Справа № 182/1419/15-ц
Провадження № 2/0182/1582/2015
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

03.04.2015 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Кобеляцької-Шаховал І.О.

за участю секретаря Скоробогатової А.О.

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Нікополі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Придніпровської сільської ради с.Покровське Нікопольського району про визнання права власності на майно за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з заявою про визнання права власності на майно за набувальною давністю.

В обґрунтування своїх вимог посилається на наступне.

Її подружнє життя з чоловіком ОСОБА_2 не складалось. Вони часто сварились, тому вона змушена була піти з дому. По АДРЕСА_1 знаходився будинок, в якому ніхто не проживав. Будинок належав колгоспному двору, головою якого була неповнолітня ОСОБА_3, яка проживала у сиротинці. З її дозволу та дозволу її опікуна ОСОБА_4, які мали намір продати будинок та купити ОСОБА_4 квартиру, вона зі співмешканцем ОСОБА_5 прописались в будинку по АДРЕСА_1 у березні 1988 року, що підтверджується відміткою у її паспорті про реєстрацію місця проживання. З того часу вона постійно проживає у вказаному будинку. 08.02.1990 року на ім'я ОСОБА_3 було оформлене свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок по АДРЕСА_1, право власності було зареєстровано в Нікопольському МБТІ в реєстрову книгу № 2 під реєстровим НОМЕР_1. 18.04.1990 року, на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, вони з ОСОБА_5 за спільні кошти придбали у ОСОБА_3 будинок по АДРЕСА_1. Договір було посвідчено секретарем виконкому Придніпровської сільської Ради народних депутатів Нікопольського району Дніпропетровської області за реєстровим № 47, але через незнання договір не був наданий ними для реєстрації права власності у Нікопольське МБТІ. Придбання будинку було оформлено на ім'я ОСОБА_5, оскільки вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 Адже згоди на розірвання шлюбу ОСОБА_2 не давав, а потім виїхав у інше місце і його місцезнаходження не було їй відоме. У зв'язку з придбанням ОСОБА_5 будинку у ОСОБА_3, ОСОБА_5 наділили земельною ділянкою, площею 0.13 га., по АДРЕСА_1, про що свідчить виписка з протоколу № 3 зборів уповноважених колгоспників колгоспу імені Крейсера „Аврора" Нікопольського району Дніпропетровської області від 13 березня 1990 року. Відповідно до ст.128 ЦК УРСР в редакції 1963 року, що діяв на час укладання договору купівлі - продажу будинку право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Оскільки вони з ОСОБА_5 постійно проживали та були зареєстровані в спірному будинку, тобто будинок був їм переданий ще до укладення договору купівлі-продажу, право власності на будинок ОСОБА_5 набув з моменту укладення договору купівлі-продажу. У 1992 році ми з ОСОБА_5 припинили стосунки та він виїхав до с.Н.-Серогози Херсонської області. Цей факт підтверджується довідкою Придніпровської сільської ради № 284 від 26.02.2015 року. Проти того, щоб вона з їх сином проживала у спірному будинку, заперечень не мав. У теперішній час зв'язок з ним відсутній, його місцезнаходження їй не відоме. У будинку по АДРЕСА_1 на реєстраційному обліку перебуває вона та їх син ОСОБА_6. Таким чином з 17.02.1992 року, тобто на протязі 13 років, ОСОБА_5 не проживає у будинку по АДРЕСА_1, не несе витрат на його утримання. Ні разу до будинку ОСОБА_5 за цей час не навідався, його станом не цікавився. В свою чергу вона сплачує комунальні платежі за спірний будинок, користується ним та земельною ділянкою, наданою для обслуговування будинку, здійснює ремонтні роботи в будинку, підтримує його в належному стані. Згідно зі ст.344 ЦПК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Так, добросовісно заволодівши майном ОСОБА_5, вона відкрито та безперервно володіє ним, несе витрати по його утриманню з 1988 року. За таких обставин звернулась до суду і просить визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1, що складається з: житлового будинку „А", загальною площею 63,4 кв.м., житловою площею 42,4 кв.м; сараю „В", вбиральні „Б", споруджень № 1,2,І, що належав ОСОБА_5, за набувальною давністю.

В судовому засіданні позивач підтримала позовну заяву і просила її задовольнити. Суду пояснила, що з-за формальних обставин не змогла оформити будинок на себе, хоча фактично будинок її.

Відповідач в судове засідання не прибув, надав суду заяву, в якій просить справу розглянути в їх відсутність, з позовними вимогами погодився.

Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Так, частиною 1 статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено Цивільним кодексом України.

Відповідно до п.8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються на випадки, коли володіння майном розпочалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Враховуючи, що Цивільний Кодекс України набрав чинності з 1 січня 2004 року (п.1 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України) норми статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року, а відтак визнання за рішенням суду права власності на нерухоме майно (ч.4 ст.344 ЦК України) може мати місце з 1 січня 2011 року.

Як встановлено в судовому засіданні, подружнє життя позивачки з колишнім чоловіком ОСОБА_2 не складалось з-за частих сварок, в зв"язку з чим позивачка змушена була піти з дому. По АДРЕСА_1 знаходився будинок, в якому ніхто не проживав. Будинок належав колгоспному двору, головою якого була неповнолітня ОСОБА_3, яка проживала у сиротинці. З її дозволу та дозволу її опікуна ОСОБА_4, позивачка зі співмешканцем ОСОБА_5 зареєструвались в будинку по АДРЕСА_1 у березні 1988 року, що підтверджується відміткою про реєстрацію місця проживання у паспорті позивачки. З того часу позивачка постійно проживає у вказаному будинку. 08.02.1990 року на ім'я ОСОБА_3 було оформлене свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок по АДРЕСА_1, право власності було зареєстровано в Нікопольському МБТІ в реєстрову книгу № 2 під реєстровим НОМЕР_1 (а.ас.4). 18.04.1990 року, на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, позивачка з ОСОБА_5 за спільні кошти придбали у ОСОБА_3 будинок по АДРЕСА_1. Договір було посвідчено секретарем виконкому Придніпровської сільської Ради народних депутатів Нікопольського району Дніпропетровської області за реєстровим № 47, але через незнання договір не був наданий ними для реєстрації права власності у Нікопольське МБТІ. Придбання будинку було оформлено на ім'я ОСОБА_5 (а.с.5), оскільки позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 Придніпровська сільська рада наділила ОСОБА_5 земельною ділянкою, площею 0.13 га., по АДРЕСА_1 (а.с.6). У 1992 році позивачка з ОСОБА_5 припинили стосунки та він виїхав до с.Н.-Серогози Херсонської області (а.с.8). Позивачка з їх сином залишилась проживати у спірному будинку, проти чого ОСОБА_5 не заперечував. У теперішній час місцезнаходження ОСОБА_5 позивачці невідоме. У будинку по АДРЕСА_1 на реєстраційному обліку перебуває вона та їх син ОСОБА_6 Таким чином з 17.02.1992 року, тобто на протязі 13 років, ОСОБА_5 не проживає у будинку по АДРЕСА_1, не несе витрат на його утримання. Ні разу до будинку ОСОБА_5 за цей час не навідався, його станом не цікавився. В свою чергу позивачка сплачує комунальні платежі за спірний будинок, користується ним та земельною ділянкою, наданою для обслуговування будинку, здійснює ремонтні роботи в будинку, підтримує його в належному стані. Тобто, добросовісно заволодівши майном ОСОБА_5, позивачка відкрито та безперервно володіє ним, несе витрати по його утриманню з 1988 року.

Дані обставини в судовому засіданні підтвердила також й свідок ОСОБА_7, яка суду пояснила, що більше 20 років вона є сусідкою позивачки. Добре знає сім"ю позивачки. Позивачка проживала по-сусідству з нею з ОСОБА_5 а їх сином. А потім, років з 20 тому назад ОСОБА_5 кудись виїхав і більше в позивачки в будинку не з"являвся. Зараз з нею по-сусідству живе лише тітка ОСОБА_1 - позивачка по справі, хазяйнує, порає город, будинок, хазяйство тощо. Вона завжди знала, що спірний будинок - тітки ОСОБА_1.

За таких обставин суд вважає за можливе визнати за позивачем право власності на будинок за набувальної давністю.

Враховуючи викладене та керуючись ст.344, 555 ЦК України, ст.3-10, 30, 60 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1, що складається з: житлового будинку "А", загальною площею 63.4 кв.м., житловою площею 42.4 кв.м; сараю „В", вбиральні „Б", споруджень № 1,2,І, що належав ОСОБА_5, за набувальною давністю.

Рішення суду першої інстанції може бути оскаржено протягом десяти днів з дня проголошення рішення до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Нікопольський міськрайонний суд.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал