Справа № 339/537/14-ц
Провадження № 22-ц/779/2074/2015
Головуючий у 1 інстанції Головенко О. С.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Беркій О.Ю., Пнівчук О.В.

секретаря Бойчука Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Міжрічанська сільська рада, державний нотаріус Долинської районної нотаріальної контори, про визнання заповіту недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Болехівського міського суду від 07 серпня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулись в суд із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Міжрічанська сільська рада, державний нотаріус Долинської районної нотаріальної контори, про визнання заповіту недійсним.

Рішенням Болехівського міського суду від 07 серпня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

На вказане рішення ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Зазначає, що суд безпідставно не прийняв до уваги та належно не оцінив висновок судової криміналістичної експертизи почерку і підписів від 31.03.2015 року. При цьому вважаючи, що такий висновок є неповним та необґрунтованим суд в порушення ст. 150 ЦПК України не призначив додаткову експертизу, яка доручається тому самому експерту або іншому експерту.

Крім того, в разі виникнення запитань щодо неповноти чи неясності висновків експерта суд зобов'язаний був отримати додаткові пояснення у експерта шляхом його допиту в судовому засіданні і тільки за результатами такого, оцінюючи висновки експертного заключення з поясненням експерта в сукупності вирішити питання необхідності призначення повторної експертизи відповідно до положень ст. 150 ЦПК України.

Не враховано судом і вимоги ст. 148 ЦПК України щодо призначення комісійної експертизи у разі, коли існує протиріччя між експертними висновками первинної та повторної експертизи.

Також вказує, що судом першої інстанції не з'ясовано правовий статус майна померлої ОСОБА_6

Посилаючись на вказані обставини просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_5, ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_8 доводів скарги не визнали посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Апелянт ОСОБА_2, позивач ОСОБА_3, представник Міжрічанської сільської ради та державний нотаріус Долинської районної нотаріальної контори в судове засідання не з'явилися будучи належним чином повідомленими, що не перешкоджає розглядові справи у їх відсутності.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивачів стосовно несправжності підпису спадкодавця на заповіті не підтвердились, встановити такі шляхом призначення експертизи на підставі наданих сторонами матеріалів не вбачається можливим через відсутність вільних зразків підпису померлої на час складання заповіту, також позивачами не доведено, що внаслідок посвідчення заповіту порушення будь-яких їх прав, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України положення зазначеного Кодексу застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Судом вірно встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачів ОСОБА_6, унаслідок чого відкрилася спадщина на належне їй майно, в тому числі і на будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с.27, 66 т.1).

Як вбачається із матеріалів справи, 22 жовтня 1998 року ОСОБА_6 на випадок своєї смерті зробила заповітне розпорядження, відповідно до якого все своє майно заповіла сину ОСОБА_9 (а.с.24 т.1).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивачі посилались на те, що оспорюваний заповіт підписаний не їхньою матір'ю ОСОБА_6, а іншою особою. А тому враховуючи, що остання не вчиняла такий правочин, його слід визнати недійсним.

Оскільки оскаржуваний заповіт був складений у 1998 році, тобто в період дії ЦК УРСР 1963 року, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що саме норми цього закону підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Статтею 41 ЦК УРСР передбачено, що угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав або обов'язків.

За положеннями статей 534, 541 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповіт повинен бути укладений у письмовій формі, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

Враховуючи заперечення позивачів щодо виконання підпису у заповіті спадкодавцем за їх клопотанням ухвалою Болехівського міського суду від 02 грудня 2014 року по справі призначено посмертну судово-почеркознавчу експертизу, виконання якої доручено експертам Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз. При цьому як вільні взірці підпису померлої надано трудову книжку колгоспника ОСОБА_6 за 1967 рік та два листи без дати виконання і без зазначення імен з поштовим конвертом, який підписаний іншим почерком.

Встановлено, що у зв'язку із неможливістю ідентифікації почерку ОСОБА_6 на двох листах аркушу паперу з учнівського зошита експертом 16 грудня 2014 року та 28 січня 2015 року направлялись суду клопотання про необхідність надання достовірних зразків почерку і підписів спадкодавця, найбільш наближені за часом виконання до часу виконання підписів у заповіті, тобто за 1998 рік (8-10 підписів). Також експертом зазначано про необхідність попередити сторони про можливість виникнення у висновках експертизи сумнівів з мотивів використання експертом неналежного порівняльного матеріалу.

Як вбачається із матеріалів справи на виконання клопотань експерта судом додатково надано один взірець підпису ОСОБА_6, виконаний у заяві про перерахунок пенсії за 1992 рік.

Відповідно до висновку судової криміналістичної експертизи почерку і підписів №4798 від 31 березня 2015 року підпис від імені ОСОБА_6, розташований в лінійці після слова «Підпис» двох примірників заповіту ОСОБА_6 від 22 жовтня 1998 року, посвідченого секретарем виконкому Міжрічанської сільської Ради Болехівської міської Ради Івано-Франківської області ОСОБА_10, та в графі «Розписка про одержання нотаріально оформленого документа» на арк. 22 під реєстраційним №32 журналу для реєстрації нотаріальних дій виконавчого комітету Міжрічанської сільської ради Болехівської міської ради Івано-Франківської області на 1996 рік, виконанні не ОСОБА_6, а іншою особою (а.с. 193-198 т.1).

Згідно роз'яснень п. 17 постанови ПленумуВерховного Суду України від 30 травня 1997 року N 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з'ясувати: чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові об'єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

За змістом ч.6 ст. 147 ЦПК України висновок експерта не є обов'язковим і оцінюється за правилами, встановленими ст.212 ЦПК України, відповідно до якої суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення та переваги над іншими джерелами доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до положень Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки матеріалів та призначення судових експертиз, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 №53/5 для проведення досліджень орган, який призначив експертизу (експерта), повинен надати експерту вільні, умовно-вільні та експериментальні зразки почерку (цифрових записів, підпису) особи, яка підлягає ідентифікації.

У разі неможливості пред'явити зазначені зразки (смерть виконавця, від'їзд тощо) як зразки слід надавати документи або інші папери, на яких рукописні тексти (підписи) достовірно виконані особою, щодо якої ставиться питання з ідентифікації її як виконавця досліджуваного рукопису.

Вільні зразки по змозі повинні відповідати об'єкту, який досліджується, за часом виконання, за видом матеріалів письма (папір, олівець, кулькова ручка тощо), за формою документа (накладні, відомості тощо), за його змістом та цільовим призначенням.

Як вільні, так і експериментальні зразки буквеного або цифрового письма бажано надавати не менш ніж на 15 аркушах. Чим коротший досліджуваний текст (запис), тим більша потреба у вільних зразках. Вільні зразки підпису надаються по змозі не менше ніж на 15 документах, експериментальні - у кількості не менше 5-8 аркушів.

Перевіряючи та оцінюючи висновок судової криміналістичної експертизи почерку і підписів №4798 від 31 березня 2015 року суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що при проведенні експертного дослідження допущено істотні порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Тому такий висновок експерта викликає сумніви в його правильності і не може бути прийнятий до уваги.

Згідно ухвали Болехівського міського суду від 21 квітня 2015 року, враховуючи заперечення відповідача ОСОБА_5 щодо висновку вищевказаної експертизи, у справі призначено повторну (посмертну) судово-почеркозначу експертизу, яку доручено експертам Хмельницького відділення Київського наукового-дослідного інституту судових експертиз. При цьому для проведення повторної експертизи як вільні взірці підпису ОСОБА_6 надано виконані підписи в трудовій книжці останньої за 1967 рік та в заяві від 10.03.1992 року до Долинського райсоцзабезу про перерахунок пенсії, що міститься в матеріалах пенсійної справи.

Однак, 19 травня 2015 року судовим експертом складено повідомлення про неможливість надання висновку, оскільки надані вільні зразки підпису ОСОБА_6, що містяться в матеріалах справи у відповідності до вимог «Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень» та «Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки матеріалів та призначення судових експертиз» (наказ Міністерства юстиції України №53/5від 08.10.1998), методики проведення судово-почеркознавчих експертиз «Дослідження почерку і підписів» (р/код 1.1.12, 1.1.13, 1.1.14, 1.1.28 в реєстрі методик проведення експертиз), недостатні для почеркознавчого дослідження (а.с.229-230 т.1).

Як передбачено ст. ст. 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

За таких обставин, виходячи із принципу диспозитивності та змагальності сторін, місцевий суд прийшов до правильного висновку, що позивачами не представлено належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог та з цих підстав обґрунтовано відмовив у задоволенні їх позову.

При цьому колегія суддів також враховує, що судом першої інстанції роз'яснено позивачам їх право на подання клопотання про призначення комісійної судової-почеркознавчої експертизи. Однак, такі відповідне клопотання не заявляли як у судді першої інстанції, так і в апеляційному суді.

Відтак, твердження апелянта про те, що судом не вирішено питання призначення комісійної експертизи, є надуманими та не заслуговує на увагу.

Колегія суддів погоджується також і з висновком суду про те, що позивачами не доведено порушення будь-яких їхніх прав внаслідок укладення заповіту.

Згідно положень ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на судовий захист своїх прав лише в разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до статей 524, 529 ЦК УРСР 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Спадкоємцями за законом першої черги є, в рівних частках, діти та дружина померлого.

Статтею 548 ЦК УРСР 1963 року визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Положеннями статей 549 ЦК УРСР 1963 року визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до статті 553 ЦК УРСР 1963 року спадкоємець за законом або за заповітом вправі був відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини.

З матеріалів справи видно, що спадщину після смерті ОСОБА_6 прийняв тільки її син ОСОБА_9 ( а.с. 66, 80 т.1). Разом з тим, позивачі будь-яких дій щодо прийняття спадщини у передбачений законом термін не вчиняли. Даних обставин ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у суді першої інстанції не заперечували.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Виходячи із змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Відтак, підстав для задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Болехівського міського суду від 07 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.Ю. Беркій

О.В. Пнівчук