АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 193/1373/14-ц 22-ц/774/569/К/15
Справа №193/1373/14-ц Головуючий в 1-й станції
Провадження 22ц/774/569/К/15 суддя Шумська О.В.
Категорія- 5 ( ІV ) Доповідач -Михайлів Л.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Михайлів Л.В.

суддів - Барильської А.П., Ляховської І.Є.,

при секретарі - Булах К.А.,

за участю: позивача - ОСОБА_1 її представника - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3 її представника - ОСОБА_4,

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа Запорізька сільська рада Софіївського району Дніпропетровської області про витребування майна з чужого незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа Запорізька сільська рада Софіївського району Дніпропетровської області про витребування майна з чужого незаконного володіння посилаючись на те, що після смерті її дядька ОСОБА_5, їй дісталася спадщина на земельні ділянки згідно державних актів серії НОМЕР_1 та НОМЕР_2 площею 0,1095 га та 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, ведення особистого сільського господарства, які розташовані в АДРЕСА_1. 26 червня 2013 року згідно рішень суду позивач зареєструвала право власності на вищевказані земельні ділянки.

На спірних земельних ділянках, які належать позивачу на праві власності розташований будинок, господарські споруди, а саме: гараж, два сараї, погреб, басейн, асфальтне замощення. Дані земельні ділянки незаконно займає відповідач ОСОБА_3, чим порушує законні права позивача, яка в свою чергу не може користуватися вільно на свій власний розсуд будівлями, які знаходяться на спірних земельних ділянках. ОСОБА_3, має своє помешкання та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , але проживає у будинку, який розташований на земельних ділянках, які належать позивачу. Добровільно звільнити незаконно зайняті нею земельні ділянки, відповідач не бажає.

Враховуючи зазначене, просила суд витребувати із незаконного володіння ОСОБА_3 майно, а саме: земельні ділянки які належать позивачу на праві власності згідно державних актів серії НОМЕР_1 та НОМЕР_2 площею 0, 1095 га і 0,2500 га на яких знаходиться нерухоме майно: житловий будинок № 87, господарські споруди, а саме: гараж, два сараї, погреб, асфальтне покриття розташовані в АДРЕСА_1, та зобов'язати відповідача ОСОБА_3 звільнити вищевказані земельні ділянки та вирішити питання щодо судових витрат по справі.

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2015 року позов ОСОБА_6 задоволено.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 майно а саме: земельні ділянки, які належать ОСОБА_1 на праві власності згідно державних актів серії НОМЕР_3 та НОМЕР_4 площею 0,1095 га і 0,2500 га на яких знаходиться нерухоме майно житловий будинок №87, господарські споруди, а саме : гараж, два сараї, погріб, асфальтне замощення, розташовані по АДРЕСА_1 та зобов'язано ОСОБА_3 звільнити вищевказані земельні ділянки та передати їх ОСОБА_1

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 397,00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не повного з'ясування всіх обставин по справі.

Зокрема судом не враховано, що за позивачем ОСОБА_1 було визнано право власності лише на ? частину спірних земельних ділянок, а не на цілі земельні ділянки, дане право відповідачем ніколи не оспорювалось. Відповідач та її сім'я ніколи не користувались тими частинами земельних ділянок, право на які за ОСОБА_1 було визнано за рішенням суду, що стосується перш за все земельної ділянки 0,2500 га, що стосується меншої земельної ділянки та відповідач змушена користуватись приблизно її половиною, оскільки на ній розташовані всі будівлі.

Таким чином, фактично відсутній спір між відповідачем та ОСОБА_1, з приводу незаконного володіння чи утримання спірних земельних ділянок.

Крім того, ухвалюючи рішення та задовольняючи заявлений позов, суд фактично виселив відповідача з займаного житлового приміщення без надання іншого житла, однак в силу того, що ОСОБА_1 не має законних підстав володіння будинком та господарськими спорудами, а отже суд не мав права вирішувати питання про виселення відповідача із житлового будинку.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заперечень на неї і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.

Матеріалами справи встановлено, що спірні земельні ділянки згідно державних актів серії НОМЕР_1 та НОМЕР_2 площею 0,1095 га та 0,2500 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку та ведення особистого сільського господарства, які розташовані по АДРЕСА_1, належали на праві власності ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

За життя ОСОБА_5 склав заповіт 14.12.2004 року, згідно якого він заповідав все своє майно, яке буде належати йому на день смерті ОСОБА_1 (а.с. 53).

ОСОБА_1, прийняла спадщину після смерті дядька. Право власності на земельні ділянки зареєстровано за позивачем, що підтверджується витягом з реєстру прав власності (а.с. 54, 55).

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 29.01.2010 року у справі № 2-07/2010 в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на житловий будинок розташований в АДРЕСА_1 відмовлено, визнано право власності за ОСОБА_1 згідно заповіту на ? частину земельної ділянки площею 0,1095 га та ? частину земельної ділянки площею 0,2500 га. А інші ? частини земельної ділянки площею 0,1095 га та ? частину земельної ділянки площею 0,2500 га. належить, дружині померлого ОСОБА_5- ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2. При цьому не отримала свідоцтва про право власності на спірний житловий будинок після смерті чоловіка.

Відповідно до заповіту 25.01.2006 року ОСОБА_7 заповіла майно: земельну ділянку серії НОМЕР_5 площею 8,4404 га, для ведення сільськогосподарського виробництва, яка розташована та нтеріторії Запорізькоїх сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області ОСОБА_8, а належний ОСОБА_7 житловий будинок розташований в АДРЕСА_1 - ОСОБА_9.

Реєстрація права власності ОСОБА_1 на земельні ділянки, згідно державних актів серії НОМЕР_1 та НОМЕР_2 площею 0,1095 га та 0,2500 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку та ведення особистого сільського господарства, які розташовані по АДРЕСА_1 проведена на підставі рішення Софіївського районного суду від 02 квітня 2013 року (а.с. 147). Дана державна реєстрація ніким не оспорена і не скасована. Право власності ОСОБА_1 на земельні ділянки не припинено.

Вирішуючи спір по суті та задовольняючи позов ОСОБА_1 суд першої інстанції керувався положеннями ст.. 1212 ЦК України, та виходив з того що відповідач користується спірними земельними ділянками без відповідної правової підстави, а отже зобов'язана повернути їх власнику.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 3,4 ЦПК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права осіб у спосіб, визначений законами України.

Перелік можливих засобів захисту міститься у ст. 16 ЦК України та ст.. 152 Земельного Кодексу України, щодо земельних спорів.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України, суд, встановивши фактичні обставини справи, для вирішення спору повинен застосувати правову норму, яка регулює правовідносини, що виникли між сторонами.

Суд першої інстанції, застосувавши, при ухваленні рішення главу 83 ЦК України, щодо набуття, збереження майна без достатньої правової підстави, не звернув уваги, що до спірних правовідносин правові положення цієї глави не застосовуються.

Як вбачається із матеріалів справи на спірних земельних ділянках, які належать позивачу на праві власності розташований будинок, господарські споруди, а саме: гараж, два сараї, погреб, басейн, асфальтне замощення, яким в свою чергу користується ОСОБА_3

Згідно відповіді Софіївської державної нотаріальної контори від 31.03.2015 року за вх..№ ЕП-56/15-ц, ОСОБА_3 прийняла спадщину за законом після смерті ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2. Спадкове майно складається із житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1

Із рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2010 року вбачається, що ОСОБА_1, відмовлено у задоволенні позову про визнання недійсним заповіту, складеного ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 та відмовлено у поверненні житлового будинку.

Отже, посилання позивача не те, що ОСОБА_3 незаконно займає житловий будинок АДРЕСА_1 та господарські споруди, з чим погодився і суд першої інстанції, зазначивши в оскаржуваному рішенні, що відповідач проживаючи в будинку без відповідної правової підстави, незаконно займає земельну ділянку, протиправно позбавляє позивача права власності на неї та обмежує її права у володінні та користуванні ними, не відповідає фактичним обставинам справи та спростовуються доводами апеляційної скарги.

ОСОБА_1, звертаючись з позовом до суду про витребування земельних ділянок площею 0,1095 га. та 0,2500 га., не надала жодного доказу на підтвердження того, що ОСОБА_3 користуючись будинком та господарськими спорудами чинить їй перешкоди у здійсненні права власності на вищевказані земельні ділянки, як не довела і в суді факти вчинення незаконних дій відповідачем, які б порушували її право на землю, перешкоджали їй належним чином користуватися нею, тобто не довела підстави заявленого нею позову.

Відповідно до ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції захистив право ОСОБА_1 на належні їй на праві власності земельні ділянки, шляхом витребування майна із чужого незаконного володіння, тоді як із матеріалів справи не вбачається наявність порушень, які мають бути усунені саме таким способом.

Не доведено в суді апеляційної інстанції обставин, що підтверджують неправомірність позбавлення ОСОБА_1 фактичного користування земельними ділянками площею 0,1095 га. та 0,2500 га. та того, що вони вибули із її володіння.

В свою чергу, відповідач ОСОБА_3 не заперечувала факту користування нею часткою земельної ділянки в межах необхідних для обслуговування житлового будинку, що не можна визнати неправомірним.

Так цивільним законодавством - ст.. 377 ЦК України, регулюється право на земельну ділянку при придбанні житлового будинку, будівлі або споруди, що розташовані на ній, якою передбачено право власності або користування набувача, тією частиною земельної ділянки на якій вони розміщені та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

При цьому колегія суддів. при ухваленні рішення, в межах справи що переглядається, зазначає, що питання щодо правомочності користування будинком АДРЕСА_1 та господарськими спорудами ОСОБА_3 не вирішувалось.

Так згідно вимог ст.ст.11, 33 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, виключно в межах заявлених вимог та не вправі на власний розсуд виходити за рамки цих вимог чи змінювати осіб, до яких такі вимоги заявлено.

Зважаючи на вищевикладене, та враховуючи доводи викладені в апеляційній скарзі колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції, про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа Запорізька сільська рада Софіївського району Дніпропетровської області про витребування майна з чужого незаконного володіння, в зв`язку з порушенням судом норм матеріального права, відповідно до п.1 ч.1,4 ст. 309 ЦК України, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, п.1 ч.1,4 ст. 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія судів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа Запорізька сільська рада Софіївського району Дніпропетровської області про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: