Справа № 346/6805/14-ц
Провадження № 22-ц/779/865/2015
Головуючий у 1 інстанції Обідняк В. Д.
Суддя-доповідач Горейко М.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Вакарук В.М., Ясеновенко Л.В.

секретаря Драганчук У.М.

з участю представника апелянта ОСОБА_2, позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13 січня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

19.12.2014 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

В обґрунтування позовних вимог позивач зіслався на те, що він є власником будинку АДРЕСА_1 в м. Коломия Івано-Франківської області. В даному будинку крім нього зареєстровані його колишня дружина ОСОБА_4 та їхні сини ОСОБА_5 і ОСОБА_6 Відповідач ОСОБА_4 у 1999 році виїхала на роботу за кордон, після чого приїжджала додому лише кілька разів, а з 2012 року взагалі жодного разу не приїжджала та в будинку не проживала. Також відповідач увесь цей час не брала участі в утриманні будинку, не оплачувала комунальні послуги, більше року в його будинку відсутні речі відповідача. Оскільки ОСОБА_4 більше року без поважних причин не проживає в будинку АДРЕСА_1 в м. Коломия Івано-Франківської області, то просить визнати її такою, що втратила право користуватися вказаним житлом.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13 січня 2015 року задоволено позов ОСОБА_3. Вирішено визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право на користування житлом за адресою: АДРЕСА_1, яку зняти з реєстрації.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з'ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема апелянт зазначає, що розглядаючи справу за відсутності сторін, суд помилково дійшов висновку, що вона належним чином повідомлена про розгляд справи через засоби масової інформації в газеті «Галичина». Оскільки вона перебуває за кордоном, то такі оголошення повинні публікуватись в газеті «Урядовий кур'єр», а не в газеті «Галичина». Апелянт вказує, що висновок суду про те, що спірний будинок належить позивачу на праві власності зроблений судом без повного дослідження обставин справи, зокрема правовстановлюючого документу на будинок, з якого видно, що саме в шлюбі побудовано спірний будинок, і з часу розірвання шлюбу пройшло не цілих три місяці. Визнавши її такою, що втратила право користування житлом, суд фактично порушив її право як співвласника вказаного будинку.

Також, не ґрунтується на доказах висновок суду, що вона з 2012 року не проживає в спірному будинку, не бере участі в оплаті комунальних послуг, в будинку відсутні її речі. При цьому апелянт вказує, що кожної відпустки вона приїжджає додому, в липні 2012 року та в травні 2013 року приїздила на весілля синів, в березні 2014 року приїхала на день народження внучки. В будинку знаходяться меблі і побутова техніка, які вона купляла перебуваючи в шлюбі з позивачем, її одяг. Суд безпідставно дійшов висновку про те, що вона втратила інтерес до вказаного житла, не здобувши про це жодного доказу.

Крім того, апелянт зауважує, що судом неправильно застосовано до спірних правовідносин положення ст. 405 ЦК України, якою врегульовано питання втрати права користування житлом членом сім'ї власника. Однак, вона не є членом сім'ї власника, оскільки на день розгляду справи вони з позивачем вже були розлучені, натомість вона є співвласником спірного житла. Жодна норма Цивільного чи Житлового кодексів України не передбачає, що власник втрачає право користування житлом. Також, суд вирішив зняти її з реєстрації місця проживання, однак ст. 405 ЦК України не передбачає зняття з реєстрації. Такий порядок регулюється Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та Наказом МВС України від 22.11.2012 року №1077 «Про затвердження порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів». Згідно даних нормативних документів власники або співвласники знімаються з реєстрації на підставі рішення суду про позбавлення їх права власності. Однак її не позбавлено права власності, а тому суд не вправі був ухвалювати рішення про зняття її з реєстрації.

З наведених підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримала з наведених у ній мотивів.

Позивач в судовому засіданні доводи апеляційної скарги не визнав, рішення суду першої інстанції вважав законним і обґрунтованим.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.

Судом першої інстанції установлено, що позивачу на праві власності належить житловий будинок в АДРЕСА_1. У вказаному житловому будинку зареєстровані позивач, відповідач та два їхні сини.

Також судом встановлено, що ОСОБА_4 до 1999 року постійно проживала у спірному будинку, однак згодом виїхала на роботу за кордон, після чого ще декілька разів приїжджала додому, проте з 2012 року не проживає в будинку, не бере участі в утриманні будинку, оплаті комунальних послуг, у будинку відсутні її особисті речі, що свідчить про те, що вона втратила інтерес до вказаного житла.

На підставі наведених встановлених обставин справи та ч. 2 ст. 405 ЦК України суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду, оскільки такий зроблений судом без повного, всебічного і об'єктивного з'ясування дійсних обставин справи, їх доведеності. Висновок суду не відповідає фактичним обставинам справи і вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що сторони ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 20.08.1983 року по 08.10.2014 року перебували в зареєстрованому шлюбу, який розірвано рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 08.10.2014 року (а.с. 3).

За час шлюбу сторони побудували житловий будинок по АДРЕСА_1 в м. Коломия, який зданий в експлуатації в 1998 році, а 04.02.1999 року позивач зареєстрував право власності на цей будинок, що підтверджується свідоцтвом НОМЕР_1 про право власності на житловий будинок (а.с. 8). Наведені обставини визнав позивач в засіданні апеляційного суду, а також пояснив, що спільно з дружиною за кредитні кошти придбали ще меблі в будинок, після чого вона в 1999 році виїхала на заробітки за кордон.

В порушення ст. 213 ЦПК України суд не дослідив обставини набуття права власності на вищевказаний будинок, а також обставини реєстрації відповідача в даному будинку та безпідставно дійшов висновку про те, що ОСОБА_4 зареєстрована в спірному будинку як член сім'ї власника цього будинку.

Слушними також є доводи апелянта про те, що вона не була належним чином повідомлена про розгляд справи, оскільки, як ствердив сам позивач та підтверджується копією закордонного паспорта ОСОБА_4 (а.с. 35-36), остання в період розгляду справи та ухвалення оскаржуваного рішення перебувала за межами України.

Відповідно до ч. 7 ст. 76 ЦПК України особам, які проживають за межами України, судові повістки вручаються в порядку, визначеному міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, в разі відсутності таких - у порядку, встановленому статтею 419 цього Кодексу.

З огляду на викладене, повідомлення відповідача через засоби масової інформації в газеті «Галичина» не можна вважати належним повідомленням про дату, час та місце слухання справи.

Оскільки оскаржуване рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13 січня 2015 року ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, що в силу п. 1 та 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення, то воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

По суті встановленого в апеляційній інстанції слід ухвалити рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом відмовити.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314-316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13 січня 2015 року скасувати, ухваливши нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, відмовити.

Рішення набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча Горейко М.Д.

Судді: Вакарук В.М.

Ясеновенко Л.В.