Провадження № 2/344/766/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2015 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючої - судді Польської М.В.

при секретарі c/з Дзюбак Х.Б..

з участю представника позивача-відповідача ОСОБА_2, представника відповідача-позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про знесення самочинно збудованого гаражу та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5 про знесення самочинно збудованого гаражу в АДРЕСА_1

ОСОБА_5 подав зустрічний позов про визнання права власності на гараж АДРЕСА_1.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 28.10.2014р. об'єднано в одне провадження позовні вимоги за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про знесення самочинно збудованого гаражу в АДРЕСА_1 та вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності на гараж АДРЕСА_1.

Представник позивача-відповідача позовні вимоги первісного позову підтримав з мотивів зазначених у позовній заяві, просив їх задовольнити, щодо зустрічного позову просив відмовити в його задоволенні.

Представник відповідача-позивача позов ОСОБА_4 не визнав, натомість підтримав вимоги зустрічного позову, просив їх задовольнити.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, які надані на обґрунтування позовних вимог та спростування їх, з'ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про знесення самочинно збудованого гаражу в АДРЕСА_1 задоволенню не підлягає, а зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності на гараж АДРЕСА_1 є обґрунтованим та підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 належить на праві спільної сумісної власності земельна ділянка площею 0.0458 га по АДРЕСА_1, наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що посвідчується Державним актом на право приватної власності на землю від 13.08.2001 року (а.с.4, 19).

На даній земельній ділянці знаходиться двохквартирний житловий будинок сторін та два гаража, спарених однією стіною (фото а.с.74,75), що не заперечується та визнається сторонами. При цьому, кв.НОМЕР_3 придбана ОСОБА_5 30.06.2000р., а кв.НОМЕР_4 придбана ОСОБА_4 31.03.2000р. ( а.с.5-6).

Згідно вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

До придбання квартири ОСОБА_5, ОСОБА_4 будучи вже власником квартири НОМЕР_4 (ним придбана на три місяці швидше квартира) надав згоду (заява без дати) ще попередньому власнику квартири НОМЕР_3 - ОСОБА_6 на будівництво цегляного гаража на земельній ділянці, закріпленій за будинковолодінням (а.с.28), що також не заперечується сторонами. Також, з метою будівництва власного гаражу ОСОБА_4, ним також було отримано відповідну згоду землекористувачів ОСОБА_7, ОСОБА_8, однак щодо згоди ОСОБА_6 (надав таку згоду без зазначення дати на заяві), то суд в 2013 році у справі №0907/8339/2012 дійшов висновку, що така згода була недійсною, оскільки ОСОБА_6 уже не був власником квартири НОМЕР_3 (а.с.61-64).

В 2001 році обидва власника квартир (сторони по справі) розпочали будівництво спарених двох гаражів, і як пояснив суду представник відповідача-позивача, фінансування здійснювалось в т.ч. ОСОБА_5, а за домовленістю власників квартир, самим будівництвом займався більше ОСОБА_4, тому для будівництва і опорядження будівлі гаражів використано однорідні матеріали, що і зазначено в експертному висновку від 20.11.2012 року (а.с.53) та вбачається з фото (а.с.74,75).

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.06.2013р., якою скасовано постанову Івано-Франківського міського суду від 01.11.2012р., визнано незаконним та скасовано розпорядження міського голови м.Івано-Франківська за №306-р від 25.05.2007р. в частині оформлення права власності та видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно (гараж) ОСОБА_4 (а.с.61-64).

Однак для з'ясування судом подальших дій щодо визнання недійсним виданого Свідоцтва про право власності на нерухоме майно (гараж) ОСОБА_4 (а.с.56-57), то представник ОСОБА_5 вказав, що таке свідоцтво не оскаржувалось в судовому порядку та не анульовувалось у встановленому порядку право власності на гараж ОСОБА_4, оскільки конфлікт щодо гаражів і так є тривалим, а такі дії ще більше поглиблять конфлікт між сторонами. Представник же позивача-відповідача підтвердив, що право власності на гараж ОСОБА_4 (його частину) є зареєстрованим в реєстрі прав власності на час винесення даного рішення.

Обґрунтовуючи вимоги первісного позову, ОСОБА_4 вказав суду на те, що ОСОБА_5 самочинно збудував гараж на спільній земельній ділянці без згоди позивача, що порушує його право, як співвласника земельної ділянки, надаючи суду протокол та постанову інспекції АБК в області на підтвердження самочинного будівництва (а.с.7-8).

Однак з такими доводами суд не погоджується.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ №6 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

За змістом п. 5 вказаної Постанови та відповідно до вимог ст. 376 Цивільного кодексу України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права, а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

Відповідно до положень статті 38 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об'єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред'явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил із визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об'єкта є неможливою.

Відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" проектна документація на будівництво об'єктів розробляється у порядку встановленому центральним органом виконавчої влади з питань будівництва, містобудування та архітектури, з урахуванням вимог містобудівної документації та вихідних даних і дотриманням вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил та затверджується замовником.

Відповідно до ч. 4 ст. 376 Цивільного кодексу України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред'явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України, статтею 103 ЗК України.

За вимогами ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12.12.2013р., яким скасовано рішення Івано-Франківського міського суду від 10.07.2013р., в задоволенні позову Інспекції архітектурно-будівельного контролю в Івано-Франківській області до ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_4, про знесення самочинно збудованого гаражу на земельній ділянці по АДРЕСА_1, було відмовлено. При цьому, суд прийшов до висновку про те, що відсутність згоди ОСОБА_4 на будівництво гаража ОСОБА_5 не порушує права останнього, оскільки така згода надавалась ОСОБА_4 попередньому землекористувачу ОСОБА_6 і була усна домовленість між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про спільну забудову земельної ділянки. Судом також досліджувався звіт про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об'єкта від 15.09.2012 року, виконаного ТОВ «Український інженерно-технічний центр» (а.с.22-27), яким підтверджено відповідність гаража вимогам надійності, безпечної експлуатації. А порушення протипожежних норм, на які звертав увагу позивач, не підтверджено доказами та спростовано листом Івано-Франківського міського відділу ДСНС від 01.10.2013 року №631/14-05 (а.с.55).

А тому, не доведені позивачем ОСОБА_4 істотні порушення його прав будівництвом гаражу відповідачем на спільній (а не тільки його) земельній ділянці, відведеній в т.ч. і для будівництва господарських споруд, при цьому що будівництво двох спарених стіною гаражів велося одночасно обидвома співвласниками земельної ділянки. Дана обставина не спростована належними доказами.

Подаючи зустрічний позов ОСОБА_5 зазначив суду те, що позивач отримав звіт про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об'єкта від 15.09.2012 року, виконаного ТОВ «Український інженерно-технічний центр», виготовив технічний паспорт на гараж, земельна ділянка яка є у спільній власності відведена обидвом співвласникам будівель, з відповідним цільовим призначенням, інспекція АБК в області відмовила у прийняття в експлуатацію гаража НОМЕР_3 тільки через відсутність згоди другого землевласника ОСОБА_4

Судом встановлено, що згідно технічного паспорта на гараж, виготовленого ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» 17.06.2011р. площа гаража НОМЕР_3 збудованого в 2001 році що знаходиться за адресою по АДРЕСА_1 - 17.8 м.кв. (а.с.6-7), звітом про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об'єкта від 15.09.2012 року, виконаного ТОВ «Український інженерно-технічний центр» (про який зазначено вище), підтверджено відповідність гаража вимогам надійності, безпечної експлуатації, що встановлено вже рішенням суду. Інспекція АБК в області відмовила у прийняття в експлуатацію гаража НОМЕР_3, тільки через відсутність згоди співвласника земельної ділянки ОСОБА_4 (а.с.29).

Посилання в судовому засіданні представника позивача-відповідача порушення прав через відсутність мінімальних протипожежних розривів від житлового будинку до стіни двох гаражів (а.с.77), є не обґрунтованими, щодо цього суд зазначає, що згідно примітки 7 дод.3.1 ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», мінімальні протипожежні розриви між від житловими будинками і господарськими спорудами у межах однієї присадибної ділянки не нормуються, про що також зазначав апеляційний суд в рішенні від 12.12.2013р.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ №6 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" (п.11, 12) відповідно до пункту 4 статті 26, статті 27 Закону № 3038-VI право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог необхідної містобудівельної документації, отриманої забудовником до початку виконання будівельних робіт, зокрема: вихідних даних, технічних умов, будівельного паспорта, розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельних робіт. При цьому суд має звертати увагу на те, що відповідно до статті 32 Закону № 3038-VI віднесення будівництва до категорії складності об'єктів будівництва здійснюється проектною організацією і замовником; від зазначеної категорії залежить склад дозвільної документації (статті 26?31 зазначеного Закону), необхідної для початку будівництва. Вирішуючи справу, суд має розмежовувати підстави початку підготовчих та будівельних робіт, які, крім статей 34 і 35 Закону України № 3038-VI, регулюються також постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 466 «Про деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт», та звертати увагу на те, що для початку будівельних робіт достатньо направлення повідомлення або декларації до територіального органу державної архітектурно-будівельної інспекції з урахуванням категорії складності об'єктів будівництва.

Крім того, суд повинен мати на увазі те, що пунктом 9 Прикінцевих положень Закону № 3038-VI визначено спрощений порядок прийняття до експлуатації збудованих до 31 грудня 2009 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них тощо, які збудовано без дозволу на виконання будівельних робіт і заяви про прийняття яких подаються до 31 грудня 2012 року.

