Справа № 345/4887/14-ц
Провадження № 22-ц/779/981/2015
Головуючий у 1 інстанції Юрчак Л. Б.
Суддя-доповідач Проскурніцький П.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

Головуючого: Проскурніцького П.І.

Суддів: Вакарук В.М., Ясеновенко Л.В.

за участю секретаря: Драганчук У.М.

сторін: позивача ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3, відповідачки ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про захист права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Калуського міськрайонного суду від 25 лютого 2015 року та на додаткове рішення Калуського міськрайонного суду від 27 березня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

26.11.2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із даним позовом посилаючись на те, що будинковолодіння по АДРЕСА_2 належить йому та його сестрі ОСОБА_7 Відповідачі по справі являються дочкою та зятем його сестри та проживають в її частині будинковолодіння, хоча зареєстровані АДРЕСА_1 у власному будинку. Відповідно до рішення Калуського міськрайонного суду від 15.11.2012 року спірне будинковолодіння було розподілено між ним та сестрою ОСОБА_7, ОСОБА_2 було визначено у власність ? частину будинку, літню кухню з підвалом, навіс та два сараї. Право власності на перелічені будівлі та споруди було зареєстровано в державному реєстрі речових прав. Однак, відповідачі без його відома та дозволу постійно заходять до літньої кухні, чим порушують недоторканість його житла. З

2

цього приводу позивач неодноразово звертався у правоохоронні органи, якими було проведено перевірку. Відповідачі незаконним проникненням до його житла завдають і моральної шкоди, що негативно впливає на його моральний стан.

Просив задовольнити позов, заборонити відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_6 заходити та перебувати в літній кухні, яка належить йому на праві приватної власності, стягнути з відповідачів моральну шкоду по 3 000 грн. з кожного та судові витрати по справі.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 25 лютого 2015 року позов задоволено частково. Заборонено ОСОБА_4 та ОСОБА_6 заходити та перебувати в літній кухні по АДРЕСА_2, яка належить на праві власності ОСОБА_2. Стягнуто з відповідачів на користь позивача по 300 грн. з кожного за завдану неправомірними діями моральну шкоду.

Додатковим рішенням Калуського міськрайонного суду від 27 березня 2015 року задоволено заяву ОСОБА_2 Стягнуто в його користь з відповідачів по 1621 грн. 80 коп. судових витрат з кожного.

Не погоджуючись із рішенням суду та додатковим рішенням суду, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що рішення та додаткове рішення суду не відповідають вимогам закону та підлягають до скасування виходячи з наступного.

Вказала, що в суді першої інстанції вона пояснювала, що ні їй, ні її чоловіку - ОСОБА_6 не було відомо про реальний розподіл будинковолодіння по АДРЕСА_2. Зокрема про те, що літня кухня перейшла в особисту власність ОСОБА_2 Дані обставини стали відомі відповідачам тільки на час розгляду справи судом першої інстанції. В судовому засіданні і позивач пояснював, що документів про право власності на дану літню кухню відповідачам він не показував.

Також свідок ОСОБА_7 пояснила суду, що про реальний розподіл домоволодіння між нею та ОСОБА_2 не ставила до відома відповідачів по даній справі. Тому вважає, що суд першої інстанції прийшов до невірного висновку про те, що відповідачам було відомо про належність ОСОБА_2 літньої кухні на праві особистої власності та що вони неправомірно, попри заборону позивача, користувалися цим майном. Ці обставини не були доведені в судомоу засіданні позивачем.

Відповідно до ст.1167 ЦК України вбачається, що підставою для відповідальності за завдану моральну шкоду є наявність вини. Однак, судом першої інстанції не встановлено, в чому полягає вина ОСОБА_4 та ОСОБА_6

За таких обставин вважає, що суд неправомірно задоволив позовні вимоги про

3

стягнення моральної шкоди.

Також не згідні із позовними вимогами ОСОБА_2 щодо стягнення судових витрат. В судовому засіданні позивач жодним чином не підтвердив суду, яку саме кількість коштів і на які послуги було оплачено адвокату. Тому вважає, що визначений судом розмір витрат на правову допомогу є безпідставним.

Просила рішення та додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів, вислухавши доповідача,сторони та їхніх представників, перевіривши матеріали справи, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що рішенням Калуського міськрайонного суду від 01 жовтня 2012 року проведено реальний поділ будинковолодіння по АДРЕСА_2: виділено ОСОБА_2 у житловому будинку (літера А) приміщення: 1 - веранда, 6,6 кв.м; 11 - комора, 4,1 кв.м, 1 - житлова кімната, 18,2 кв.м, всього 28,9 кв.м на суму 24 905 грн.; частину господарських будівель і споруд - навіс (Е), сарай (Є), навіс (Ж), на суму 10 957 грн., а всього на загальну суму 35 862 грн. Виділено ОСОБА_7 у житловому будинку (літера А) приміщення: 2 - комора, 4,6 кв.м, 3 - коридор, 7,1 кв.м, 4 - кухня, 8,6 кв.м, 5 - житлова кімната, 18,2 кв.м, всього 38,5 кв.м на суму 33 179 грн.; частину господарських будівель і споруд - сарай (Б1), сарай (В), огорожа (№ 1), огорожа (№ 2) на суму 13 254 грн., а всього на загальну суму 46 433 грн. Залишено у спільному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_7 літну кухню з підвалом (Б), сарай (Б2), вбиральню (Г), криницю (№ 3) на загальну суму 50 987 грн. Різницю компенсації за перевищення реальної частки в сумі 4 954 грн. стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 Порядок користування земельною ділянкою визначено відповідно до варіанту, відображеного в додатку № 12 до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 28/д від 14.05.2012 року: ОСОБА_2 надано в користування земельну ділянку площею 0,0852 га, ОСОБА_7 надано в користування земельну ділянку площею 0,0852 га, решту земельної ділянки залишено у спільному користуванні.

Рішенням Апеляційного суду від 15 листопада 2012 року рішення Калуського міськрайонного суду від 01 жовтня 2012 року в частині реального розподілу будинковолодіння скасоване. Ухвалено в цій частині нове рішення, яким виділено у власність ОСОБА_2 53,7% спірного будинковолодіння, а саме - ? частину будинковолодіння в житловому будинку з верандою, приміщення веранди, приміщення

4

комори, приміщення житлової кімнати, літньої кухні з підвалом, навісу, сараю, навісу.

Із поданих в судовому засіданні фотографій вбачається, що відповідачі протягом тривалого часу користуються приміщенням літньої кухні всупереч заборонам позивача.

Відомості про право власності ОСОБА_2 на ? частину будинковолодіння з верандою, коморою, житловою кімнатою, літньою кухнею з підвалом, навіс, сарай, навіс - внесені в Реєстр права власності на нерухоме майно (а.с.11).

Частково задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що він у встановленому законом порядку набув право власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами за адресою АДРЕСА_2, Івано-Франківської області та земельну ділянку, на якій знаходиться даний будинок, в зв'язку з чим були внесені відомості до Реєстру права власності на нерухоме майно, позивач має право користування і права власності зазначеною частиною будинковолодіння та літньою кухнею.

Відтак будь-які права та законні інтереси позивача на нерухоме майно відповідачами були порушені.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ст.41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Як роз'яснено в п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з

5

розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

Задовольняючи позов про захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, суд має право як заборонити відповідачу вчиняти певні дії, так і зобов'язати відповідача усунути наслідки порушення права позивача.

Виходячи з вищенаведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідачі, не маючи права без дозволу позивача користуватися літньою кухнею, користуються нею навіть після того, як їх було постановлено до відома про відсутність у них такого права.

Також суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо часткового задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди в розмірі по 300 грн. з кожного відповідача, яка виявилася у принизливому ставленні до позивача та у створенні умов, за яких позивач та його сім'я не мали можливості повноцінно користуватися своїм майном.

Щодо ухвалення додаткового рішення, то колегія суддів також погоджується із висновком суду про стягнення на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 по 1 621 грн. 80 коп. витрат на правову допомогу та судових витрат.

Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі III Закону України від 02 червня 2011 року № 3460-VI "Про безоплатну правову допомогу", положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року №

6

5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42,56 ЦПК).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем було сплачено адвокату ОСОБА_8 3000 гривень, що підтверджене квитанцією. Адвокат надаючи правову допомогу позивачу, за вказану суму надав юридичну консультацію, склав йому позовну заяву, приймав участь у шести судових засіданнях, вивчив матеріали справи та склав заяву про ухвалення додаткового судового рішення. На вчинення необхідних процесуальних дій адвокатом було затрачено більше восьми годин робочого часу, оплата якого не перевищує встановленого законом граничного розміру оплати праці за надання правової допомоги (а. с., а. с. 3-4, 29, 45-47, 57-59, 64-65, 71, 85-87, 91-92, 99-100). Доказом внесення коштів за надання правової допомоги є квитанція, долучена до матеріалів справи ( а. с. 90).

Виходячи з вищенаведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідачів моральної шкоди і судових витрат.

Відповідно до вимог ч.2 ст.303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі

7

переоцінювати докази, які судом першої інстанції були досліджені у встановленому законом

порядку. Апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, які б давали підставу для зміни чи скасування судового рішення.

Розглянувши справу в межах позовної заяви та в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 25 лютого 2015 року та додаткове рішення Калуського міськрайонного суду від 27 березня 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: П.І. Проскурніцький

Судді: В.М. Вакарук

Л.В. Ясеновенко