Справа №579/58/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Ольховик А. І.
Номер провадження 22-ц/788/656/15 Суддя-доповідач - Бойко В. Б.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Бойка В. Б.,

суддів - Кононенко О. Ю. , Семеній Л. І.

за участю секретаря судового засідання -

Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Кролевецького районного суду Сумської області від 04 лютого 2015 року

в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_4 до Ярославецької сільської ради Кролевецького району Сумської області, відділу Держземагенства у Кролевецькому районі Сумської області, Кролевецької районної державної адміністрації в Сумській області про визнання права власності на земельну частку ( пай ) та її виділення в натурі ( на місцевості ),

В С Т А Н О В И Л А :

В січні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до Кролевецького районного суду Сумської області з вказаним позовом, в якому уточнивши свої вимоги, просив визнати за ним права власності на земельну частку ( пай ) по Ярославецьків сільській раді, як особі з числа членів САПТЗ ім. « Щорса » на загальних підставах, а також виділити належну йому земельну частку ( пай ) в натурі ( на місцевості ) із земель запасу чи резерву Ярославецької сільської ради.

Рішенням Кролевецького районного суду Сумської області від 04 лютого 2015 року у задоволенні позову було відмовлено за необґрунтованістю та у зв'язку з пропуском строків позовної давності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи та упередженість в прийнятті рішення, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Вважає, що судом не враховано, перебування з 1988 року в трудових відносинах з КСП ім. Щорса ( з 1992 року КСПАПК ім. Щорса ), яке в 1995 році реорганізоване на САПТЗТ ім. Щорса, та наявності в нього трудової книжки колгоспника. Зазначає, що на момент видачі Державного акту на право колективної власності на землю він перебував на строковій військовій службі та з КСП не виходив. Вказує також на те, що судом не з'ясовано кому був виданий вказаний державний акт, а саме на час реєстрації 23 травня 1995 року діяло КСПАПК ім. Щорса, а не САПТЗТ ім. Щорса, як зазначено в рішенні. Не погоджується також і з застосуванням судом строків позовної давності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення апелянта, який підтримав доводи апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення місцевого суду відповідає не у повному обсязі.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів наявність в нього права на земельну частку ( пай ) у КСПАПК ім. Щорса та САПТЗТ ім. Щорса, сертифікат на право на земельну ділянку позивачу не видався, а тому його вимоги не ґрунтуються на законі. Окрім того, суд зазначив, що позивач пропустив строки позовної давності, оскільки розпаювання земель КСП відбулося у 1995 році, а до суду позивач звернувся у 2015 році.

Колегія суддів частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

У відповідності до ч. 1 та ч. 2 ст. 5 ЗК України ( в редакції 1993 року ), земля може належати громадянам на праві колективної власності. Суб'єктами права колективної власності на землю є колективні сільськогосподарські підприємства, сільськогосподарські кооперативи, садівницькі товариства, сільськогосподарські акціонерні товариства, у тому числі створені на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 23 травня 1995 року Ярославецькою сільською радою зареєстровано Державний акт на право колективної власності на землю серія НОМЕР_1 ( а.с. 17-20 ). Додатком 1 до даного акту є список громадян-членів сільськогосподарського акціонерного-пайового товариства закритого типу ім. Щорса Кролевецького району Сумської області ( а.с. 21-30 ). Позивача до цього списку внесено не було.

Відповідно до п. 2 указу Президента України від 08 серпня 1995 року НОМЕР_2, право на земельну частку ( пай ) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Отже, вирішуючи питання про право певної особи на земельну частку (пай), суд повинен з'ясувати, чи була ця особа членом КСП на час передання державного акта про право колективної власності на землю та чи була вона внесена до списку осіб, що додається до цього державного акта.

Твердження апелянта, що на час затвердження Держаного акту на право колективної власності на землю, він був членом даного товариства, а його неправомірно не включили до списку, не ґрунтується на доказах.

Зокрема, згідно зі ст.ст. 57 та 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Частинами ч.ч. 1-2 ст. 4 Закону України « Про колективне сільськогосподарське підприємство » ( в редакції 1993 року ) передбачено, що підприємство діє на основі статуту. В якому вказується найменування підприємства, його місцезнаходження, предмет і цілі діяльності, порядок вступу до підприємства і припинення членства в ньому, принципи формування спільної власності та права членів щодо неї, загальні права та обов'язки членів підприємства; передбачаються органи самоврядування, порядок їх формування та компетенція, права та обов'язки підприємства і його членів щодо використання й охорони земель, водних та інших природних ресурсів, виробничо-господарської, фінансової і трудової діяльності, питання оплати та охорони праці, соціальні гарантії, умови і порядок реорганізації та ліквідації підприємства.

Підпунктами 3.1 та 3.2 Статуту колективного сільськогосподарського підприємства-асоціації пайщиків колгоспу ім. Щорса, зареєстрованого в державній адміністрації 02.11.1992 року за №243 ( а.с. 33, 156 ) встановлено, що членами підприємства можуть бути громадяни, які досягли 16-річного віку, визнають Статут і виявили бажання брати участь у здійсненні цілей підприємства. Прийняття в члени підприємства проводиться правлінням підприємства в присутності особи, яка подала заяву, з послідуючим затвердженням на зборах уповноважених членів. Заява про вступ у члени підприємства має бути розглянута на протязі місяця. Підприємство має право при прийнятті в члени підприємства встановити випробувальний строк до трьох місяців. В члени підприємства не приймаються громадяни, які залучаються до виконання тимчасових або сезонних робіт.

Окрім того, зі змісту ст.ст. 1 та 5 вказаного Закону слідує, що членство в колективному сільськогосподарському підприємстві, яке є добровільним об'єднанням громадян у самостійне підприємство, ґрунтується на праві добровільного вступу до членів підприємства і безперешкодного виходу зі складу його членів.

Отже, членство особи в КСПАПК ім. Щорса виникало лише після затвердження за зборах уповноважених членів відповідної заяви, а не з моменту прийняття на роботу до підприємства, як помилково вважає позивач.

Однак, належних та допустимих доказів на підтвердження звернення з заявою про вступ до членів даного підприємства та затвердження її зборами до видачі Державного акту на права колективної власності на землю, позивачем надано не було. Трудова книжка колгоспника, на яку він посилається також, не є таким доказом.

Не увійшов позивач і до складу засновників-акціонерів КСПАПК ім. Щорса. Питання щодо складу засновників, прийняття осіб до складу акціонерів врегульовано у розділі ІІІ статуту товариства ( а.с. 33-34, 167 ).

Як вбачається з трудової книжки ОСОБА_4 ( а.с. 9 ), з 10.06.1988 року по 30.08.1988 року, з 05.06.1989 року по 30.08.1989 року, з 07.06.1990 року по 30.08.1990 року, з 15.06.1991 року по 30.06.1991 року, з 10.06.1992 року по 30.08.1992 року, він приймався на роботу різноробочим в КСП ім. Щорса у літній період ( на період канікул ) та звільнявся з початком навчального року в школі.

У сукупності, трудова книжка позивача, а також надані ним до суду апеляційної інстанції копії військового квитка ( а.с. 90 ) та атестату про середню освіту свідчать про те, що після 30.08.1992 року та до призову у армію восени 1993 року, позивач у трудових відносинах з КСПАПК ім. Щорса не перебував.

Після затвердження вказаного Державного акту з додатком №1, а саме 15 жовтня 1995 року позивача було прийнято на роботу до КСПАПК ім. Щорса столяром будівельної бригади, де працював до 31 грудня 1996 року.

Таким чином, оскільки на час прийняття ОСОБА_4 на роботу в 1995 році, земля в КСПАПК ім. Щорса вже була передана у власність, а на момент видачі Державного акту на колективну власність на землю він не був членом даного сільськогосподарського підприємства, а тому суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність в позивача права на земельну частку ( пай ) в цьому підприємстві.