Саме у даному спорі, господарська споруда - гараж підпадає під регулювання п.9 Прикінцевих положень Закону № 3038-VI, яким обумовлено спрощений порядок прийняття господарської будівлі в експлуатацію, збудованої без дозволу на виконання будівельних робіт до 31.12.2009 року, заява подана ОСОБА_5 до 31 грудня 2012 року, а саме 17.10.2011р. (а.с.29).

На виконання п.9 Прикінцевих положень Закону № 3038-VI було затверджено Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України (наказ №91 від 24.06.2011р., зареєстровано 11.07.2011р.) «Порядок прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж» (діючий на час звернення ОСОБА_5 до ІАБК).

Так, згідно п.3.1-3.3, 3.5, 3.6 цього Порядку, прийняття в експлуатацію об'єктів здійснюється безоплатно Державною архітектурно-будівельною інспекцією України та її територіальними органами за результатами технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж та за наявності документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, на якій розміщений об'єкт, шляхом реєстрації поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації. До заяви додаються: два примірники заповненої декларації; звіт про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об'єкта з висновком про їх відповідність вимогам надійності і безпечної експлуатації;засвідчені в установленому порядку копії:документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, на якій розміщено об'єкт;технічного паспорта, виданого бюро технічної інвентаризації. Заява про прийняття в експлуатацію об'єкта підписується також співвласниками земельної ділянки та зазначеного об'єкта (у разі їх наявності). Інспекція розглядає документи, зазначені у пункті 3.2 цього розділу, та приймає протягом тридцяти днів з дати їх подання рішення про реєстрацію декларації або її повернення. Інспекція повертає декларацію замовнику, якщо вона подана чи оформлена з порушенням вимог, установлених цим Порядком. Повернення декларації з інших підстав не допускається. У разі прийняття рішення про повернення декларації Інспекція у строк, передбачений для її реєстрації, надсилає замовнику письмове повідомлення про прийняте рішення з обґрунтуванням причин повернення.

Отже, інспекція отримавши Декларацію та документи від відповідача-позивача, без підписаної заяви про прийняття в експлуатацію об'єкта співвласником земельної ділянки та зазначеного об'єкта, а саме позивачем-відповідачем по даній справі, повернула подані документи.

У справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суд враховує, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК). Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК).

Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Як вже судом встановлено, відповідач-позивач є співвласником земельної ділянки, звертався до компетентного органу щодо оформлення прав на господарську споруду, відмова останнього базується виключно на відсутності згоди іншого співвласника земельної ділянки, з урахуванням відсутності порушення будівельних норм та правил при будівництві.

Враховуючи те, що даний житловий будинок та земельна ділянка є власністю двох власників (сторін у справі), є спір про наявність чи відсутність порушених прав одного із них при будівництві спареного гаражу, який складається з двох окремих частин, а також те, що інспекція державного архітектурно-будівельного контролю не є тим органом, що встановлює наявність чи відсутність порушення прав одного із співвласників, вищезазначений Порядок передбачав можливість введення в експлуатацію господарської будівлі а не тільки житлових будинків на час звернення ОСОБА_5 до ІАБК, проте тільки з дозволу співвласника земельної ділянки, а тому і було відмовлено у прийнятті в експлуатацію гаражу НОМЕР_3, суд прийшов до висновку про наявність підстав для застосування при вирішенні даного спору за зустрічним позовом вимог ч.5 ст. 376 Цивільного кодексу України.

Згідно із пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності цим Кодексом, положення ЦК застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Тому правила статті 376 ЦК про наслідки самочинного будівництва застосовуються і до об'єктів, побудованих до набрання чинності ЦК та Законом № 3038-VI.

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна); якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації з моменту прийняття його до експлуатації; коли ж право власності на нерухоме відповідно до закону підлягає державній реєстрації з моменту такої реєстрації. У разі необхідності право власності на незавершене будівництво, за наявності визначених законом умов, може бути зареєстровано органом, який здійснює державну реєстрацію нерухомого майна (стаття 331 ЦК).

Виходячи зі змісту частин першої, другої статті 331 ЦК, частини першої статті 182 ЦК, право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об'єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності.

Враховуючи вищевикладене, зустрічний позов є обґрунтований та такий, що підлягає до задоволення.

Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 375, 376 Цивільного кодексу України, ст.. 38 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ №6 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)", наказ Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №91 від 24.06.2011р., зареєстровано 11.07.2011р.«про затвердження Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж» (діючого на жовтень 2011р.), ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», ст. ст. 10, 11, 57, 60, ч. 1,3 ст. 61, 88 ЦПК України, керуючись ст. ст. 209,212-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про знесення самочинно збудованого гаражу - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителем АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1, право власності на гараж АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_4, жителя АДРЕСА_3, ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 на користь ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителем АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1, судові витрати по сплаті судового збору в сумі 291,26 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга, подана після закінчення строків, установлених статтею 294 ЦПК України, залишається без розгляду, якщо апеляційний суд за заявою особи, яка її подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Довідка: повний текст рішення виготовлено 02 квітня 2015 року.

Суддя: Польська М.В.