Справа № 495/7504/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2015 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Охримчук А.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (довіреність б/н від 24.04.2013 року)

від відповідачів:

- від ОСОБА_2 - ОСОБА_3 (довіреність № 1314 від 30.10.2014 року)

- від Б-Дністровської МР - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 495/7504/14-ц

за первісним позовом ОСОБА_4

до:

- ОСОБА_2

- Білгород-Дністровської міської ради

про визнання права частково недійсним, визнання частини будинку об'єктом сумісної власності та розподіл, визнання права на користування житловим будинком та вселення

та за зустрічним позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_4

про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

В С Т А Н О В И В :

09.10.2014 року ОСОБА_4 звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання права на користування житловим будинком та вселення (а.с.1-2).

Так, ОСОБА_4 просила суд:

- визнати за ОСОБА_4 право на проживання у житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1

- вселити ОСОБА_4 у житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22.10.2014 року відкрито провадження у справі № 495/7504/14-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права на користування житловим будинком та вселення. Справу призначено до розгляду (а.с.10).

12.11.2014 року ОСОБА_2 звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (а.с.19-23).

Так, ОСОБА_2 просив суд визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_2

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.11.2014 року зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права на користування житловим будинком та вселення (а.с.43).

15.12.2014 року ОСОБА_4 подано до суду уточнену позовну заяву до ОСОБА_2 та Білгород-Дністровської міської ради про визнання права частково недійсним, визнання частини будинку об'єктом сумісної власності та розподіл, визнання права на користування житловим будинком та вселення (а.с.47-48).

Згідно уточнених позовних вимог, ОСОБА_4 просила суд:

- визнати частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2, об'єктом сумісної власності;

- визнати право власності на ? частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2, за ОСОБА_4;

- визнати за ОСОБА_4 право на проживання у житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1

- вселити ОСОБА_4 у житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15.12.2014 року залучено до участі у справі № 495/7504/14-ц за первісним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права на користування житловим будинком та вселення та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням в якості співвідповідача за первісним позовом Білгород-Дністровську міську раду (а.с.52-53).

02.04.2015 року в судовому засіданні від представника ОСОБА_4 - ОСОБА_1, надійшла заява про залишення позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та Білгород-Дністровської МР про визнання права частково недійсним, визнання частини будинку об'єктом сумісної власності та розподіл, визнання права на користування житловим будинком та вселення без розгляду (а.с.80).

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.04.2015 року заява представника позивача про залишення позовної заяви без розгляду задоволена, позовна заява ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та Білгород-Дністровської МР про визнання права частково недійсним, визнання частини будинку об'єктом сумісної власності та розподіл, визнання права на користування житловим будинком та вселення залишена без розгляду (а.с.81-82).

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, в судових засіданнях заявлений зустрічний позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити.

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_1, в судових засіданнях проти заявленого ОСОБА_2 зустрічного позову заперечувала та просила у його задоволенні відмовити.

Розглянувши зустрічну позовну заяву ОСОБА_2, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши в судових засіданнях пояснення учасників судового процесу, суд дійшов до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22.02.2012 року по справі № 2-101/11 встановлено факт прийняття ОСОБА_2 спадщини, яка відкрилася після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_5, у виді житлового будинку АДРЕСА_2 в м. Білгород-Дністровському Одеської області. Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок АДРЕСА_2 в м. Білгород-Дністровському Одеської області, що належав ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року (а.с.3-4, 33-34).

Відповідно до складеного КП «Білгород-Дністровське БТІ» 18.10.2012 року технічного паспорту (інвентаризаційна справа № 4461), власником садибного (індивідуального) житлового будинку АДРЕСА_2 в м. Білгород-Дністровському Одеської області є ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.30-32).

ОСОБА_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_2 в м. Білгород-Дністровському Одеської області та зареєстрований за вказаною адресою, про що свідчить копія його паспорту (а.с.25).

Крім того, в належному ОСОБА_2 зазначеному житловому будинку значиться зареєстрованою його колишня дружина - ОСОБА_4 Даний факт було визнано та підтверджено в судових засіданнях представниками сторін.

За твердженням ОСОБА_2, ще до розірвання 24.04.2001 року шлюбу між сторонами, ОСОБА_4, забравши власні речі, стала проживати за іншою адресою: Одеська область, АДРЕСА_3 зі своїм нинішнім чоловіком ОСОБА_6, створивши нову сім'ю.

Відповідно до складеного та підписаного 06.11.2014 року сусідами ОСОБА_2 - ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, Акту, ОСОБА_2 постійно проживає та веде домашнє господарство в житловому будинку АДРЕСА_2 в м. Білгород-Дністровському Одеської області, а ОСОБА_4 не проживає у вказаному житловому будинку та не веде в ньому домашнє господарство з травня 2000 року і по цей час включно, тобто на протязі 14 років, а також, що весь цей час ОСОБА_4 проживає разом зі своїм теперішнім чоловіком ОСОБА_6 за адресою: Одеська область, АДРЕСА_3 з яким вона перебуває у зареєстрованому шлюбі (а.с.26).

Згідно із заявленими представниками сторін клопотаннями, в судові засідання 13.03.2015 року та 20.03.2015 року для допиту та дачі пояснень по справі прибули свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, які були приведені до присяги та повідомлені про кримінальну відповідальність за неправдиві показання (а.с.68-70, 74).

Свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в судовому засіданні підтвердили факт складання та підписання ними 06.11.2014 року Акту, а також обставини, викладені у Акті.

Свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснили, що у них відсутні будь-які відомості відносно того факту, що ОСОБА_4 до березня 2014 року проживала у будинку ОСОБА_2, після чого останній змінив замки у дверях, не дав забрати ОСОБА_4 її особисті речі, лаявся на неї, погрожував фізичною розправою та побив її.

Крім того, ОСОБА_2 представлено до суду рахунки та квитанції, згідно яких саме він сплачував та сплачує комунальні послуги (а.с.36-41).

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Так, ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державною та органами самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (ст.47 Конституції України).

Відповідно до статей 316-317 Цивільного кодексу України право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежного від волі інших осіб. Власнику надається право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України).

Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою) (ст.155 ЖК України).

Відповідно до ст.383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Власник вправі вимагати усунення будь-яких порушень своїх прав, навіть якщо вони не поєднані з позбавленням права володіння (ст.391 ЦК України).

Згідно із ч.2 ст.405 Цивільного кодексу України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як вбачається з матеріалів справи та було вище зазначено, власником житлового будинку АДРЕСА_2 в м. Білгород-Дністровському Одеської області є ОСОБА_2 та за цією ж адресою зареєстрована ОСОБА_4, яка там не проживає без поважних причин понад один рік.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положеннями Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

З погляду Європейського Суду повага власності основний метод права, міжнародного й внутрішнього дотримання. У Конвенції говориться, що держава зобов'язана дотримувати, виконувати, зміцнювати, захищати й забезпечувати права власності фізичних і юридичних осіб. Порушення Конвенції й Протоколів будуть тоді, коли піде недотримання, невиконання й не забезпечення державою зазначених норм.

Відповідно до ст.1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

В силу ст.13 розділу І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Протокол № 1 стаття 1 «Захист власності» говорить «Кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Тим самим у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважатися.

У першу чергу ця повага повинна виходити від держави й втілюватися у вигляді прийняття законодавчих, виконавчих дій, що захищають право власності від незаконних зазіхань із боку кого б то не було.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у повній мірі відповідають ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 316-317, 319, 321, 383, 391, 405 Цивільного кодексу України, ст.ст. 150, 155 Житлового кодексу України, положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та судовій практиці.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України).

Враховуючи вищевикладені обставини, норми чинного законодавства та той факт, що громадянка ОСОБА_4 фактично не мешкає в житловому будинку, що належить ОСОБА_2 та розташований за адресою: АДРЕСА_2 суд дійшов до висновку, що вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.ст. 79, 88 Цивільного процесуального кодексу України, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню сплачений судовий збір за розгляд зустрічної позовної заяви.

Керуючись статтею 41, 47 Конституції України, статтями 15, 16, 316-317, 319, 321, 383, 391, 405 Цивільного кодексу України, статтями 150, 155 Житлового кодексу України, ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 64, 88, 157, 169, 208, 209, 212-215, 218, Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати громадянку ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_2

Стягнути з ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) сплачений судовий збір за розгляд зустрічної позовної заяви в розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 (шістдесят) копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Мишко