Номер провадження: 22-ц/785/1865/15
Головуючий у першій інстанції Літвінова І.А.
Доповідач Колесніков Г. Я.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.04.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Колеснікова Г.Я.,

суддів - Вадовської Л.М., Ващенко Л.М.,

при секретарі - Фабіжевській Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради на рішення Київського районного суду м. Одеси від 4 грудня 2014 року у цивільній справі за позовом першого заступника прокурора м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради (далі - ОМР) до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та Департаменту міського господарства Одеської міської ради (далі - Департаменту міського господарства ОМР), треті особи: Комунальне підприємство "Міське агентство з приватизації житла" (далі - КП "Міське агентство з приватизації житла"), Комунальне підприємство "Домоуправління №18" (далі - КП "Домоуправління №18") про визнання недійсним розпорядження про приватизацію квартири, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна, виселення та зняття з реєстрації, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2012 року перший заступник прокурора м. Одеси звернувся до суду з уточненим в подальшому позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Департаменту міського господарства ОМР з вимогами, які зазначені у вступній частині цього рішення.

Прокурор зазначав, що на балансі КП "Домоуправління №18", предметом діяльності якого є організаційне забезпечення поточного утримання, ремонту та благоустрою маневрено-відселенського житлового фонду тощо, знаходилась низка будинків, в тому числі будинок АДРЕСА_1.

Внаслідок злочинних дій з боку керуючого КП "Домоуправління №18" ОСОБА_7:

- з ОСОБА_3 11 листопада 2009 року було незаконно укладено договір найму жилого приміщення - квартири АДРЕСА_1, яка є власністю територіальної громади м. Одеси;

- Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради (далі - УЖКГ та ПЕК ОМР) 17 вересня 2010 року незаконно видано розпорядження про приватизацію та видано свідоцтво про право власності на ім'я ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на вказану квартиру.

17 вересня 2011 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 (далі - ОСОБА_4) та ОСОБА_5 (далі - ОСОБА_5) продали квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_6

Посилаючись на те, що:

- кримінальна справа за обвинуваченням керуючого КП "Домоуправління №18" ОСОБА_7 у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України закрита на підставі п. "в" ст.1, ст.6 Закону України "Про амністію в 2011 році";

- у власника спірного майна - територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради не було волі на передачу майна,

прокурор просив задовольнити позовні вимоги на підставі ст.ст. 5, 58, 61 ЖК України та ст.ст. 16, 21, 203, 215, 216, 388, 393 ЦК України (т.1 а.с. 1-3, 40-44, 168-172).

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 червня 2013 року, яким позов було задоволено, скасовано ухвалою цього ж суду від 7 липня 2014 року(т.1 а.с. 60-62, 130-131).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 4 грудня 2014 року у задоволенні позовної заяви першого заступника прокурора м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради відмовлено.

В апеляційній скарзі заступник прокурора Одеської області просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта та представника відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_9, дослідивши матеріали справи, матеріали витребуваної кримінальної справи № 1512/5169/2012 за обвинуваченням ОСОБА_7 у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За правилами п.п.3,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Предметом судового розгляду є спір про визнання недійсними:

- розпорядження про приватизацію квартири,

- свідоцтва про право власності на житло,

- договору купівлі-продажу квартири,

а також витребування квартири із чужого незаконного володіння, шляхом виселення та зняття ОСОБА_6 з реєстрації, оскільки в діях власника спірного приміщення - територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради не було волі на передачу майна.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову прокурора, суд першої інстанції керувався тим, що позов прокурора пред'явлено з формальних підстав та всупереч інтересам Одеської міської ради, оскільки остання, у разі задоволення позовних вимог, буде зобов'язана надати родинам відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 декілька квартир за рахунок держави.

Проте такого висновку суд дійшов із порушенням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що 11 листопада 2009 року між КП "Домоуправління №18" в особі керуючого ОСОБА_7 та ОСОБА_3 укладено договір найму жилого приміщення, а саме квартири АДРЕСА_1.

Крім наймача в квартирі мали постійно проживати її доньки: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (після одруження у квітні 2014 року - ОСОБА_4) та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 (після одруження у червні 2013 року - ОСОБА_5) т. 1 а.с. 226-228, 239, 242.

14 вересня 2010 року ОСОБА_3 звернулася до органу приватизації із заявою про передачу у спільну часткову власність вказану квартиру, яку вона займала разом із доньками на умовах найму (т. 1 а.с. 222).

Розпорядженням УЖКГ та ПЕК ОМР (органу приватизації) № 213668 від 17 вересня 2010 року заява наймача ОСОБА_3 задоволена.

ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в рівних частках передана в спільну часткову власність однокімнатна квартира загальною площею 36,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 221).

На підставі вказаного розпорядження УЖКГ та ПЕК ОМР видано свідоцтво про право власності НОМЕР_1 від 17 вересня 2010 року на зазначену вище квартиру на ім'я ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в рівних частках (т. 1 а.с. 220).

17 вересня 2011 року між вказаними власниками квартири та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу спірної квартири (т.1 а.с. 46-47).

У зв'язку з цим, КП "ОМБТІ та РОН" 4 жовтня 2011 року здійснено реєстрацію права власності зазначеної квартири, реєстраційний запис № 712 в книзі 789пр-6 за ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 48).

Крім наведених вище доказів встановлено, що предметом діяльності КП "Домоуправління №18", засновником якого є Одеська міська рада, є організаційне забезпечення утримання, ремонту та благоустрою маневрено-відселенчеського житлового фонду, нежилих споруд, інженерного обладнання їх та прилеглих територій, організація надання різного виду послуг, пов'язаних з експлуатацією, утриманням та ремонтом житлового фонду.

Майно підприємства перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Одеси і закріплюється за ним на праві господарського відання (т. 1 а.с. 5-9).

Згідно рішення виконавчого комітету ОМР № 207 від 19 березня 2009 року "Про створення фонду житла для тимчасового проживання", Додатку 1 до нього та листа КП "Домоуправління №18" № 148 від 19 травня 2011 року з 2009 року на балансі підприємства перебувала низка будинків, в тому числі й будинок АДРЕСА_1 (т. 2 а.с. 199-200).

При цьому слід зазначити, що квартира АДРЕСА_1, за дивним збігом обставин, не була включена до фонду житла для тимчасового проживання, для якого законодавцем встановлено спеціальний порядок надання і користування жилими приміщеннями, та який не передбачає права громадян на їх приватизацію (ст.132-2 ЖК України).

11 листопада 2009 року керуючий КП "Домоуправління №18" ОСОБА_7, всупереч ст.ст. 58, 61 ЖК України, тобто без відповідного рішення районної адміністрації та ордеру на житлове приміщення, незаконно уклав договір найму житлового приміщення з ОСОБА_3, що стало підставою для вселення останньої разом із доньками ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 226-228, 239, 242).

14 вересня 2010 року керуючий підприємством ОСОБА_7, продовжуючи злочинні дії, підписав та завірив печаткою підприємства наступні документи:

- заяву про передачу у приватну власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1;

- довідку про склад сім'ї наймача вказаної квартири,;

- лист на ім'я начальника УЖКГ та ПЕК ОМР, керівника органу приватизації, з проханням оформити приватизацію та видати свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1.

На підставі вказаних документів в УЖКГ та ПЕК ОМР 17 вересня 2010 року було видано наведені вище розпорядження про приватизацію спірної квартири та свідоцтво про право власності на цю квартиру (т. 1 а.с. 13, 221, 222, 223, 224).

За скоєння, в тому числі й наведених вище службових злочинів, ОСОБА_7 було притягнуто до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 367 КК України (т. 2 а.с. 90-99).

Постановою Київського районного суду м. Одеси від 25 травня 2012 року кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_7 (який свою вину на досудовому слідстві та в суді визнав повністю) у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, закрита на підставі п. "в" ст. 1, ст. 6 Закону України "Про амністію в 2011 році", тобто за нереабілітуючих обставин (т. 1 а.с. 52-58, т.2 а.с. 100, 102-103, 104).

Чинним законодавством передбачено, що користування жилим приміщенням в будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера (ст.ст. 58, 61 ЖК України).

Відповідно до ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації і державного майна та майна, що є в комунальній власності.

Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Враховуючи докази, які містяться у кримінальній справі та свідчать про незаконність укладення договору найму жилого приміщення з ОСОБА_3 і незаконність приватизації спірної квартири ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, розпорядження УЖКГ та ПЕК ОМР № 213668 від 17 вересня 2010 року та свідоцтво про право власності на квартиру, видане УЖКГ та ПЕК ОМР НОМЕР_1 від 17 вересня 2010 року мають бути визнані недійсними на підставі ст.ст. 21 та 393 ЦК України.

Доводи представника ОСОБА_9 про відмову у задоволенні позову в частині визнання незаконними правових актів органів місцевого самоврядування на підставі прецендентної практики Європейського суду з прав людини (далі - Європейський суд), є непереконливими.

Так, стаття 8 Європейської конвенції з прав людини (далі - Конвенція) гарантує права особи на повагу до житла.

В цій же статті зазначаються загальні принципи, конкретні положення, які може застосовувати держава, обмежуючи здійснення цих прав.

Європейський суд у всіх своїх рішеннях зазначає, що втручання у зазначене право може бути виправданим лише при умові, що втручання буде здійснене "відповідно до закону", повинно переслідувати законну мету і бути необхідним у демократичному суспільстві для досягнення цієї мети.

У рішенні від 24 червня 2003р. у справі "Стрейч проти Об'єднаного Королівства" Европейський суд зазначив: "наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила".

У цій справі Европейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції.

Допитана 10 грудня 2011 року в якості свідка в рамках розслідування кримінальної справи відносно ОСОБА_7 ОСОБА_3 показала, що вона не перебувала на квартирному обліку, ордер на вселення в спірну квартиру не мала та вселилася в квартиру АДРЕСА_1 на підставі клопотання голови районного суду м. Одеси на адресу УЖКГ та ПЕК ОМР (т. 2 а.с. 75-78).

Колегія суддів вважає, що відповідач ОСОБА_3, маючи вищу освіту та працюючи в апараті одного із місцевих судів м. Одеси, розуміла, що:

- без відповідного рішення органа місцевого самоврядування про надання жилого приміщення, на підставі якого громадянинові видається ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення, не було законних підстав для укладення з нею 11 листопада 2009 року договору найму жилого приміщення, який вона підписала;

- заселення жилого приміщення без ордера вважається самоуправним;

- законних підстав для звернення із заявою про приватизацію спірної квартири до органу приватизації у неї не було (т.2 а.с. 75-79).

За таких обставин підстав вважати, що порушення чинного законодавства при укладенні договору найму жилого приміщення та прийняття розпорядження УЖКГ та ПЕК ОМР з подальшою видачею ним свідоцтва про право власності на житло, відбулось лише з боку керівника КП "Домоуправління №18" ОСОБА_7, не вбачається.

Згідно з вимогами ЦК України особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутись до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст.ст. 215-235), так із позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст.ст. 330, 388).

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 ст. 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

З огляду на те, що розпорядження органу приватизації та свідоцтво про право власності на квартиру визнано недійсними, договір купівлі-продажу спірної квартири також підлягає визнанню недійсним на підставі ст.ст. 203, 215 ЦПК України.

Разом з тим на угоду, укладену з порушенням вимог закону, не поширюється загальне правило про наслідки недійсності правочину (двостороння реституція), якщо сам закон передбачає інші наслідки такого порушення.

Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набу ває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчу жувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набува ча лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісне придбання, відповідно до ст. 388 ЦК Украї ни, можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двосто роння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником май на, але не була стороною договору, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з ви користанням правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задо волення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у доб росовісного набувача.

Враховуючи те, що спірна квартира є власністю територіальнної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради і вибула з володіння власника способом непередбаченим чинним законодавством, вона підлягає витребуванню у ОСОБА_6 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, шляхом виселення із неї ОСОБА_6

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, оскільки у задоволенні вимог прокурора про зняття ОСОБА_6 з реєстрації колегія суддів відмовляє у зв'язку з незалученням КП "ОМБТІ та РОН" до участі у справі в якості співвідповідача.

Зазначене не позбавляє права прокурора або Одеську міську раду звернутися до суду з відповідним позовом до належних відповідачів про скасування запису про реєстрацію у Реєстрі права власності на нерухоме майно.

Керуючись ст. ст.303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.п.3, 4 ч. 1 ст.309, ст.ст. 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 4 грудня 2014 року скасувати.

Позов першого заступника прокурора м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради задовольнити частково.

Визнати недійсним розпорядження Управління житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради № 213668 від 17 вересня 2010 року про приватизацію квартири АДРЕСА_1.

Визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, видане Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради НОМЕР_1 від 17 вересня 2010 року на ім'я ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 17 вересня 2011 року між ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А., зареєстрований за № 936.

Витребувати у ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 на користь Одеської міської ради.

Виселити ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1.

У задоволенні позовних вимог про зняття ОСОБА_6 з реєстрації відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно,

Суддя апеляційного суду

Одеської області Г.Я. Колесніков