами.

29 квітня 2008 року на забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором ОСОБА_3 передав у заставу належний йому на праві власності автомобіль марки Сhevrolet, модель Аveo, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

Відповідачем умови кредитного договору виконуються не належно, в результаті чого станом на 20 березня 2014 року загальна сума заборгованості за кредитним договором від 29 квітня 2008 року № 3279-091/08Р становить 16 847,30 доларів США.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, ОСОБА_3 указує на те, що заборгованість за кредитним договором виникла станом 20 березня 2014 року, ПАТ «Правекс-Банк» звернулось до суду 09 вересня 2014 року. Згідно з розрахунком заборгованості від 20 березня 2014 року пеню за прострочення плати за відсотками та пеню за прострочення плати за кредитом ПАТ КБ «Правекс-Банк» останній раз нараховувало 20 травня 2012 року. Тобто вимога про стягнення пені за прострочення плати за відсотками та пені за прострочення плати за кредитом безпідставна, так як строк позовної давності сплив 21 травня 2013 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 546, ст. ст. 553, 572 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема неустойкою, порукою та заставою.

Неустойка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобов'язання (ст. 549, п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 258 ЦК України встановлена спеціальна позовна давність в один рік до вимог, у тому числі про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За правилами ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Нарахування неустойки після закінчення строку дії договору не передбачено, оскільки строк позовної давності відносно нарахування суми пені та штрафу є спеціальним і збільшенню не підлягає.

Однак суди на вказане уваги не звернули та в рішеннях не вказали, за який термін нарахована пеня.

Слід зазначити, що виходячи із основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин та аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми ч. 3 ст. 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише із наявністю про це заяви сторони.

Таким чином суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Вказана правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-25 цс15.

Однак суд зобов'язаний роз'яснити стороні їх право на звернення з такою заявою та наслідки вчинення та не вчинення такої дії.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз'яснено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій у порушення вимог ст. ст. 212‒214, 303, 315 ЦК України на зазначені положення закону уваги не звернули, заперечень відповідача не перевірили, фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, в повному обсязі не встановили.

Слід зазначити, що у разі незгоди з розрахунком, наданим позивачем, суду необхідно роз'яснити право на можливість заявити клопотання щодо призначення відповідної судової експертизи.

Зазначені порушення процесуального закону унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, та є відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування ухвалених у даній справі судових рішень та передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ршення Київського районного суду м. Одеси від 28 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 24 грудня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: М.В. Дем'яносов

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

В.О. Савченко