Справа № 2-3480/10 Провадження № 22-ц/773/541/15 Головуючий у 1 інстанції: Лівандовська-Кочура Т.В.
Категорія: 44 Доповідач: Стрільчук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Стрільчука В.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

при секретарі - Шугаловій О.М.,

з участю представника позивача Марченко І.І., представника відповідачів Богачука Я.О., представника третьої особи Гордіюк Л.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства (далі - АТ) "Райффайзен банк Аваль" в особі Волинської обласної дирекції, третя особа на стороні позивача без самостійних вимог щодо предмета спору - Сектор громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Луцького районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ (далі - РВ УМВС) України у Волинській області, до ОСОБА_5, ОСОБА_6 в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_7 і ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Луцької районної державної адміністрації, про зняття з реєстрації та виселення за апеляційними скаргами відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_8 на рішення Луцького міськрайонного суду від 24 червня 2010 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2010 року АТ "Райффайзен банк Аваль" в особі Волинської обласної дирекції звернулося до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 19 грудня 2006 року між відкритим акціонерним товариством (далі - ВАТ) "Райффайзен банк Аваль" та ОСОБА_5 було укладено генеральну кредитну угоду, в межах якої укладено кредитний договір, за яким позичальнику надано кредит в сумі 100 000 доларів США під 14,5 % річних на строк до 18 грудня 2013 року.

05 вересня 2007 року додатковою угодою до генеральної кредитної угоди загальний розмір кредитних коштів ОСОБА_5 збільшено до 150 000 доларів США і в цей же день надано 50 000 доларів США.

Для забезпечення виконання вимог по генеральній кредитній угоді за договорами іпотеки від 19 грудня 2006 року та від 06 вересня 2007 року майновим поручителем ОСОБА_6 було передано в іпотеку банку належні їй на праві власності житловий будинок загальною площею 169,3 кв. м. в АДРЕСА_1 заставною вартістю 855 675 грн. та земельну ділянку площею 1808 кв. м. за цією ж адресою заставною вартістю 344 809 грн.

Позичальником неналежно виконувалися умови кредитного договору, в зв'язку з чим рішенням Луцького міськрайонного суду від 26 грудня 2008 року з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 стягнуто на користь банку кредитну заборгованість в сумі 1 038 366 грн.

В ході примусового виконання цього рішення 27 травня 2009 року старшим державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Луцького районного управління юстиції було описано та арештовано вищевказане майно ОСОБА_6, що перебувало в іпотеці.

З часу відкриття виконавчого провадження 25 березня 2009 року ОСОБА_5 не сплатив жодних коштів у рахунок погашення заборгованості.

14 серпня 2009 року відповідачам було направлено письмові вимоги про їх добровільне виселення, однак вони на це не відреагували.

Враховуючи вищевикладене, АТ "Райффайзен банк Аваль" просило виселити всіх відповідачів з житлового будинку по АДРЕСА_1 на підставі ч. 3 ст. 109 Житлового кодексу (далі - ЖК) України і зобов'язати відділення паспортної, реєстраційної та міграційної роботи Луцького РВ УМВС України у Волинській області зняти їх з реєстрації місця проживання.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 24 червня 2010 року позов задоволено.

Постановлено виселити ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 з житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, без надання іншого житлового приміщення.

Зобов'язати Сектор громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Луцького РВ УМВС України у Волинській області зняти ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 з реєстрації місця проживання за даною адресою.

Стягнути з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 на користь АТ "Райффайзен банк Аваль" в особі Волинської обласної дирекції по 1 грн. 70 коп. витрат на оплату судового збору та по 7 грн. 40 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи з кожного.

В апеляційних скаргах відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_8 просять скасувати це рішення і ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити, покликаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

В запереченні позивач АТ "Райффайзен банк Аваль" просить відхилити апеляційні скарги та залишити рішення без змін, зазначаючи про пропуск відповідачами строку апеляційного оскарження та правильне застосування судом норм матеріального права.

Апеляційні скарги підлягають задоволенню з таких мотивів.

Судом встановлено, що 19 грудня 2006 року між банком та ОСОБА_5 було укладено генеральну кредитну угоду № 014/01-10/1130, а в межах цієї угоди - кредитний договір № 014/01-10/1131, за яким позичальнику надано кредит в сумі 100 000 доларів США терміном користування до 18 грудня 2013 року зі сплатою 14,5 % річних (а. с. 7-11).

05 вересня 2007 року додатковою угодою про зміни та доповнення до генеральної кредитної угоди загальний розмір кредиту було збільшено до 150 000 доларів США (а. с. 12).

В забезпечення вимог банку, що випливають з генеральної кредитної угоди та додаткових угод до неї, між позивачем і ОСОБА_6 було укладено іпотечні договори від 19 грудня 2006 року та від 06 вересня 2007 року, за якими ОСОБА_6 передала в іпотеку банку належні їй на праві власності житловий будинок загальною площею 169,3 кв. м. в АДРЕСА_1 заставною вартістю 855 675 грн. та земельну ділянку площею 1808 кв. м. за цією ж адресою заставною вартістю 344 809 грн. (а. с. 13-22). Згідно з цими договорами іпотекодержатель має право у випадку невиконання ОСОБА_5 своїх зобов'язань за генеральною кредитною угодою отримати задоволення за рахунок майна, заставленого іпотекодавцем.

Відповідач ОСОБА_5 взяті на себе зобов'язання належним чином не виконав, внаслідок чого рішенням Луцького міськрайонного суду від 26 грудня 2008 року з нього і ОСОБА_6 солідарно на користь банку стягнуто кредитну заборгованість в сумі 1 038 366 грн. 71 коп. (а. с. 25).

14 серпня 2009 року банком було надіслано відповідачам ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_9 письмові вимоги про виселення із спірного житлового будинку у зв'язку з наміром банку звернути стягнення на предмет іпотеки (а. с. 34-38).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з наведених вище обставин та положень ст. 109 ЖК України і ст. 40 Закону України "Про іпотеку".

Однак такі висновки суду не відповідають обставинам справи і зроблені з порушенням норм матеріального права.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 109 ЖК України в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення всі громадяни, що мешкають у ньому, зобов'язані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього жилого приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону України "Про іпотеку" в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

За змістом наведених правових норм виселення мешканців житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, може мати місце лише після звернення стягнення на предмет іпотеки в установленому законом порядку.

Факт проживання усіх відповідачів та реєстрації їх у спірному будинку на час пред'явлення позову підтверджується наданою банком апеляційному суду копією будинкової книги А № 27492 для прописки (реєстрації) громадян, які проживають в будинку АДРЕСА_1.

З матеріалів справи вбачається, що постановами старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Луцького районного управління юстиції від 25 березня 2009 року та від 07 травня 2009 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчих листів, виданих Луцьким міськрайонним судом, про стягнення з ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на користь ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" заборгованості за кредитним договором в сумі 1 038 366 грн. 71 коп. (а. с. 26-29), тобто на виконання вищезгаданого рішення Луцького міськрайонного суду від 26 грудня 2008 року.

В ході даного виконавчого провадження державним виконавцем було описано і арештовано спірний будинок (а. с. 31-33).

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Жодного з наведених способів звернення стягнення на предмет іпотеки - спірний будинок - банком застосовано не було, а у вищезгаданих письмових вимогах до відповідачів про виселення з будинку іпотекодержатель повідомляв їх про те, що він лише має намір звернути стягнення на предмет іпотеки, причому без зазначення, у який спосіб це буде здійснено (а. с. 34-36). Тому правові підстави для виселення мешканців будинку відсутні.

Крім того, відповідачі не можуть бути виселені із спірного будинку ще й з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_6 стала власником спірного будинку у 2003 році, тобто до отримання її чоловіком ОСОБА_5 кредиту в банку, а отже цей будинок був придбаний не за рахунок кредиту.

Це підтверджується наданими представником відповідача апеляційному суду свідоцтвом про право власності на житловий будинок від 27 листопада 2003 року, виданим ОСОБА_6 на підставі рішення виконкому Липинської сільської ради № 81, та витягом про реєстрацію права власності Волинського обласного бюро технічної інвентаризації від 30 грудня 2003 року № 2479030.

Тому виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення є незаконним.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають дійсним обставинам справи і зроблені з порушенням вищенаведених норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, оскаржуване рішення слід скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в позові у відповідності зі ст. 309 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України.

Викладені у запереченні на апеляційні скарги доводи АТ "Райффайзен банк Аваль" про те, що апеляційним судом було безпідставно прийнято до розгляду апеляційні скарги, подані з пропуском строку апеляційного оскарження, не заслуговують на увагу.

Відповідно до ч. 1 ст. 294 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі ОСОБА_6 (яка одночасно є законним представником неповнолітньої ОСОБА_8) і сама ОСОБА_8 не були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи і не були присутні в судовому засіданні під час проголошення оскаржуваного рішення. Копія рішення їм не направлялася і не вручалася. Більше того, в матеріалах справи до подання апеляційних скарг та винесення ухвали про відкриття апеляційного провадження від 11 березня 2015 року взагалі відсутні будь-які дані про доведення до відома апелянтів інформації про прийняте у даній справі рішення суду першої інстанції.

Що стосується посилання банку на те, що рішення про виселення відповідачів було фактично виконане у липні 2012 року, то в апеляційній скарзі ОСОБА_6 з цього приводу зазначає, що вона вважала таке виселення наслідком виконання рішення суду про стягнення боргу, а не виконання даного рішення. Належних та допустимих доказів на спростування цього твердження позивач суду не надав.

З доданих до апеляційної скарги письмових повідомлень адвоката Богачука Я.О. на ім'я його довірителів ОСОБА_6 та ОСОБА_8 вбачається, що апелянти отримали копію оскаржуваного рішення (у вигляді його фотографії) лише 17 лютого 2015 року (а. с. 97-98, 107-108), а апеляційні скарги подали до суду 26 і 26 лютого 2015 року (а. с. 92-95, 102-105).

Тому встановлений ст. 294 ЦПК України строк апеляційного оскарження ОСОБА_6 та ОСОБА_8 не був пропущений.

За наведених обставин у судді-доповідача не було встановлених законом підстав для відмови у відкритті апеляційного провадження у даній справі, оскільки в такому випадку були б порушені конституційні права відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_8 на доступ до правосуддя, зокрема, їх право на апеляційне оскарження рішення суду (ч. 2 ст. 124, п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України).

В запереченні на апеляційні скарги банком також вказано, що у 2013 році ОСОБА_5 і ОСОБА_6 було подано позовну заяву про визнання недійсними прилюдних торгів з реалізації спірного житлового будинку, під час розгляду якої ОСОБА_6 формально отримала копію судового рішення. Однак при цьому позивач не зазначив, копію якого судового рішення було отримано і не надав жодних доказів на підтвердження вказаного факту. Крім того, як зазначалося вище, на час відкриття апеляційного провадження, таких даних в матеріалах справи не містилося.

Факт реалізації спірного будинку на прилюдних торгах у листопаді 2012 року і придбання його добросовісним набувачем (як зазначено в запереченні) не має правового значення для вирішення даного спору, як і для відкриття апеляційного провадження у даній справі, оскільки даний спір стосується житлових прав відповідачів, які вони мали до проведення прилюдних торгів.

Також не має правового значення для даної справи те, що ОСОБА_6 не оскаржувала рішення суду від 26 грудня 2008 року про стягнення заборгованості. За змістом ст. 292 ЦПК України оскарження судового рішення в апеляційному порядку є правом, а не обов'язком осіб, які беруть участь у справі.

Висловлене у запереченні на апеляційні скарги твердження банку про те, що апелянти не могли не знати про факт їхнього примусового виселення на підставі відповідного судового рішення, так як не оскаржували дії державної виконавчої служби, а ОСОБА_6 була активним учасником всіх слухань іншої цивільної справи за позовом прокурора Луцького району про визнання недійсними іпотечних договорів, в яких неодноразово наголошувалося на існуванні рішення суду про виселення відповідачів, не заслуговує на увагу, оскільки належних і допустимих доказів свого твердження банк не надав, а згідно з ч. 4 ст. 61 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях. Крім того, знову ж таки згадана інформація була відсутня в матеріалах даної справи на час відкриття апеляційного провадження.

Що стосується відсутності ініціативи апелянтів протягом тривалого часу у витребуванні копії рішення суду першої інстанції в даній справі, то закон зобов'язує саме суд належним чином повідомляти осіб, які беруть участь у справі, про час і місце судового засідання, а у випадку їх відсутності під час проголошення рішення, направляти їм його копію (ч. 3 ст. 222 ЦПК України). Протягом усього часу після постановлення рішення у даній справі його копія не направлялася відповідачам, які були відсутні при його проголошенні. З врахуванням цих обставин, не отримання апелянтами копії рішення з власної ініціативи не може бути підставою для відмови у реалізації їх права на судовий захист в апеляційному суді.

Безпідставним є і посилання банку на те, що апеляційним судом не могла бути прийнята до провадження апеляційна скарга ОСОБА_8 з огляду на те, що в судовому засіданні під час розгляду справи і проголошення рішення був присутній її законний представник батько ОСОБА_5

По-перше, у позовній заяві АТ "Райффайзен банк Аваль" зазначив лише одного законного представника малолітньої ОСОБА_8, а саме - ОСОБА_6, не вказавши, що таким представником названої неповнолітньої є і ОСОБА_5 (а. с. 1-4). Тобто сам позивач визначився з тим, хто з батьків малолітньої особи має представляти її інтереси в суді.

По-друге, ні сама позовна заява, ні жодний з доданих до неї документів, ні будь-які інші матеріали справи суду першої інстанції не містять інформації про родинні зв'язки між малолітньою ОСОБА_8 та ОСОБА_5 та про те, що останній є її законним представником. Відсутня така інформація і в оскаржуваному рішенні.

По-третє, на час постановлення оскаржуваного рішення апелянту ОСОБА_8 було десять років (згідно із записом у вищезгаданій будинковій книзі вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_1). Тому неналежне виконання одним з її батьків своїх обов'язків по захисту прав та інтересів малолітньої дитини за викладених вище обставин (неповідомлення визначеного банком у позовній заяві її законного представника про час і місце розгляду справи та не надіслання судом цьому представнику копії рішення у справі) не може бути підставою для відмови апеляційного суду у реалізації неповнолітнім апелянтом права на судовий захист.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права (п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі").

Рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам. Тому права названої неповнолітньої особи мають бути забезпечені апеляційним судом.

Викладені в запереченні на апеляційні скарги доводи банку про відсутність доказів порушення судом першої інстанції норм матеріального права при ухваленні оскаржуваного рішення повністю спростовуються наведеними вище обставинами справи, якими обґрунтовано дане рішення апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційні скарги відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_8 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 24 червня 2010 року в даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

Відмовити у позові Акціонерного товариства "Райффайзен банк Аваль" в особі Волинської обласної дирекції, третя особа на стороні позивача без самостійних вимог щодо предмета спору - Сектор громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Луцького районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області, до ОСОБА_5, ОСОБА_6 в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_7 і ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Луцької районної державної адміністрації, про зняття з реєстрації та виселення

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: