АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

Головуючого Заводян К. І.

Суддів: Перепелюк І.Б., Половінкіної Н.Ю.

Секретаря: Давньої Я.А.

З участю: ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2,

ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4,

ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, в інтересах якої за довіреністю діє ОСОБА_4, до ОСОБА_1, третя особа на стороні позивача - ОСОБА_5, про виселення за неможливістю спільного проживання та за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про виселення за неможливістю спільного проживання, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сторожинецького районного суду від 04 березня 2015 року, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3, в інтересах якої за довіреністю діє ОСОБА_4, подала позов до ОСОБА_1, третя особа на стороні позивача - ОСОБА_5, про виселення за неможливістю спільного проживання.

Посилалась на такі обставини.

19 травня 2009 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_1 в Снячівській сільській раді Сторожинецького району.

Після реєстрації шлюбу вони проживали в житловому будинку №50, належному її матері ОСОБА_5, по АДРЕСА_1.

В подальшому за вказаною адресою, з дозволу ОСОБА_5, було зареєстровано ОСОБА_1.

Провадж. №22-ц/794/595/15 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_6.

Категорія:44 Доповідач: Заводян К.І.

Сімейне життя з ОСОБА_1 не склалося, оскільки він почав зловживати спиртними напоями, постійно ображав її та ОСОБА_5, неодноразово перебував на лікуванні в Чернівецькій психіатричній лікарні.

21 квітня 2014 року під час сімейної суперечки, ОСОБА_1 наніс їй кілька ударів по тілу. Після цієї події, у неї виникли психічні розлади. Вона проходила лікування в Чернівецькій психіатричній лікарні з 24 квітня 2014 року по 01 липня 2014 року.

Рішенням Сторожинецького районного суду від 30 жовтня 2014 року шлюб між ними розірвано.

Через протиправні дії ОСОБА_1 по відношенню до неї та її матері ОСОБА_5, вони обмежені правом користування власним будинком.

Просила виселити ОСОБА_1 з житлового будинку АДРЕСА_1, без надання іншого житлового приміщення.

В лютому 2015 року ОСОБА_5 подала позов до ОСОБА_1 про виселення за неможливістю спільного проживання.

Вказувала, що вона є власником будинковолодіння АДРЕСА_1.

Донька ОСОБА_3 після одруження з ОСОБА_1 проживала разом з ним у її житловому будинку.

ОСОБА_1, з моменту його реєстрації в її житловому будинку, почав зловживати спиртними напоями, постійно ображав її та доньку ОСОБА_3, наносив тілесні ушкодження, порушував їх нормальний спосіб життя.

В зв'язку з таким негативним ставленням ОСОБА_1, донька ОСОБА_3 почала проживати окремо.

Після розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, останній продовжує проживати в зареєстрованому будинку.

На даний час, через протиправну поведінку ОСОБА_1, погрози, вона з донькою боїться навіть підійти до власного будинку.

Просила виселити ОСОБА_1 з належного їй житлового будинку АДРЕСА_1, без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Сторожинецького районного суду від 04 березня 2015 року в позові ОСОБА_3 про виселення ОСОБА_1 відмовлено, а позовну заяву ОСОБА_5 задоволено.

ОСОБА_1 виселено з будинку АДРЕСА_1, належного ОСОБА_5

ОСОБА_1 подав на рішення суду апеляційну скаргу.

Вважає, що суд неповно з'ясував обставини справи, а висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи. Судом порушені норми матеріального та процесуального права.

Судом не було доведено факт здійснення ним протиправної поведінки по відношенню до ОСОБА_3 та ОСОБА_5

Судом не взято до уваги, що ОСОБА_5 ніколи не проживала разом з ним та ОСОБА_3 в житловому будинку АДРЕСА_1. Вона постійно проживала в АДРЕСА_2. Крім того, при розгляді справи в районному суді, ОСОБА_5 підтвердила даний факт.

Не відповідає дійсності і висновок суду про те, що до нього застосовувались заходи впливу. Постанови про відмову в порушенні проти нього кримінальної справи та висновки за результатами розгляду звернень не містять офіційного попередження про неприпустимість протиправних дій.

Сварки між ними виникають лише з приводу непорозумінь у вихованні сина та через те, що ОСОБА_3 не займається хатнім господарством.

ОСОБА_3 є психічно хворою особою, яка фактично з 1999 року перебуває на "Д" обліку, а тому він вдається до припущення, що вона сама могла наносити собі тілесні ушкодження для того, щоб його звинуватити в цьому.

20 травня 2011 року він не міг вчинити конфлікт з ОСОБА_5 в її будинку АДРЕСА_2, оскільки в той день знаходився на стаціонарному лікуванні в Чернівецькій психіатричній лікарні.

Суд безпідставно відмовив йому в задоволенні клопотання про витребування із Сторожинецького РВ УМВС України в Чернівецькій області відмовних матеріалів по факту звернення ОСОБА_3 та ОСОБА_5 за період з 2010 року по 2014 року включно.

Судом не взято до уваги, що станом на 01 січня 2014 року житловий будинок АДРЕСА_1 не зареєстрований та не зданий в експлуатацію. ОСОБА_5 не надала суду доказів щодо її права власності на спірну будівлю. Судом помилково застосовано до даних правовідносин ст.116 ЖК України, суд повинен був керуватись ст.331 ЦК України, яка регулює порядок набуття права власності на новостворене нерухоме майно.

Просив скасувати рішення районного суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_5 та ухвалити нове рішення, яким відмовити їй в позові.

Колегія суддів вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 не убачається.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням у обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Відповідно до ст. 157 ЖК УРСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 116 ЖК УРСР передбачено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Статтею 109 ЖК України передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Вимагати у судовому порядку виселення членів сім'ї, у т. ч. колишніх, власник жилого будинку (квартири) має право відповідно до ст. 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу, зокрема, якщо вони систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними.

Тобто, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17 своєї Постанови "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", №2 від 12 квітня 1985 р., при розгляді справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК УРСР осіб, що систематично порушують правила суспільного співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або житловому будинку, варто виходити з того, що при антигромадському поводженні, що продовжується, виселення винного може бути й у випадку повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або суспільного впливу не дали позитивних результатів. Доказом застосування мір попередження і громадського впливу можуть служити постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні застереження, рішення суду або третейського суду про притягнення до відповідальності, протоколи або постанови громадських організацій, трудових колективів, що засудили дії винного. Одні лише факти звернення у відповідні органи зі скаргами на порушення правил суспільного співжиття без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується доказами, які є в матеріалах справи, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 19 травня 2009 року. Рішенням Сторожинецького районного суду від 30 жовтня 2014 року шлюб розірвано.

ОСОБА_3 - інвалід другої групи.

ОСОБА_1 - інвалід третьої групи.

Рішень про визнання сторін недієздатними, обмежено дієздатними не ухвалювалось.

ОСОБА_5 - мати ОСОБА_3, здійснює догляд за донькою, яка періодично лікується в Чернівецькій ОПЛ. Там же періодично лікується і ОСОБА_1 (а.с.43).

Спірний жилий будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_5 В експлуатацію не зданий, однак придатний для проживання. Належність будинку ОСОБА_5 підтверджується будівельним паспортом (а.с.45 - 60), державним актом про її право власності на земельну ділянку (а.с.31), довідками сільської ради ( а.с.7 -.9).

В будинок ОСОБА_1 вселився під час шлюбу із ОСОБА_3, зі згоди ОСОБА_5

ОСОБА_3 неодноразово зверталася до РВ УМВС України в Сторожинецькому районі про протиправну поведінку ОСОБА_1 У порушенні кримінальних справ проти ОСОБА_1 відмовлялось (а.с.10-14), однак відповідач заподіював ОСОБА_3 легкі тілесні ушкодження, погрожував ОСОБА_5, йому виносилися офіційні попередження про недопустимість вчинення протиправної поведінки.

З висновку РВ УМВС України в Сторожинецькому районі від 28 квітня 2014 року убачається, що ОСОБА_1 відмовлявся спілкуватися з працівниками міліції.

Голова сільської ради свідок ОСОБА_7 також показала, що ОСОБА_3 неодноразово зверталася до неї з приводу неправомірної поведінки чоловіка, що він б'є її, не впускає до будинку її та ОСОБА_5 ОСОБА_7 неодноразово попереджала ОСОБА_1 про недопущення протиправної поведінки в сім'ї, однак належних висновків він не зробив.

Факти наявності конфліктів між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 підтвердили також свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9

Виселення без надання іншого помешкання, відповідно до ст. 116 ЖК України, допускається у випадках: протиправної винної поведінки особи, що створює своїми діями неможливість спільного проживання в одній квартирі або цілому будинку; систематичного характеру таких дій; безрезультатності заходів попередження або суспільного впливу і продовження винним негідної поведінки.

Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов'язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір'ї, а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку.

Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття.

На підставі наведеного суд, правильно визначив характер спірних відносин і дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 своєю поведінкою та вчинками робить неможливим спільне проживання з ним в одному будинку, заходи запобігання і громадського впливу щодо нього виявилися безрезультатними, у зв'язку з чим він підлягає виселенню з будинку АДРЕСА_1, належного ОСОБА_5, без надання іншого жилого приміщення.

Суд дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_3 не має самостійних прав на спірний жилий будинок, тому обґрунтовано відмовив їй в позові, задовольнивши позов власника будинку ОСОБА_5

Рішення суду відповідає встановленим обставинам справи, вимогам матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не убачається.

Керуючись ст.ст.307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Сторожинецького районного суду від 04 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Відповідає оригіналу: