АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

09 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого - судді Кирилюк Г.М.

суддів: Вербової І.М., Панченка М.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини та на своє утримання до досягнення дитиною трирічного віку, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 лютого 2015 року,

встановила:

30 серпня 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про оспорювання батьківства.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 17 листопада 2014 року провадження у справі за вказаним позовом закрито.

17 жовтня 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зустрічним позовом, в якому з урахуванням заяви про зміну позовних вимог від 22 січня 2015 року просила суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь на утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти у розмірі 1/3 частини від усіх видів доходу щомісячно з часу пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття.

Також просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь аліменти на своє утримання у розмірі 1/6 частини від всіх видів його доходу щомісячно з часу пред'явлення позову до суду і до досягнення сином трирічного віку.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 1989 року вона підтримувала з ОСОБА_2 приятельські стосунки, які згодом перейшли в сімейні. З 2009 р. по 2012 р. вони вирішували різні питання, зокрема, де буде під її наглядом відпочивати син відповідача ОСОБА_4, як вони будуть проводити новорічні свята тощо. В 2011 році вони за спільним рішенням з ОСОБА_2 вирішили народити дитину шляхом запліднення в Клініці репродуктивної медицини «Надія» в м. Києві. При цьому відповідач виступав не як донор, а як її партнер (чоловік, що не перебуває в зареєстрованому шлюбі). З часу її вагітності та після народження дитини ОСОБА_2 її підтримував, а саме: сплачував за її проживання з сином в котеджному містечку «Северинівка» з червня по листопад 2012 р., а з березня по серпень 2013 р. сплачував за оренду квартири в АДРЕСА_1. З 2008 р. по 2013 р. ОСОБА_2 був прописаний в її власній квартирі за адресою: АДРЕСА_2. В червні 2013 р. ОСОБА_2 запропонував підписати договір про сплату аліментів на утримання їх спільної дитини з виплатою щомісячно твердої грошової суми.

У зв'язку з тим, що ОСОБА_2 є біологічним батьком ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, при цьому батько не приймає участі у житті дитини, у відповідності до вимог ч.2 ст.91 СК України, ч.2 ст.77, ч.1 ст. 79, ч.1, 2 ст. 80 СК України просила позов задовольнити.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 10 лютого 2015 року зустрічний позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, в твердій грошовій сумі в розмірі 1032 грн. щомісячно до повноліття дитини, починаючи з 14 жовтня 2013 року.

В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Голосіївського районного суду від 10 лютого 2015 року та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Свої доводи мотивує тим, що застосувавши до спірних правовідносин положення ст. 184 СК України та визначивши розмір аліментів у твердій грошовій сумі, суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки позовні вимоги заявлено про стягнення аліментів у частці від заробітку (доходу) відповідача.

Матеріли справи містять відомості про проживання відповідача у власній квартирі в м. Москва, РФ. Представник відповідача та відповідач не заперечували факт працевлаштування останнього в м. Москва. На підтвердження місця роботи відповідача вона була допитана в судовому засіданні в якості свідка.

Зазначила, що при ухваленні рішення судом не враховано норму ст.91 СК України, яка передбачає право на утримання чоловіка та жінки, які не перебувають у шлюбі між собою, в разі проживання з нею/ним їхньої дитини.

В запереченні на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_6 просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначила, що відповідач проживає в РФ, має нерегулярний мінливий дохід. Останній самостійно утримує свого сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, який є напівсиротою. За своїм матеріальним становищем відповідач не може сплачувати аліменти на утримання дитини в розмірі, що перевищує прожитковий мінімум. Утримувати позивача відповідач взагалі можливості не має.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_8 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_6 просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Колегія суддів, заслухавши доповідь по справі, пояснення осіб, що беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, батьками малолітньої дитини, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 року, є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 56 т.1).

Так, відповідно до висновку судово-медичної генетичної ідентифікації від 17 червня 2014 року, молекулярно-генетичним дослідженням встановлено біологічне батьківство ОСОБА_2 відносно ОСОБА_3 (а.с.230-233 т.1).

Судом встановлено, що сторони проживають окремо, малолітня дитина проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні.

Враховуючи вказану обставину, а також те, що відповідач не має постійного заробітку (доходу) на території України, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість визначення розміру аліментів на утримання малолітньої дитини на підставі ст. 184 СК України в твердій грошовій сумі 1032 грн., що відповідає розміру прожиткового мінімуму на 2014 р.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи та не узгоджується з нормами матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька (ст.183 цього Кодексу) і (або) у твердій грошовій сумі (ст.184 цього Кодексу).

Відповідно до ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів.

Обґрунтовуючи свої доводи щодо необхідності стягнення аліментів у 1/3 частині від заробітку (доходу) батька дитини, позивач посилалась на те, що останній проживає в Російській Федерації, працює генеральним директором ТОВ «Комп'ютершер» та має постійний дохід.

На підтвердження цієї обставини остання надала витяги з Інтернет сторінки ТОВ «Комп'ютершер», просила суд витребувати відповідну інформацію щодо працевлаштування відповідача, а також останню було допитано судом в якості свідка (а.с. 25-29, 31 т.2).

Відхиляючи надані позивачем письмові докази, як неналежні та недопустимі, суд першої інстанції обставин працевлаштування відповідача не перевірив та не надав правової оцінки іншим доказам по справі, зокрема, показам ОСОБА_1

Так, остання, будучи допитаною в якості свідка, підтвердила, що відповідач проживає в м. Москва, працює в ТОВ «Комп'ютершер» та сплачує відповідні податки.

Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, сформованої Міжрайонною інспекцією Федеральної податкової служби №7 по Краснодарському краю станом на 20.02.2015 р. №887В/2015, ОСОБА_2 є генеральним директором ТОВ «Комп'ютершер» (а.с. 73-78 т.2).

На підтвердження майнового стану відповідача представником останнього в судовому засіданні надано довідку від 02.04.2015 р. за підписом головного бухгалтера вищевказаного товариства.

Відповідно до вказаної довідки, у зв'язку з кризою на фінансовому ринку Російської Федерації, необхідністю вишукування коштів для покриття заборгованості компанії по різним статтям бюджету, оплату праці генеральному директору ТОВ «Комп'ютершер» ОСОБА_2 за період з жовтня 2014 р. по березень 2015 р. включно було проведено в листопаді та грудні 2014 року у розмірі відповідно 24 000 рублів та 15 000 рублів. У жовтні 2014 р. та січні - березні 2015 р. оплата праці ОСОБА_2 не була проведена у зв'язку з відсутністю фінансової можливості у компанії.

Разом з тим, не проведення оплати праці ОСОБА_2 у жовтні 2014 р. та січні - березні 2015 р. не є свідченням того, що заробітна плата останньому у вказаний період не нараховувалась.

Враховуючи ту обставину, що відповідач працює, за місцем роботи отримує заробітну плату, доходи відповідача мають регулярний характер, доказів існування будь-яких інших обставин, що мають істотне значення, для визначення аліментів в твердій грошовій сумі матеріали справи не містять, висновок суду першої інстанції про визначення аліментів на утримання дитини в твердій грошовій сумі не відповідає заявленим позовним вимогам та нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до ст. 182 цього Кодексу при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

Як пояснила позивач в судовому засіданні, вона працює в ТОВ «Стейт Ойл» товарознавцем, її дохід становить близько 1800 грн. на місяць.

Враховуючи викладене, матеріальне становище та стан здоров'я сторін, малолітньої дитини, наявність на утриманні відповідача малолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, який є напівсиротою, сукупність зібраних по справі доказів, судове рішення в частині визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову та стягнення аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ј частини від заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17 жовтня 2013 року і до досягнення дитиною повноліття.

Одночасно суд роз'яснює, що відповідно до ч.1 ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання позивача в розмірі 1/6 частини до досягнення дитиною повноліття, суд першої інстанції виходив з того, що сторони у шлюбі не перебували, а тому положення ст.84 СК України не поширюються на дані правовідносини.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 91 СК України жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до чч. 2 - 4 ст. 84 та ст. ст. 86, 88 цього Кодексу.

Згідно ч.2 ст.84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Згідно ч.4 ст.84 СК України право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

За змістом вказаних правових норм право на утримання у позивача виникло у зв'язку з тим, що вона є матір'ю їх спільної з відповідачем дитини, незалежно від обставин перебування сторін в зареєстрованому шлюбі.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про стягнення аліментів на утримання позивача не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.

Зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування з ухваленням нового рішення.

Враховуючи обставини справи, майновий стан відповідача, який не дає останньому можливості надавати позивачу матеріальну допомогу на її утримання у визначеному нею розмірі, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення позову та стягнення аліментів в розмірі 1/8 частини з 17 жовтня 2013 року і до досягнення дитиною трирічного віку, тобто до 20 серпня 2015 року.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 702 грн. 40 коп.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 309, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

Вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 лютого 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ј частини від його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17 жовтня 2013 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, аліменти на її утримання у розмірі 1/8 частини від його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 17 жовтня 2013 року і до досягнення сином ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, віку трьох років, тобто до 20 серпня 2015 року.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в сумі 702 грн. 40 коп. (сімсот дві гривні сорок копійок).

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/4885/2015

Головуючий в суді першої інстанції: Чередніченко Н.П.

Доповідач в суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.