АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3233/2015 Доповідач - Шиманський В.Й.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2015 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Семенюк Т.А., Кравець В.А.

при секретарі - Круглику В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Розвиток» про стягнення заробітної плати, суми індексації заробітної плати, середнього заробітку за час розрахунку при звільнені, моральної шкоди та витрат на правову допомогу,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду позивач звернувся у жовтні 2014 року.

Зазначав, що в період з 28.01.2014 року по 02.09.2014 року працював на посаді заступника директора ДП «Розвиток». В період з 10.06.2014 року до 22.07.2014 року на підприємстві проводився фінансовий аудит, за результатами якого він дізнався про порушення своїх трудових прав, оскільки заробітна плата виплачувалась йому в значно меншому розмірі, ніж це передбачено договором та укладеним між ним та відповідачем контрактом. Крім того, наказом директора ДП «Розвиток» від 02.09.2014 року №91к його було звільнено з ДП «Розвиток» за згодою сторін. Однак в порушення вимог чинного законодавства при звільненні не було проведено жодних розрахунків. Остаточний розрахунок з ним було проведено тільки 12.12.2014 року.

На підставі викладеного, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з відповідача на свою користь недоплачену заробітну плату в розмірі 8 570,16 грн., надбавку до заробітної плати в розмірі 18 763,99 грн., суму індексації заробітної плати у розмірі 358,10 грн., суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.09.2014 року по 12.12.2014 року у розмірі 31 450,59 грн., витрати на правову допомогу в сумі 1 000,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 7 061,09 грн.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 26 грудня 2014 року позов задовольнити частково.

Стягнуто з ДП «Розвиток» на користь позивача суму індексації заробітної плати у розмірі 358,10 грн., суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 13 936,50 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 1 000 грн., завдану моральну шкоду в розмірі 500 грн., а всього 15 794,60 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі, з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, ставиться питання про скасування даного рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача недоплаченої заробітної плати в розмірі 8 570,16 грн. та надбавки до заробітної плати в сумі 18 763,99 грн. та ухвалення в цій частині нового рішення про задоволення позову та збільшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, що підлягає стягненню, з 13 936,50 грн. до 20 347,29 грн., а також збільшити моральну шкоду з 500 грн. до 7 061,09 грн.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню у зв'язку з наступним.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 28.01.2014 року ДП «Розвиток», в особі Директора ОСОБА_3, та працівник ОСОБА_4, уклали трудовий контракт, відповідно до якого позивач приймається на посаду заступника директора ДП «Розвиток» на термін з 28.01.2014 року по 27.01.2015 року.

Наказом ДП «Розвиток» №8к від 28.01.2014 року ОСОБА_4 прийнято на посаду заступника директора за контрактом з 28.01.2014 року по 27.01.2015 року з посадовим окладом згідно штатного розкладу.

На підставі трудового контракту та умов колективного договору ДП «Розвиток» на 2013-2014 рік, позивачу був встановлений посадовий оклад в розмірі 2,6 мінімальних посадових окладів працівника основної професії, визначеної у статті 3 Колективного договору підприємства, в розмірі 4 993,95 грн.

Згідно наказу №91к від 02.09.2014 року позивача було звільнено з Державного підприємства «Розвиток», за п.1 статті 36 КЗпП України, за угодою сторін, з виплатою компенсації за 18 календарних днів невикористаної щорічної чергової відпустки за період роботи з 28.01.2014 року по день звільнення із розрахунку 31 календарний день.

Звертаючись до суду з вказаним позовом ОСОБА_5 зазначав, що заробітна плата нараховувались відповідачем з порушенням вимог чинного законодавства, трудового контракту та умов колективного договору, у зв'язку з чим просив стягнути з ДП «Розвиток» на свою користь недоплачену заробітну плату в розмірі 8 570,16 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову в цій частині, суд першої інстанції прийшов до висновку що, оскільки у відповідності до колективного договору та трудового контракту позивачу було встановлено посадовий оклад в розмірі 4 993,95 грн., що значно перевищує встановлений розмір мінімальної заробітної плати України на 2014 рік, дана вимога є безпідставною.

Проте колегія суддів не може погодитись з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно до положень ст. 21 КЗпП України, особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Згідно до вимог ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.

За вимог ст. 97 КЗпП України, конкретні розміри у т.ч. премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати відносяться інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Так, розділом 3 контракту передбачено, що за виконання обов'язків, передбачених цим контрактом, Заступнику директора нараховується заробітна плата за рахунок частки доходу, одержаного підприємством в результаті його господарської діяльності, виходячи з установлених директору: посадового окладу в розмірі 2,6 мінімальних посадових окладів працівника основної професії, визначеної у статті 3 Колективного договору підприємства та відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №859 від 19.05.1999 року і фактично відпрацьованого часу, надбавки за особливий характер роботи та інтенсивність праці у розмірі до 50 відсотків до посадового окладу та щомісячної премії встановленої у відсотках до нарахованої заробітної плати за погодженням з директором підприємства.

Згідно розділу 3 колективного договору ДП «Розвиток» на 2013-2014 рік джерелом коштів на оплату праці працівників ДП «Розвиток» є кошти одержані внаслідок господарської діяльності, яка передбачена статутом.

Відповідно до п 3.4 колективного договору підприємство встановлює посадові оклади працівникам згідно з нормативними документами що стосуються оплати праці та її змін.

Мінімальна заробітна плата не повинна бути нижчою ніж встановлено законодавством України.

На підставі п. 3.5 договору підприємство своєчасно переглядає та збільшує мінімальні та діючі розміри посадових окладів і тарифних ставок у відповідності з нормативними документами, що стосуються оплати праці та її змін (змінювати розмір посадового окладу у коефіцієнтах до окладу працівника основної професії, згідно з чинним законодавством та Додатком № 7).

Згідно Додатку №7 до колективного договору на 2013-2015 рік, посадовий оклад працівника основної професії на підприємстві дорівнює мінімальній заробітній платі, згідно чинного законодавства помноженої на коефіцієнт 1,95.

Посадовий оклад заступника директора дорівнює коефіцієнту 2,6.

Як вбачається з аудиторського звіту за №26 від 22 липня 2014 року, проведеного Департаментом внутрішнього аудиту МВС України у відповідності до плану проведення внутрішнього аудиту в МВС України, на І півріччя 2014 року дослідженням дотримання законодавства України при встановлені посадових окладів працівникам підприємства встановлено, що розмір мінімальної заробітньої плати для розрахунку посадового окладу працівника основної професії у 2013 та 2014 роках, у порушення вимог п. 3.5 колективного договору на 2011-2013 та 2013-2015 роки, своєчасно не переглядався та не збільшувався відповідно до вимог ст. 8 Законів України «Про державний бюджет на 2013 рік» та «Про державний бюджет на 2014 рік».

Для розрахунку застосовувалась мінімальна зарплата, встановлена станом на 01.10.2011 року в розмірі 985,00 грн.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет на 2014 рік» мінімальна заробітна плата складає 1 218,00 грн.

З урахуванням положень вказаного Закону, п.п. 3.4, 3.5 колективного договору та Додатку №7 до нього, посадовий оклад працівника основної професії станом на 2014 рік повинен складати 2 375,10 грн. (1 218,00 грн. - мінімальна заробітна плата, згідно чинного законодавства * коефіцієнт 1,95).

Згідно розділу 3 трудового контракту, укладеного між сторонами, заробітна плата позивача складається з посадового окладу в розмірі 2,6 мінімальних посадових окладів працівника основної професії, визначеної у статті 3 Колективного договору підприємства, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №859 від 19.05.1999 року, і фактично відпрацьованого часу, а саме 2 375,10 грн. (посадовий оклад працівника основної професії станом на 2014 рік) * коефіцієнт 2,6 = 6 175,26 грн.

Сторонами не заперечується, що ОСОБА_2 працював на підприємстві з 28.01.2014 року по 02.09.2014 року.

Враховуючи викладене посадовий оклад позивача за вказаний період повинен складати 44 800,22 грн., а саме за 01.2014 року - 1 012,00 грн., за період з 02.2014 року по 08.2014 року по 6 175,26 грн. щомісячно та за 09.2014 року - 561,40 грн.

Як вбачається з довідки про заробітну плату, виданої ДП «Розвиток», посадовий оклад позивача за вказаний період був нарахований в розмірі 36 410,44 грн., а саме за 01.2014 року - 998,79 грн., за період з 02.2014 року по 08.2014 року по 4 993,95 грн. щомісячно та за 09.2014 року - 454,00 грн.

З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги в частині порушення відповідачем вимог чинного законодавства та положень трудового контракту та колективного договору при нарахуванні заробітної плати, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню недоплачена заробітна плата за період з 28.01.2014 року по 02.09.2014 року в розмірі 8 389,78 грн. ( 44 800,22 грн. - 36 41,44 грн.).

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача надбавки до заробітної плати в розмірі 18 763,99 грн., суд першої інстанції прийшов до правомірних висновків про необґрунтованість позовних вимог в цій частині.

Так, розділом 3 трудового контракту передбачено, що за виконання обов'язків, передбачених цим контрактом, позивачу нараховується заробітна плата за рахунок частки доходу, одержаного підприємством в результаті його господарської діяльності, виходячи з, окрім посадового окладу, надбавки за особливий характер роботи та інтенсивність праці у розмірі до 50 відсотків до посадового окладу та щомісячної премії, встановленої у відсотках до нарахованої заробітної плати за погодженням з директором підприємства.

Пунктом 3.1 колективного договору встановлено, що джерелом коштів на оплату праці працівників ДП «Розвиток» є кошти одержані внаслідок господарської діяльності, яка передбачена статутом.

Система оплати праці працівників передбачає виплати за рахунок: фонду основної заробітної плати - посадові оклади, визначені у штатному розкладі та затверджені директором ДП «Розвиток», фонду додаткової заробітної плати, відповідно до Додатку №1 та Додатку №2, надбавки до посадових окладів за високу кваліфікацію і інтенсивну працю, оплати відпусток, заміщення, суміщення, матеріальне заохочування працівників за результатами праці.

На підставі п. 3.6 колективного договору підприємство виплачує надбавки до заробітної плати та премії згідно з чинним законодавством та положенням ДП «Розвиток» при наявності коштів, погоджуючи відповідні накази з уповноваженим трудового колективу.

Згідно п. 2 Положення про преміювання працівників ДП «Розвиток», який є Додатком №1 до колективного договору на 2013-2015 рік, преміювання проводиться за рахунок коштів, що утворились від господарської діяльності підприємства та відносяться до валових витрат, а також за рахунок прибутку підприємства.

Як вбачається з звітів про фінансові результати за 2014 рік у першому кварталі збитки ДП «Розвиток» становили 425 000,00 грн., у І півріччі 2014 року 1 081 000,00 грн., а за 9 місяців 2014 року 1 622 000,00 грн., що підтверджується формами №2.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності у відповідача підстав для нарахування надбавки до заробітної плати.

Доводи апеляційної скарги про те, що надбавка до заробітної плати, у відповідності до умов трудового контракту, повинна нараховуватись відповідачем незалежно від прибутковості підприємства, не ґрунтуються на обставинах справи та не узгоджуються з вимогами п. 3.1, 3.6 Колективного договору та п. 2 Положення.

Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати слід зазначити наступне.

Так, матеріалами справи встановлено, що 02.09.2014 року позивача було звільнено з ДП «Розвиток», за п.1 статті 36 КЗпП України, за угодою сторін, з виплатою компенсації за 18 календарних днів невикористаної щорічної чергової відпустки за період роботи з 28.01.2014р. по день звільнення.

Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок). Зокрема, відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини, для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Так, судом першої інстанції встановлено, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_2 складає 278,73 грн., про що останній не заперечує.

Із зведеної відомості працівників ДП «Розвиток» по заробітній платі за вересень 2014 року №115 від 12.11.2014 року, а також платіжного доручення №115 від 12.11.2014 року вбачається, що 12.11.2014 року відповідачем було перераховану позивачу заробітну плату в розмірі 2 741,44 грн.

Згодом, 12.12.2014 року ДП «Розвиток» було перераховано позивачу заробітну плату за листопад 2014 року в розмірі 103,10 грн., що підтверджується платіжним дорученням №247 від 12.12.2014 року.

Звертаючись до суду з позовними вимогами позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути на свою користь суму середнього заробітку за період з 03.09.2014 року по 12.12.2014 року включно.

Задовольняючи частково позовні вимоги в цій частині, суд першої інстанції зазначив що, оскільки перерахована відповідачем 12.12.2014 року сума є незначною по зрівнянню з загальним розміром заборгованості по заробітній платі, яка була виплачена позивачу 12.11.2014 року у сумі 2 741,44 грн., яка є істотною, виходячи із засад розумності та справедливості, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні має бути стягнутий саме за період з 03.09.2014 року по 11.11. 2014 року в розмірі 13 936,50 грн.

Проте даний висновок суду не узгоджується з вимогами ч. 1 ст. 117 КЗпП України, відповідно до якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день саме фактичного розрахунку.

Оскільки фактичний розрахунок з позивачем ДП «Розвиток» здійснило саме 12.12.2014 року, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо правомірності розрахування суми середнього заробітку саме за період з 03.09.2014 року по 12.12.2014 року.

Відтак, середньоденна заробітна плата позивача становить 278,73 грн.

Час вимушеного прогулу відповідно до матеріалів справи становить з 03.09.2014 року по 12.12.2014 року.

На підставі листа Міністерства соціальної політики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік» від 04.09.2013 № 9884/0/14-13/13 кількість робочих днів за визначений період часу (03.09.2014-12.12.2014) складає 73 дні (вересень 2014 - 20 дні, жовтень 2014 - 23 дні, листопад 2014 - 20 днів, грудень 2014 - 10 днів), а отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає сплаті позивачу, становить 20 347,29 грн. (278,73 грн. х 73 дні).

Пунктом 6 Постанови Пленуму ВСУ від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Разом з цим, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Таким чином, в резолютивній частині рішення окрім визначеної судом суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, слід вказувати про виплату цієї суми з обов'язковим утриманням з неї податків та інших обов'язкових платежів.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Законодавством встановлено, що моральна шкода - це втрати немайнового характеру, яких позивач зазнав внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, що настали через незаконні винні дії відповідача. Як загальна умова цивільно-правової відповідальності законодавством передбачений зв»язок між протиправною поведінкою та наставши ми наслідками.

Визначаючи суму на відшкодування моральної шкоди, колегія суддів ураховує характер спору, тривалість психологічних страждань, вимоги розумності і справедливості, вважає, що визначена судом першої інстанції сума 500,00 грн. є достатньою для відновлення втрат немайнового характеру та досягнення психологічної рівноваги, а визначений позивачем розмір 7 061,09 грн. є завищеним та недоведеним належними та допустимими доказами у відповідності до ст.ст. 10,60 ЦПК України.

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, тощо.

Враховуючи зазначене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення недоплаченої заробітної плати скасуванню, з ухвалення у справі нового рішення про часткове задоволення позову в цій частині та стягнення з відповідача на користь позивача недоплаченої заробітної плати в розмірі 8 389,78 грн., а в частині стягнення на користь позивача суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зміні шляхом збільшення суми з 13 936,50 грн. до 20 347,29 грн.

Крім того, враховуючи вимоги ч.5 ст.88 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 148 грн.

В іншій частині рішення не оскаржувалося та підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст.303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 грудня 2014 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з Державного підприємства «Розвиток» на користь ОСОБА_2 недоплаченої заробітної плати - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнути з Державного підприємства «Розвиток» () на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) недоплачену заробітну плату в розмірі 8 389 грн. 78 коп. з утриманням податків і інших обов'язкових платежів.

Рішення суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення з Державного підприємства «Розвиток» на користь ОСОБА_2 суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінити шляхом збільшення суми, яка підлягає стягненню, з 13 936 грн. 50 коп. до 20 347 грн. 29 коп. з утриманням податків і інших обов'язкових платежів.

Стягнути з Державного підприємства «Розвиток» () на користь держави судовий збір в розмірі 148 грн.

В решті зазначене рішення залишити без змін

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: