Провадження № 22-ц/780/731/15 Доповідач у 2 інстанції Іванова І. В.
Категорія 1 07.04.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

07 квітня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - Іванової І.В.,

суддів - Олійника В.І., Коцюрби О.П.

при секретарі - Петленко І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Крюківщинської сільської ради Київської області про визнання права власності на житловий будинок,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2014 року позивачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 звернулися до суду з даним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_4 помер їх батько, який проживав в АДРЕСА_1, після смерті якого відкрилась спадщина.

Далі зазначили, що вони, як діти спадкоємця звернулись з відповідними заявами до нотаріальної контори, де їм були видані свідоцтва про право на спадщину за законом лише на земельні ділянки. Проте на будинок, у видачі свідоцтва їм було відмовлено постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 03.10.2014 року з посиланням, що будинок не зареєстрований у відповідних органах. Тому просили визначити за ОСОБА_2 в порядку спадкування право власності на будинок, а за ОСОБА_3 просили визнати право власності на сільськогосподарські забудови та споруди, а саме на гараж, баню, сарай, вбиральню, погріб, літню кухню, колодязь, огорожу, свердловину.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 листопада 2014 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивачі подали апеляційну скаргу, просять рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Посилаються, що суд залишив поза увагою норми Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, відповідно до якого для здійснення державної реєстрації прав власності з подальшою видачею відповідного свідоцтва на житлові будинки, що розташовані на територіях сільських рад та які закінчені будівництвом до 5 серпня 1002 року, проведення технічної інвентаризації не потребується, отже оскільки до складу спадщини увійшли права та обов'язки, що належали спадкодавцеві і не припинилися внаслідок його смерті, вважають, що мають право зареєструвати спірне домоволодіння.

Колегія суддів, заслухавши суддю доповідача, пояснення учасників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Згідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку судом першої інстанції ці вимоги закону у повному обсязі не виконано.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 помер батько позивачів ОСОБА_4, який проживав за адресою: АДРЕСА_1. Після його смерті позивачі отримали свідоцтва про право на спадщину за законом на земельні ділянки, розташовані за вказаною адресою в АДРЕСА_1. При цьому, ОСОБА_2, успадкувала земельну ділянку 0,0959 га кадастровий номер: НОМЕР_1, а ОСОБА_3 успадкував земельну ділянку 0,0960 га кадастровий номер: НОМЕР_2 (а.с.4,5).

Проте, у видачі свідоцтва на спадщину на житловий будинок позивачам було відмовлено постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 03.10.2014 №974/02-31 з посиланням на те, що правовстановлюючий документ на право власності на спірний житловий будинок відсутній, в БТІ будинок не зареєстрований (а.с.10).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та недоведеності вимог позивачів.

З таким висновком колегія суддів в повній мірі погодитись не може.

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Ст. 1261 ЦК України передбачає, що спадкоємцями першої черги є діти, дружина і батьки померлого.

Згідно ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ст.1269, 1270 ЦК України прийняття спадщини здійснюється шляхом подачі про це заяви нотаріусу протягом шести місяців з часу відкриття спадщини.

У силу ч.5 ст.1268 ЦК України не залежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

В суді апеляційної інстанції встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 на праві власності належав батькові сторін ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори 10.11.1984 року, зареєстрованого в реєстрі за № 6496, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4, не здійснивши державну реєстрацію права власності на житловий будинок у відповідних органах на своє ім'я.

Після смерті батька сторін, спадкове майно прийняли згідно з поданими до нотаріальної контори заявами діти померлого, позивачі у справі ОСОБА_2 і ОСОБА_3

Мати сторін ОСОБА_5, яка проживала разом з спадкодавцем та є спадкоємцем за законом першої черги, як дружина померлого, відмовилась від спадщини заявою поданою до Вишневої міської державної нотаріальної контори Київської області 30 липня 2014 року за № 372 на користь доньки померлого, позивачки ОСОБА_2

Інші особи ніяких претензій із приводу свого права на спадок не заявляли. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що у 2011 - 2014 році були зроблені прибудови до спірного будинку, які до експлуатації не прийняті та не зареєстровані (а.с.45).

Зазначені обставини підтверджуються матеріалами справи та не заперечуються сторонами.

Таким чином, батько сторін ОСОБА_4, набув право власності на спірний житловий будинок на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори 10.11.1984 року, зареєстрованого в реєстрі за № 6496.

Після смерті батька сторін, позивачі, як діти спадкодавця, у встановленому ст.ст.1269,1270 ЦК України порядку і строки спадщину прийняли, і таким чином, у відповідності зі ст.1296 ЦК України мають право на спірне спадкове майно після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_4. При цьому, оскільки мати сторін, відповідно до ст.1274 ЦК України відмовилась від прийняття спадщини на користь дочки, позивачки ОСОБА_2, то її частка у спадщини перейшла до позивачки.

За таких обставин, колегія суддів вважає доведеними позовні вимоги ОСОБА_2 щодо визнання права власності на 2/3 частини спірного житлового будинку, а за ОСОБА_3 на 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1, площею 53, 9 кв.м., прибудовою а1, площею 36,7 кв.м., погріб під а1, площею 5,8 кв.м. разом з господарськими будівлями та спорудами: сарай (В), колодязь (№1), ворота №2, огорожа (№3-4), хвіртка №5 в порядку прийняття спадщини за законом після смерті їх батька.

Що стосується позовних вимог узаконення самовільно побудованих добудов до спірного житлового будинку та розподілу між позивачами, то в цій частині на думку колегії суддів, ці вимоги не можуть бути задоволені, оскільки самочинно виконані прибудови до експлуатації не прийняті в установленому порядку за спадкодавцем не зареєстровані, тому правових підстав для визнання за позивачами права власності на ці прибудови в порядку спадкування за законом немає.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не ґрунтується на матеріалах справи і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 309,314,316 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частини, а за ОСОБА_3 на 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1, площею 53, 9 кв.м., прибудовою а1, площею 36,7 кв.м., погріб під а1, площею 5,8 кв.м. разом з господарськими будівлями та спорудами: сарай (В), колодязь (№1), ворота №2, огорожа (№3-4), хвіртка №5 в порядку прийняття спадщини за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 їх батька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий :

Судді :