АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3306/15 Справа № 207/2988/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Подобєд О. К. Доповідач - Каратаєва Л.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів: - Рудь В.В., Осіяна О.М.

за участю секретаря - Левцунова І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 28 січня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Державного підприємства "Дослідно-експерементальне підприємство управління Державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровської області", третя особа Управління пенсійного фонду України у Баглійському районі м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області про стягнення середнього заробітку за час затримки в розрахунку по виплаті заробітної плати при звільненні , -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 28 січня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ДП "Дослідно-експерементальне підприємство управління Державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровської області", третя особа Управління пенсійного фонду України у Баглійському районі м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по заробітної плати при звільненні задоволені частково.

Стягнуто з ДП "Дослідно-експериментальне підприємство" Управління державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області" на користь ОСОБА_4 суму компенсації за невикористану відпустку в розмірі 9790,27 грн.

Включено суму нарахованої ОСОБА_4 компенсації за невикористану відпустку у звітність до Пенсійного фонду України в сумі 14832,57 грн. за період 2008-2014 р. р., в кількості 123 дня.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнуто з ДП "Дослідно-експериментальне підприємство" Управління державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області" на користь держави судові витрати по справі у сумі 229 грн. 40 коп.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, котрим суд виконав всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, прийняте на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Вказані вимоги ЦПК України суд першої інстанції не врахував.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст.309 ЦПК підставами для скасування рішення суду першої інстанції ї ухвалення нового рішення або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно зі ст.ст. 47, 116, ч.І ст.117 КЗП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення вимоги про розрахунок. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно Рішення Конституційного Суду України, від 15.10.2013, № 8-рп/2013 "У справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, ст.. 1, 12 Закону України "Про оплату праці" у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Проте, суд першої інстанції на вказані положення закону уваги н звернув та послався на ч.1 ст. 233 КЗПП та застосував встановлені цією частиною скорочені строки звернення до суду, які не розповсюджуються на випадки порушення законодавства про оплату праці.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно наказу № 22 від 23.06.2003 року ОСОБА_4 була прийнята по переводу на посаду комірника ДП "Дослідно-експериментальне підприємство" Управління державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області".

Згідно наказу № 28 від 02.12.2013 р. - звільнена з роботи за власним бажанням, що підтвердили сторони в судовому засіданні та підтверджується копією трудової книжки, копією наказу про звільнення позивача.

При звільненні позивача з роботи, в порушення вимог ст. 116 КЗпП України, відповідач не провів з нею повний розрахунок в день звільнення, зокрема не виплатив компенсацію за невикористану відпустку за період 2008-2014 р.р., в кількості 123 дня, в сумі 14832,57 грн., після відрахування податків, сума компенсації склала 12607,68 грн., що визнав представник відповідача в судовому засіданні. З урахуванням раніше сплаченої суми в розмірі 2817,41 грн., до теперішнього часу відповідачем позивачу ОСОБА_4 не сплачена заборгованість з компенсації за невикористану відпустку в сумі 9790,27 грн.

Отже, суд першої інстанції правильно вважав доведеним факт порушення відповідачем вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні позивачки з роботи.

Передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає при наявності у цьому вини роботодавця.

Але, суд першої інстанції невірно врахував доводи позивача про те, що про порушення своїх прав позивач дізналась 02.12.2013 р, тобто з моменту свого звільнення та здійснення з нею розрахунку при звільненні. До суду позивач звернулась лише 07 липня 2014 року, а отже з пропуском вказаного вище строку. Вказані висновку суперечать зазначеним вище нормам матеріального права.

Таким чином, вимога позивачки щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є обґрунтованими та підлягають задоволенню

Суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги в частині стягнення з відповідача компенсації за невикористану відпустку в сумі 9790,27 грн. та позивачка в цій частині рішення суду не оспорює, а також погоджується з рішенням в частині інших задоволених позовних вимог.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст.. 117, 2371 цього Кодексу роз'яснив, що за ст.. 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Оскільки повний розрахунок з позивачкою на час звернення до суду із позовом не був проведений (рівно як і не проведений по цей час), її вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до наданого позивачкою розрахунку середня заробітна плата за час затримки розрахунку становить 20232, 27 грн., виходячи із терміну затримки 123 дня (з дня звільнення по день звернення до суду) та середньоденної заробітної плати 164,49 грн. (підтверджується довідкою Пенсійного фонду), що не оспорюється відповідачем.

Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, судом визначена зазначено сума без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів.

Таким чином, колегія суддів вважає, що саме вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки.

Також обґрунтованим є позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, на підставі ст.. 237-1 КЗПП, оскільки є встановленим факт порушення трудових прав позивачки з боку відповідача та на думку колегії судді з урахуванням принципу співмірності, розумності і справедливості таке відшкодування повинно становити 1000 грн., при цьому колегія суддів приймає до уваги необхідність додавання позивачкою додаткових зусиль для організації життєдіяльності, нервові навантаження, через звернення за захистом своїх прав.

На підстав викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 28 січня 2015 року в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення та моральної шкоди скасувати.

Вказані позовні вимоги задовольнити частково. Стягнути з Державного підприємства "Дослідно-експерементальне підприємство управління Державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровської області" на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 20232, 27 грн., моральну шкоду в розмірі 1000 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: