Провадження №2/761/381/2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

18 березня 2015 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Фролової І.В.,

при секретарях - Вітріщаку Р. В., Калугіній М. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи без самостійних вимог на стороні позивача: ОСОБА_3, Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - приватний нотаріус ОСОБА_8 про визнання заповіту недійсним та зміну запису про батька у актовому записі про народження, -

В С Т А Н О В И В:

В липні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_2 від 12 жовтня 2012 року, зареєстрованого в реєстрі за № 748, бланк серії ВРС № 829029; встановити факт батьківства, що ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_1 та змінити відомості про батька ОСОБА_1 у актовому записі про народження № 1000 від 02 вересня 1994 року, вчиненого Відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького району м. Києва шляхом виключення відомостей про ОСОБА_5, як батька ОСОБА_1, та внести відомості про ОСОБА_2, як батька ОСОБА_1 та змінити прізвище і по-батькові на «ОСОБА_1».

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що на момент народження ОСОБА_1 (далі - позивач), ОСОБА_6 (мати позивача) перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5, що стало підставою для запису останнього батьком ОСОБА_1 Пізніше позивачеві стало відомо, що її справжнім батьком є ОСОБА_2 12 липня 1999 року ОСОБА_2 нотаріально засвідченою заявою ствердив, що являється батьком ОСОБА_1, а також заповітом на випадок своєї смерті усе майно, що буде належати йому на день смерті, заповів дочці ОСОБА_1 У встановленому законодавством порядку батьківство ОСОБА_2 встановлено за його життя не було. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер, та виявилось, що останнім складено новий заповіт від 12 жовтня 2012 року, яким усе своє майно заповів братові - ОСОБА_2 Позивач вважає, що вказаний заповіт було складено з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, а саме порушення нотаріусом ОСОБА_8 таємниці заповіту. Відтак, позивач звернувся до суду із відповідним позовом.

Позивач у судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити з підстав, викладених у ньому.

Відповідач проти задоволення позову заперечував у повному обсязі зазначивши, що його брат, ОСОБА_2, не є батьком ОСОБА_1, а відтак остання не має права на обов'язкову частку у спадщині. Разом з тим, зазначив, що під час підписання перебував у іншій кімнаті, про складення заповіту на його користь дізнався від спадкодавця, а тому посилання позивача на недодержання нотаріусом таємниці заповіту є безпідставними.

Третя особа 1 - ОСОБА_3 позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити.

Третя особа2 - Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві у судове засідання свого представника не направив, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином.

Третя особа3 - приватний нотаріус ОСОБА_8 у судове засідання не з'явився, на адресу суду надав заперечення, у яких проти позовних вимог заперечував та просив відмовити у їх задоволенні у повному обсязі з тих підстав, що заповіт від 12 жовтня 2012 року було зроблено дієздатною особою, без будь-якого примусу, а також таємницю заповіту нотаріусом порушено не було, а відтак відсутні підстави для визнання заповіту недійсним.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено і це не заперечується сторонами, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_1, про що зроблено відповідний актовий запис № 1000, що підтверджується Свідоцтвом про народження НОМЕР_1.

Згідно Свідоцтва про народження батьком дитини зазначено ОСОБА_5, матір'ю - ОСОБА_6.

Позивач стверджує, що її біологічним батьком є ОСОБА_7, чого останній за життя не приховував та не заперечував, проте, офіційно своє батьківство не оформив.

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується Свідоцтвом НОМЕР_2 від 01 квітня 2013 року.

У відповідності до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст. 128 СК, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст. 53 КпШС, суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини.

Так, при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 р., необхідно застосовувати відповідні норми КпШС, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір'ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини.

Згідно положень ст. 53 Кодексу про шлюб та сім`ю Української РСР походження дитини від батьків, які не перебувають між собою в шлюбі, встановлюється шляхом подачі спільної заяви батьком і матір'ю дитини в державні органи реєстрації актів громадянського стану. В разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття. При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір'ю дитини із відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства.

Так, судом не встановлено, що ОСОБА_3 (мати позивача, у шлюбі «ОСОБА_3») та ОСОБА_2 спільно проживали або вели спільне господарством до народження ОСОБА_1, спільно виховували чи утримували дитину.

У судовому засіданні ОСОБА_3 пояснила, що у шлюбі із ОСОБА_2 ніколи не перебувавала, проте, останній знав, що ОСОБА_1 - його донька, у зв'язку із чим останнім складено нотаріально завірену заяву від 12 липня 1999 року, зареєстровану в реєстрі за № 2897, якою ОСОБА_2 заявляє та стверджує, що являється батьком ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Так, саму обставину написання вказаної заяви померлим ОСОБА_2 суд не може вважатись належним та достатнім доказ для визнання останнього батьком ОСОБА_1, адже ОСОБА_2 за життя не подав вказану заяву до відповідних органів для реєстрації свого батьківства у встановленому законодавством порядку.

Крім того, вказана заява могла бути скасована ОСОБА_2 до смерті, а відтак не можна вважати обставину написання такої заяви як беззаперечний доказ того, що останній є батьком ОСОБА_1

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України на кожну із сторін покладено обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України).

У відповідності до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У відповідності до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» відповідно до статей 213, 215 ЦПК рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них.

Відтак, позивачем не надано до суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_2, а тому позовна вимога щодо встановлення факту батьківства є такою, що задоволенню не підлягає.

Разом з тим, суд критично відноситься до тієї обставини, що з дня народження ОСОБА_1 та до дня смерті ОСОБА_2, ані ОСОБА_3, ані сам ОСОБА_2 не подали заяви про встановлення батьківства до відповідних органів.

Що стосується позовної вимоги про визнання недійсним заповіту ОСОБА_2 від 12 жовтня 2012 року, то суд вважає таку вимогу безпідставною та недоведеною, виходячи із наступного.

Нотаріально завіреним заповітом від 12 липня 1999 року (зареєстровано у реєстрі за № 2898) ОСОБА_7 на випадок своєї смерті усе майно, що буде належати йому на день смерті, заповів дочці ОСОБА_1

12 жовтня 2012 року ОСОБА_2 склав новий заповіт, яким усе своє майно на випадок смерті заповів братові - ОСОБА_2.

Згідно ч. 1 ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (ч. 1 ст. 1235 ЦК України).

У відповідності до ч. 2 ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.

За змістом ч. 1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Позивач, як на підставу недійсності заповіту, посилається на порушення таємниці вчинення нотаріальних дій під час складання заповіту ОСОБА_2, зокрема, у тому, що відповідач та його дружина знаходились поряд із нотаріусом та спадкоємцем під час його складання.

Так, у відповідності до ч. 1 ст. 1255 ЦК України нотаріус, інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт, свідки, а також фізична особа, яка підписує заповіт замість заповідача, не мають права до відкриття спадщини розголошувати відомості щодо факту складення заповіту, його змісту, скасування або зміни заповіту.

Позивач не надав до суду жодного належного та допустимого доказу, що підтверджував би обставини, викладені ним у позові, зокрема, щодо того, що нотаріусом при посвідченні заповіту було порушено таємницю вчинення нотаріальної дії.

Посилання позивача на показання спадкоємця, які останній дав під час судового розгляду цивільної справи, не є достатнім та належним доказом у розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України.

Жодних інших доказів на порушення нотаріусом таємниці порушення нотаріальної дії позивач до суду не надав, позовні вимоги ґрунтуються на припущеннях.

Згідно ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Форма заповіту відповідає ст. 1247 ЦК України, оскільки заповіт складено у письмовій формі, заповіт підписаний особисто спадкодавцем та посвідчений нотаріусом. Посвідчувальний напис відповідає Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій.

Як вбачається із заповіту ОСОБА_2 прочитано текст заповіту особисто в голос, заповіт записано з його слів вірно, його зміст та умови відповідають його волі та дійсний його намірам.

У відповідності до ч. 3 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріусу забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальних дій.

Розголошення особисто заповідачем про намір скласти заповіт, не є підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії та не може бути підставою для визнання порушення таємниці заповіту з боку нотаріуса, а відтак - і визнання заповіту недійсним.

З огляду на зазначене, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, а тому позов є таким, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 169, 212, 213, 215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи без самостійних вимог на стороні позивача: ОСОБА_3, Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - приватний нотаріус ОСОБА_8 про визнання заповіту недійсним та зміну запису про батька у актовому записі про народження - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: