Справа № 466/5871/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

06 квітня 2015 року Шевченківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Зими І.Є.

при секретарі Химук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа ОСОБА_3 про стягнення коштів в порядку регресу, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_3 про стягнення суми боргу та позовом третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання розписки недійсною ,-

встановив:

21.08.2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду м. Львова з заявою, в якій остаточно уточнивши вимоги щодо ціни позову просив суд постановити рішення, яким стягнути з відповідача в порядку регресу 78 900 грн. основного боргу, 20 427 грн. 54 коп. відсотків за користування коштами , 7321 грн. 49 коп. як три відсотки річних та судові витрати у розмірі 1066 грн. 50 коп., а всього 107 715 грн. 53 коп. Заяву мотивує тим, що між ним та ОСОБА_2 з однієї сторони та ОСОБА_3 з іншої сторони був укладений договір позики 10000 доларів США, за умовами якого кошти підлягали поверненню 20.11.2011 року. Кошти були повернуті ним одноособово, про що свідчить розписка ОСОБА_3 та відмітка на оригіналі договору. Не дивлячись на солідарний обов'язок за договором позики, свою частину коштів відповідач йому не повернув. Оскільки у добровільному порядку спір між ними не вирішено, просив позов задовольнити.

Відповідач звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому просив суд постановити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 64 650 грн. основного боргу, 10 833 грн. 27 коп.- втрати від інфляції, 5 605 грн. 95 коп. відсотків за користування чужими коштами та судові витрати 5860 грн. 89 коп. . Позовні вимоги мотивує тим, що саме він, а не ОСОБА_1 повернув одноособово в повному обсязі грошові кошти, отримані від ОСОБА_3 за договором позики від 05.04.2011 року, а тому на його користь підлягає стягненню половина повернутої суми коштів.

15.10.2014 року ОСОБА_3 заявлено самостійний позов до ОСОБА_1, в якому він просить суд постановити рішення, яким визнати недійсною розписку про отримання грошових коштів від ОСОБА_1 від 20.11.11р. та стягнути судові витрати . Мотивує свої вимоги тим, що розписка від 20.11.2011 року на ім'я ОСОБА_1 була видана під психологічним тиском.

Позивач за первісним позовом та його представник в судовому засіданні підтримали вимоги ОСОБА_1 з підстав, наведених у заяві. Крім того просили відмовити в задоволенні зустрічного позову та позову третьої особи з самостійними вимогами.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник у судовому засіданні заперечили проти основного позову, підтримали заявлені відповідачем та третьою особою вимоги , покликаючись на дані, зазначені ними у позові.

Третя особа ОСОБА_3 та його представник підтримали вимоги по зустрічному позову та позов третьої особи з самостійними вимогами зазначаючи, що на виконання договору позики, укладеного між ОСОБА_1, ОСОБА_2 з однієї сторони та ОСОБА_3, як позичальником, кошти були повернуті ОСОБА_2, а розписка від 20.11.11 р. видана третьою особою під тиском позивача по основному позову.

Заслухавши пояснення представників позивача, відповідача, третьої особи, показання свідків , дослідивши зібрані по справі докази, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов висновку, що первісний позов підлягає до задоволення, а зустрічний позов та позов третьої особи слід відхилити з наступних підстав.

Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, що беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що врегульовано ст. 10 ЦПК України.

Судом встановлено, що 05.04.2011 року між ОСОБА_1 ,ОСОБА_2 , з однієї сторони та ОСОБА_3 з іншої сторони, було укладено договір позики. За умовами вказаної угоди позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти готівкою у сумі 79624 грн. 00 коп., що є еквівалентом 10000 доларів США, згідно з курсом НБУ на день підписання цього договору, а позичальник зобов'язався повернути таку ж суму грошових коштів до 20.11.11 року.

У відповідності до п. 13 Договору позикодавець, згідно ст. 545 ЦК України повинен на вимогу позичальника видати йому розписку про одержання виконання зобов'язань частково або в повному обсязі.

В матеріалах справи міститься копія договору позики від 05.04.2011 року з власноручно виконаним ОСОБА_3 записом: «Кошти отримані в повному обсязі, претензій не маю».

Як вбачається із розписки, виконаної 20.11.2011 року власноручно ОСОБА_3, грошові кошти, які були ним передані в позику ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за договором позики від 05.04.2011 року в сумі 10000 доларів США в повному обсязі повернуті одноособово ОСОБА_1 20.11.2011 року.

Будучи допитаним в судовому засіданні 06.04.2015 року в якості свідка, ОСОБА_1 пояснив, що знайомий з ОСОБА_2 протягом тривалого часу і мав з ним кілька спільних справ. В 2011 році у них виникла необхідність отримати грошові кошти в позику і з цим питанням вони звернулися до ОСОБА_3 05.04.2011 року був укладений договір позики 10000 доларів США, за умовами якого кошти підлягали поверненню 20.11.2011 року. Гроші їм передавав особисто ОСОБА_3 Перед настанням строку повернення позики ОСОБА_2повідомив ОСОБА_1, що у нього немає можливості виконати свою частину зобов'язання перед ОСОБА_3, та запропонував ОСОБА_1 повернути усю суму позики. У зв»язку із необхідністю виконати зобов'язання за договором ОСОБА_1 позичив необхідну суму коштів у свого швагра та повернув їх ОСОБА_4 20.11.2011 року. Оформили повернення коштів записом на оригіналі договору та окремою розпискою, яку без будь-якого примусу чи тиску 20.11.2011 року написав власноручно ОСОБА_3 Станом на час розгляду справи ОСОБА_2 половини коштів не повернув.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_2 пояснив, що у 2006 році він створив ТзОВ «Карбон Груп», яке очолював до 2009 року. У 2009 році ОСОБА_1 звільнили з роботи у Києві і ОСОБА_2 запропонував йому очолити товариство. В 2010 році виникла ідея розпочати новий вид діяльності, який очолив ОСОБА_2 В той же час ОСОБА_1 призвів до негативних результатів діяльності ТзОВ «Карбон Груп». ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з проханням позичити коштів для покращення становища товариства, і хоча грошові кошти в наявності були, ОСОБА_2 відмовив у позиці. Тоді ОСОБА_1 запропонував спільно позичити кошти в ОСОБА_3, якого в той час найняло на роботу ТзОВ «Карбон Груп». Для цього ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зустрілися з батьком ОСОБА_3, оскільки сам ОСОБА_3 не володів необхідною сумою коштів. ОСОБА_5 погодився надати необхідну позику виключно через ділову репутацію ОСОБА_2 та наявність у них спільних проектів. Кошти передавав у позику сам ОСОБА_5 В подальшому до нього неодноразово звертався ОСОБА_3 з проханнями вплинути на ОСОБА_1, бо останній не виплачував йому коштів від спільної підприємницької діяльності, а близько листопада 2011 року взагалі поставив чітку вимогу повернути суму позики, бо гроші зараз терміново необхідні його батькові для проведення ремонту. Зважаючи на те, що гроші передавалися під особисті гарантії ОСОБА_2 та наявність у нього спільних проектів з ОСОБА_5, він вирішив повернути кошти самостійно, що і зробив. На запитання представника позивача ОСОБА_2 пояснив, що розписки про повернення коштів не брав, оскільки їх з ОСОБА_5 пов'язували дуже тісні особисті відносини.

З показань допитаного в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5 вбачається , що до нього у 2011 році звернувся його син ОСОБА_6 з проханням надати позику в розмірі 10000 доларів США, які були йому необхідні для початку спільної підприємницької діяльності з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 До цього часу він не знав ні ОСОБА_1, ні ОСОБА_2, спільних справ з ними не мав, а погодився надати позику виключно через довіру до власного сина та бажання, щоб він не сидів без роботи. Спільної зустрічі з ОСОБА_1, ОСОБА_2 та сином, на якій би обговорювали умови позики, не було. Кошти він передавав синові в присутності ОСОБА_2, а як він в подальшому ними розпорядився, ОСОБА_5 не відомо. Станом на 2011 рік якоїсь необхідності в коштах у ОСОБА_5 не виникало, тому жодних вимог про повернення позики він не висував ні до сина, ні до сторін у справі. 20.11.2011 року кошти в повному обсязі були повернуті йому сином ОСОБА_3 Наскільки пригадує, при цьому був присутній ОСОБА_2 Про те, що до ОСОБА_3 був застосований психічний чи фізичний вплив для отримання розписки нічого не відомо. На запитання ОСОБА_2, чи здійснював ОСОБА_5 ремонт у 2011 році свідок відповів, що ремонт відбувався у 2006 році, а в 2011 році необхідності в грошах у ОСОБА_5 не виникало, тому жодних вимог про повернення коштів він не висував. На запитання представника позивача свідок пояснив, що жодних особистих стосунків з ОСОБА_2 у нього не було, а кошти він надавав своєму синові.

Зазначеними показами свідка ОСОБА_5 спростовуються покази ОСОБА_2 щодо того, що кошти були надані в позику ОСОБА_5 через їх особисті ділові зв'язки, та повернуті особисто ОСОБА_2 на вимогу ОСОБА_5

Факт виконання боргового зобов'язання саме ОСОБА_7 підтверджується також наявністю в нього оригіналу договору позики з власноручним записом ОСОБА_8 про повернення коштів. Як вбачається з додатків до зустрічного позову ОСОБА_2, останній подав в суд копію договору позики від 05.04.2011 року з написом «Згідно з оригіналом», виконаним представником ОСОБА_1, який являється копією договору позики, поданої ОСОБА_1, разом з позовною заявою від 12.08.2014 року.

Відповідно до ч.3 ст. 545 ЦК України, наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Суд не бере до уваги розписку, виконану ОСОБА_3 15.10.2014 року, оскільки вона спростовується зазначеними належними і допустимими письмовими доказами, а тому суд вважає, що така є способом захисту ОСОБА_2 від заявлених до нього позовних вимог. Крім того суду не надано жодних доказів на підтвердження того, що 20.11.11 р. розписка була видана ОСОБА_3 під впливом насильства. Так, збудь-якими заявами у правоохоронні органи після підписання вказаної розписки ОСОБА_3 не звертався. Про будь-який тиск, який ніби-то чинився на сина, не відомо і допитаному в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5

На основі наведеного суд доходить висновку, що грошові кошти за договором позики від 05.04.2011 року були повернуті позикодавцю - ОСОБА_4 ОСОБА_1, що є підставою для задоволення первісного позову та відхилення зустрічного та позову третьої особи з самостійними вимогами. Подані відповідачем та третьою особою позови суд розцінює не як такі, що заявлені в зв»язку з порушенням їх прав, а як обрану ними форму захисту своїх майнових інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Частиною 1 ст. 544 ЦК України врегульовано, що боржник, який виконав солідарний обов'язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Виходячи з наведеного суд доходить висновку, що стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає половина суми грошових коштів, повернутих ним одноособово ОСОБА_4 - 5 000 доларів США.

Згідно з даними НБУ станом на 21.01.2015 року офіційний курс гривні до долара США становить 1313,9331 гривень за 100 доларів США. Відповідно, стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає сума основного боргу , ще є еквівалентом 5000 доларів США і становить 78900 гривень 00 коп.

Оскільки повернення грошових коштів за договором позики відбулося 20.11.2011 року, то право вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 виникло, а прострочення боржника настало з 21.11.2011 року.

Згідно зі ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно, оскільки спірне грошове зобов'язання має позиковий характер, то стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають проценти за користування грошовими коштами у сумі 20427 гривень 54 коп.

Також відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відтак стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають три відсотки річних в сумі 7321 гривня 49 коп.

Суд доходить висновку, що не підлягає задоволенню за безпідставністю також позов третьої особи із самостійними вимогами - ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсною розписки.

Під час повернення коштів ОСОБА_4 у листопаді 2011 року ним особисто було виконано напис на оригіналі договору позики, який знаходився у ОСОБА_1: «Кошти отримані в повному обсязі, претензій не маю». Окрім цього, ОСОБА_3 було власноручно написано розписку, якою він також засвідчив факт повернення грошових коштів саме ОСОБА_1 в повному обсязі.

З 20.11.2011 року до січня 2015 року жодних звернень до суду чи в правоохоронні органи з приводу неправомірних дій ОСОБА_1 щодо отримання розписки ОСОБА_3 не здійснив. До позовної заяви ОСОБА_3 також не додано жодних доказів, які б підтверджували психологічний чи фізичний тиск під час отримання розписки від 20.11.2011 року.

Оцінюючи зібьрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що до задоволення підлягає основний позов, а в задоволенні зустрічного та позову третьої особи з самостійними вимогами слід відмовити за безпідставністю.

В силу дії ст. 88 ЦПК України до стягнення з відповідача по основному позову підлягають також судові витрати.

Керуючись ст.ст.3,10,11,60,209,214 ЦПК України, ст.ст. 231, 536,543,544,545,625,1048 ЦК України, суд,-

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 задовольнити. Стягнути з ОСОБА_2 в порядку регресу в користь ОСОБА_1 78 900 грн. основного боргу, 20 427 грн. 54 коп. відсотків за користування коштами , 7321 грн. 49 коп. як три відсотки річних та судові витрати у розмірі 1066 грн. 50 коп., а всього 107 715 грн. 53 коп.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_3 про стягнення суми боргу відмовити за безпідставністю.

В задоволенні позову третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсною розписки від 20.11.11 р. про отримання коштів на виконання договору позики відмовити за безпідставністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів після його оголошення через Шевченківський районний суд м. Львова.

Суддя: І. Є. Зима