Є безпідставними доводи апеляційної скарги в тій частині, що членство позивача в КСПАПК ім. Щорса розпочалося з початку трудової діяльності в цьому підприємстві, з досягненням 16-річного віку. Окрім того, не можна погодитися і з тим, що членство в КСП підтверджується трудовою книжкою позивача, в якій відсутні записи про розірвання трудового договору з посиланням на ст. 36 КЗпП України. З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити також і наступне.

На момент досягнення 16-річного віку, позивач був учнем загальноосвітньої школи. Робота неповнолітньої особи протягом літніх канікул не є тотожною та не тягне за собою автоматичне членство в КСП, про що йшлося вище. Згадана позивачем ст. 36 КЗпП України є загальною нормою, в ній наведено не вичерпний перелік підстав для припинення трудового договору. Конкретні підстави його припинення, як правило, закріплено в інших нормах законодавства про працю. Відтак і запис до трудової книжки працівника про звільнення з роботи робиться з посиланням на інші норми права, а не на ст. 36 КЗпП України, як помилково вважає позивач.

Отже, і на час призову на строкову військову службу - 29 листопада 1993 року позивач в трудових відносинах з КСП не перебував, членом даного підприємства також не являвся.

Слід зазначити, що під час роботи позивача в сільськогосподарському підприємстві діяла комісія по паюванню земель, майна та внутрішньгосподарському реформуванню ( а.с. 48 ). 09 лютого 1996 року доповнено списки членів САПТЗТ ім. Щорса, що мають право на отримання земельного паю та помилково були пропущені ( а.с. 51-52 ), затверджений розпорядженням голови Кролевецької районної державної адміністрації від 29 листопада 1996 року ( а.с. 49 ). Проте, ОСОБА_4 до даного списку комісією внесений не був та це питання не піднімав.

Окрім того, згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а твердження апелянта щодо помилкового не включення його в списки осіб, що мають право на частку ( пай ), не ґрунтується на доказах та має характер припущень.

У відповідності до ст. 2 Закону України « Про порядок виділення в натурі ( на місцевості ) земельних ділянок власникам земельних часток ( паїв ) », основним документом, що посвідчує право на земельну частку ( пай ), є сертифікат на право на земельну частку ( пай ), виданий районною ( міською ) державною адміністрацією.

Частинами 1 та 2 ст. 3 вказаного Закону встановлено, що підставами для виділення земельних ділянок у натурі ( на місцевості ) власникам земельних часток ( паїв ) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації. Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку ( пай ), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку ( пай ) в натурі ( на місцевості ), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки ( паю ) в натурі ( на місцевості ).

З викладеного слідує, що виділити земельну ділянку ( пай ) в натурі ( на місцевості ) можливо лише в разі наявності сертифікату на право на земельну частку. Так як позивачу вказаного сертифікату видано не було, а тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову в цій частині вимог.

Разом з тим, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив також і з того, що на момент звернення позивача з даним позовом сплив строк позовної давності. З таким висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитись з наступних підстав.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові.

Як роз'яснено у п. 11) постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 « Про судове рішення в цивільній справі », встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже з викладеного слідує, що рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, в зв'язку з закінченням строків позовної давності, може бути ухвалено судом лише у випадку доведеності вимог позивача та відсутні причини для його поновлення.

Враховуючи те, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_4, висновки суду щодо необхідності одночасного застосування і наслідків спливу позовної давності є помилковими.

З урахуванням викладеного, у відповідності до п. 4) ч. 1 ст. 309 ЦПК України, колегія суддів дійшла до висновку про необхідність зміни рішення місцевого суду шляхом виключення мотивів про відмову у задоволенні позову у зв»язку з закінченням строків давності.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 313-316 ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Кролевецького районного суду Сумської області від 04 лютого 2015 року в даній справі змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення висновки суду щодо пропуску позивачем строку позовної давності.

В іншій частині рішення Кролевецького районного суду Сумської області від 04 лютого 2015 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набрало законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді -