Справа № 751/7946/14 Провадження № 22-ц/795/742/2015 Головуючий у I інстанції -Овсієнко Ю. К. Доповідач - Мамонова О. Є.
Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого -судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Зінченко С.П., Позігуна М.І.

при секретарі: Поклад Д.В.

з участю: відповідачки ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 04 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про знесення незаконної споруди,-

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 04 березня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено, зобов'язано ОСОБА_1 знести частину її сараю «Б-2» з частини присадибної земельної ділянки, площею 243,60 кв.м, належної ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати у вигляді судового збору в сумі 243 грн. 60 коп., витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги у розмірі 1600 грн. 00 коп. та витрати, пов'язані з оплатою судової експертизи у розмірі 1440 грн. 00 коп.; повернуто ОСОБА_1 сплачену суму коштів на оплату судового збору в сумі 243 грн. 60 коп., сплачених відповідно до квитанції №64 від 08 серпня 2014 року до державного бюджету м. Чернігова.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позову, посилаючись на необґрунтованість рішення суду, вибірковості дослідження предмету позову, неповноту з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що у 2008 році ОСОБА_1 за домовленістю з ОСОБА_3 здійснила прибудову до свого сараю «Б-2» з використанням для цієї мети належної ОСОБА_3 частини земельної ділянки площею 0,18 кв.м. Апелянт зазначає, що фактично ОСОБА_3 за домовленістю передав ОСОБА_1 у користування 0,18 кв.м земельної ділянки, яка розташована між сараями для забудови, що на той час відповідало угоді, передбаченій ст. 413 ЦК України, а ОСОБА_1 надала позивачу частину своєї земельної ділянки для розширення позивачу проходу перед лицевою стороною його сараю «В-1».

ОСОБА_1 наполягає на тому, що задовго до ухвалення оскаржуваного рішення від 04 березня 2015 року вона здійснила демонтаж прибудови між їхніми сараями, земельна ділянка площею 0,18 кв.м., що прилягає до стіни сараю ОСОБА_3, була звільнена від забудови і приведена в попереднє становище, що підтверджується висновком судової земельно-технічної експертизи №С-255 від 30 грудня 2014 року, актом обстеження земельної ділянки, а також фотокартками відновленої території між сараями «В-1» та «Б-2».

Апелянт не погоджується з висновком суду про стягнення з неї на користь позивача судових витрат у вигляді судового збору, витрат на відшкодування правової допомоги та витрат оплату експертизи, оскільки неприпустимо поставлено під загрозу позбавлення права власності на частину сараю «Б-2» та її матеріальний статок.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення відповідачки ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2, які підтримали апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з наступних підстав.

Згідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що на час звернення до суду із позовом право позивача було порушено і на час розгляду справи доказів повного знесення ОСОБА_1 частини сараю «Б-2» з частини присадибної земельної ділянки по АДРЕСА_1, площею 243,60 кв.м., яка належить ОСОБА_3, суду не надано.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, враховуючи наступне.

Судом по справі встановлено, що згідно договору дарування від 27 квітня 1976 року ОСОБА_4 подарував ОСОБА_3 (позивачу по справі) 2/5 частини будинку по АДРЕСА_1 (а.с.4-7).

03 грудня 2002 року дочкою померлого ОСОБА_4 - ОСОБА_1 (відповідачкою по справі) отримано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 3/5 частини житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.23).

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 11 лютого 2004 року, яке набрало законної сили, встановлено порядок користування земельною ділянкою між співвласниками по АДРЕСА_1; виділено в користування земельну ділянку ОСОБА_1 відповідно її долі у домоволодінні 3/5 ідеальної долі, а саме: під житловою забудовою - 62,57 кв.м, під не житловою забудовою - 16,72 кв.м, під двором та городом - 286,11 кв.м, а всього 365,40 кв.м; виділено в користування земельну ділянку ОСОБА_3 відповідно його долі в домоволодінні 2/5 ідеальної долі, а саме: під житловою забудовою - 78,09 кв.м, під не житловою забудовою - 39,59 кв.м, під двором та городом - 125,92 кв.м, а всього 243,60 кв.м (а.с.8-13,45-46,44).

Висновком №С-255 судової земельно-технічної експертизи від 30 грудня 2014 року, проведеної Чернігівською регіональною торгово-промисловою палатою, встановлено, що (а.с.61-65):

1.Фактична площа земельної ділянки, якою користується ОСОБА_3 становить 0,0235 га, що є меншим на 0,0009 га ніж йому виділена згідно рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 11 лютого 2004 року по справі №2-36/04 р. Невідповідність земельної ділянки зазначена в дослідницькій частині та позначена на Додатку №2, а саме:

- ОСОБА_3 користується частиною земельної ділянки площею 0,0002 га, яка належить суміжному землекористувачу.

- Суміжний землекористувач користується частиною земельної ділянки площею 0,0005 га, яка була виділена в користування ОСОБА_3 згідно рішення суду.

- ОСОБА_1 користується частиною земельної ділянки в розмірах 1 м * 3,8 м площею 3,8 кв.м або 0,0004 га, яка була виділена в користування ОСОБА_3 згідно рішення суду.

2.Площа земельної ділянки становить 0,18 кв.м., виділеної в користування ОСОБА_3, займаною прибудовою до сараю літ. «Б-2», належного ОСОБА_1

З викладеного вище вбачається, що рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 11 лютого 2004 року встановлено порядок користування земельною ділянкою АДРЕСА_1, а саме: виділено ОСОБА_1 земельну ділянку площею 365,4 кв.м. або 0,0365 га, а ОСОБА_3 - 243,6 кв.м. або 0,0244 га, при цьому за висновком судової земельно-технічної експертизи від 30.12.2014 року ОСОБА_1 фактично користується земельною ділянкою площею 0,0370 га, що є більшим на 0,005 га ніж за рішенням суду від 11 лютого 2004 року, а ОСОБА_5 користується земельною ділянкою площею 0,0235 га., що є меншим на 0,0009 га ніж за рішенням суду від 11 лютого 2004 року.

Згідно чч. 2,3 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 212 ЗК України самовільно зайнятті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування та розпорядження своїм майном. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюються за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

Згідно ч.4 ст.376 ЦК України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила самочинне будівництво або за її рахунок.

Таким чином, оскільки висновком судової будівельно-земельної експертизи №С-255 від 30.12.2014 року встановлено, що частина сараю «Б-2» зведена ОСОБА_1 на частині земельної ділянки, належної ОСОБА_3, та зважаючи на те, що спірна прибудова є самочинною, то районний суд дійшов правильного висновку про наявність у позивача права вимагати повернення самовільно зайнятої частини земельної ділянки та приведення її у попередній стан шляхом знесення незаконної споруди.

Твердження апелянта про те, що прибудова сараю «Б-2» на частині земельної ділянки, належної ОСОБА_3, здійснена за домовленістю з позивачем, тобто згідно до ст.413 ЦК України до неї перейшло право користування вказаною частиною земельної ділянки є безпідставним, оскільки у справі відсутні належні докази на підтвердження зазначеного.

Також не можуть бути взяті до уваги твердження апелянта про те, що земельна ділянка площею 0,18 кв.м., що прилягає до стіни сараю ОСОБА_3, була звільнена від забудови і приведена в попереднє становище, оскільки згідно судової будівельно-земельної експертизи від 30 грудня 2014 року на момент проведення інструментального обстеження частина прибудови була розібрана, тобто право користування позивача спірною частиною земельної ділянки в повному обсязі не відновлено та підлягає захисту.

Акт від 03 лютого 2015 року складений ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про те, що земельна ділянка між сараями «В-1» та «Б-2» за адресою: АДРЕСА_1 звільнена від будь-яких споруд (а.с.92) не є належним та допустимим доказом, оскільки не є офіційним документом установи, що підтверджує певні факти, обставини та особи, які підписали вказаний акт не наділені такими повноваженнями.

Крім того, фотографія (а.с.99), яка за доводами ОСОБА_1 підтверджує приведення частини земельної ділянки у попереднє становище також не є належним доказом, оскільки не ідентифікує споруду, яка зображена на фотографії.

Незгода апелянта з висновком суду першої інстанції про розподіл між сторонами судових витрат є необґрунтованою, оскільки задовольняючи у повному обсязі позов ОСОБА_3, суд першої інстанції, згідно до вимог ч.1 ст.88 ЦПК України, стягнув з відповідача на користь позивача понесені судові витрати у розмірі 243 грн. 60 коп. (а.с.1).

Враховуючи, що результати судової будівельно-технічної експертизи від 30 грудня 2012 року покладені в основу рішення суду, та те, що ОСОБА_3 були понесені судові витрати по оплаті судової експертизи у розмірі 1440 грн. (а.с.96), то районний суд вірно стягнув з відповідача на користь позивача витрати за проведення вказаної експертизи.

Згідно Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», виходячи з обсягу виконаної представником позивача - адвокатом Полубень С.В. правової допомоги (а.с.93,94,95), її характеру, районний суд вірно розподілив між сторонами витрати на правову допомогу в розрахунку 40% розміру мінімальної заробітної плати за годину роботи, про що вмотивовано зазначено у рішенні суду першої інстанції.

За викладених обставин, доводи апеляційної скарги не дають підстав для її задоволення і скасування рішення, яке місцевим судом ухвалено в межах заявлених вимог на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 04 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: