Справа №339/223/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2015 року м. Болехів Болехівський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого - судді Поляниця М.М.

за участі: секретаря судового засідання Ганчар Л.В.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до Міжрічанської сільської ради, Болехівської міської ради, Івано-Франківської області, реєстраційної служби Болехівського міського управління юстиції в Івано-Франківській області Про визнання права власності на самочинно збудований обєкт нерухомого майна,

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в обгрунтування якого вказує наступне. В с. Міжріччя, Болехівської міської ради, Івано-Франківської області по вул. Набережна,6 розташоване будинковолодіння в якому проживала його мати ОСОБА_3, яка померла 21 листопада 1998 року та брат ОСОБА_4- помер 25 квітня 2014 року. Основний та єдиний внесок у будівництво даних будівель було здійснено ним. При проведенні реконструкції починаючи з 1990 років ним не дотримано вимог нормативних актів у сфері містобудівної діяльності, а саме не було розроблено проектну документацію та не подано до інспекції архітектурно-будівельного контролю декларації про початок виконання будівельних робіт, що позбавило його в установленому законодавством порядку вирішити питання про прийняття в експлуатацію зазначеної будівлі та отримання свідоцтва про право власності.

Просить визнати за ним право власності на самочинно збудований (реконструйований) житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: вул. Набережна,6 в с. Міжріччя, Болехівської міської ради, Івано-Франківської області.

В судовому засіданні позивач підтримав заявлений позов з підстав викладених у позовній заяві зазначивши, що будинок збудований батьками. Документів на будівництво не виготовляли. Ним було вкладено значні кошти у будинок, а саме було перемуровано пічки для опалення, встановлено огорожу. ОСОБА_5 ОСОБА_4 чотири роки жив у нього і ним не опікувались ні його дружина ні дочка, а тому йому образливо коли вони претендують на спадщину. Вважає, що він як син своїх батьків разом з сестрою має право розділити спадщину по справедливості. Вказаний будинок йому не потрібний для проживання, однак не хоче, щоб його продали і хтось чужий жив у ньому. Це пам'ять про батьків і він у ньому зупиняється коли приїжджає до них на могилу. Просить позов задоволити у повному об'ємі

Відповідачка ОСОБА_2 позов визнала та зазначила, що будинок будували батьки. Вона замість батька пасла колгоспну череду, а він в цей час разом з матір'ю будував будинок. Зайшли проживати у будинок в 1968 році. На час смерті матері у будинку був прописаний тільки брат ОСОБА_4. Також не була зареєстрована у будинку і на час смерті батька.

Представник Міжрічанської сільської ради, Болехівської міської ради Івано-Франківської області в судове засідання не з'явився. Подав до суду заяву в якій позов визнав, просить справу слухати у їх відсутності (а.с.39).

Представник реєстраційної служби Болехівського міського управління юстиції в Івано-Франківській області в судове засідання не з'явився повторно, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про, що свідчить розписки про вручення судових повісток. Про причину неявки суд не повідомив (а.с.113,118).

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі, давши їм правову оцінку, суд приходить до наступного висновку.

Нормами статті 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У відповідності до частини 2 статті 59 зазначеного Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 60 зазначеного Кодексу передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами, які беруть участь у справі.

Нормами ст.105 Цивільного Кодексу Української РСР було передбачено, що громадянин, який збудував або будує жилий будинок здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо).

Статтею 376 ЦК України встановлено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.

Відповідно до абз.3 ч.2 ст.331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Частиною 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

У відповідності до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

У 1964 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної ОСОБА_6 СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної ОСОБА_6 СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою ОСОБА_6 Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної ОСОБА_6 СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі ОСОБА_6 від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до пяти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 ОСОБА_6 від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та ОСОБА_6 від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Погосподарські книги документи первинного обліку в сільських ОСОБА_6 народних депутатів з 1935 року. Складаються з окремих особових рахунків на кожне господарство, що знаходиться на території сільради. В особових рахунках містяться відомості про членів сім'ї, які проживають в господарстві, а також дані щодо землі, будівель і худоби, що знаходяться в особистому користуванні. У першому розділі особового рахунку записуються поіменно всі особи, які постійно проживають в господарстві, із зазначенням дати їх народження, статі, національності, рівня освіти, місця навчання і роботи, посади або заняття, відомостей про інвалідність і пенсійне забезпечення. У цей же розділ вписуються народжені і новоприбулі, виписуються померлі і вибули в інше постійне місце проживання, тут же робляться записи щодо осіб, тимчасово відсутніх.

Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1935 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Отже зважаючи на те, що спірний житловий будинок збудовано у 1964 році року і в записах по господарської книги він рахується за ОСОБА_7 то суд приходить до висновку, що останній був власником даного будинку і після його смерті такий входить до складу спадкового майна.

Матеріалами справи підтверджується, що батьками позивача були ОСОБА_7І, який помер 28 грудня 1995 року та ОСОБА_3, яка померла 21 листопада 1998 року (а.с.10,12,13).

З досліджених у судовому засіданні погосподарських книг за період з 1957 року по 1969 рік встановлено, що головою господарства був ОСОБА_7 Разом з ним проживали дружина ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1, діти ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4ІНФОРМАЦІЯ_4 (75-79). Вперше житловий будинок у вказаному господарстві був облікований (занесений у погосподарські книги) у 1964 році (а.с.100-103).

Про те, що батьки позивача побудували будинок у період 1964-1968 роках за вказаною адресою також ствердили у судовому засіданні і позивач і відповідачка.

Згідно записів у погосподарських книгах за 1958-1969 роки за господарством батька позивача ОСОБА_7І облікувалось в різний період від 0,26 га до 0,46 га в тому числі починаючи з 1964 року облікувалось по 0,01 га під будівлями в тому числі і житловими ( а.с.100-103)

Отже оскільки спірний будинок було збудовано до 01.07.2004 року, то державна реєстрації прав на нього не була обов'язковою, а відтак виникнення права власності на нього не залежить від державної реєстрації.

Відповідно до законодавства, яке діяло до 01.07.2004 року, до компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад.

Суд приходить до висновку, що житловий будинок з господарськими спорудами по вул. Набережній,6 в с. Міжріччя, Болехівської міської ради, Івано-Франківської області не є самочинно збудованим, оскільки був побудований батьками позивача з дотриманням діючих на той час нормативних документів на земельній ділянці, яка облікувалась за господарством.

ОСОБА_1 не надав суду належних та допустимих доказів того, що вказаний будинок був побудований ним самочинно, оскільки на час внесення записів у погосподарську книгу у 1964 році про наявність будинку у господарстві ОСОБА_10 то позивачу виповнилось тільки 7 років і він фізично не міг його побудувати. Також позивачем не надано доказів самочинної перебудови ним зазначеного будинку у 1990 роках.

Про те, що будинок за вказаною адресою був побудований батьками у 1964-1968 роках також ствердила у судовому засіданні відповідачка сестра позивача ОСОБА_2, якій на станом на 1 січня 1964 року виповнилось 11 років, яка зазначила, що пасла замість батька колгоспну худобу а він з матір'ю будував будинок, що також підтверджується записами у погосподарській книзі де вказано рід зайняття батька на 1 січня 1964 року - пастух колгоспу "Шлях до комунізму" (а.с.78).

Проаналізувавши здобуті в судовому засіданні докази суд приходить до висновку, що спір виник з приводу визнання права власності на спадкове майно після смерті батьків у вигляді домоволодіння, що розташоване по вул. Набережній,6 в с. Міжріччя Болехівської міської ради Івано-Франківської області.

Місцем відкриття спадщини та часом відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами ст.17,525,526 ЦК Української РСР. Нормами статті 527 зазначеного Кодексу встановлено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця. Нормами ст.524 вказаного Кодексу встановлено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Згідно ст. 529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого.

Частиною 1 ст.534 вищезазначеного Кодексу встановлено, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

У відповідності до ст. 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Статтею 549 зазначеного Кодексу встановлено, що спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або якщо подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Нормами ст. 533 ЦК України (в редакції 1963 року) спадкоємець за законом вправі відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно до ст.22 Кодексу про шлюб та сімю України, який діяв на час смерті ОСОБА_7 майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Статтею 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

ОСОБА_7 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 що підтверджується записами у погосподарських книгах та копіями свідоцтв про народження ОСОБА_1 та ОСОБА_9 (а.с.10,75-79,95)

Ні позивач, ні відповідачка ОСОБА_2 на час смерті батька ОСОБА_7 та матері ОСОБА_3 не були зареєстровані на проживання з ними за адресою с. Міжріччя, вул. Набережна, 6, Болехівської міської ради, Івано-Франківської області, що підтверджується фотокопією паспорта ОСОБА_4 де зазначено місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_5 з 03 березня 1984 року та ОСОБА_2 вул. Старобанська,,42 м. Болехів Івано-Франківської області з 15 квітня 1987 року (а.с.9,94).

Батьками позивача не було проведено реєстрацію права власності на вказане будинковолодіння у встановленому діючими нормативними документами порядку, що підтверджується листом ОКП Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації від 15 липня 2015 року за №18/14-09, інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.60-61).

З довідки Міжрічанської сільської ради від 16 жовтня 2014 року за №983 встановлено, що на день смерті ОСОБА_3 був зареєстрований і проживав син ОСОБА_4 у будинку №6 по вул. Набережній в с. Міжріччя, Болехівської міської ради. На день смерті ОСОБА_4 у даному будинку ніхто не був зареєстрований та не проживав. (а.с.35)

За змістом статті 524 ЦК Української РСР, який був чинним на час смерті ОСОБА_7 та ОСОБА_3 спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Отже, спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому статтями 529 535 ЦК Української РСР.

Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обовязки. До майнових прав належить, зокрема, право власності.

Ні позивач, ні відповідачка ОСОБА_2 не надали суду належних та допустимих доказів того, що у встановлений законом строк прийняли спадщину після смерті як після смерті батька ОСОБА_7 так і після смерті матері ОСОБА_3 ОСОБА_11 позовом про надання додаткового строку до суду не звертались Доказів того що ними

З листа Долинської районної державної нотаріальної контори від 25 липня 2015 року за № 01-09 вбачається, що спадкоємцем після смерті ОСОБА_3, яка померла 21 листопада 1998 року спадкоємцем за заповітом був син ОСОБА_4, який спадщину прийняв, фактично вступивши в управління спадковим майном, оскільки на день смерті спадкодавця був зареєстрований і проживав разом з нею у будинку, але не оформив своїх спадкових прав та помер. Після смерті ОСОБА_4 спадщину прийняла ОСОБА_11В.(а.с.66).

Позивачу в ході судового розгляду неодноразово було роз'яснено, що за змістом норми частини 1 статті 33 ЦПК України суду не надано право залучати без клопотання позивача належного відповідача до справи у якості співвідповідача та якщо в ході судового розгляду буде встановлено, що відповідач дійсно неналежний, то суд відмовляє у задоволенні позову до неналежного відповідача.

Вказаний висновок суду щодо виключного права позивача на заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі іншого свівідповідача кореспондується з пунктом 8 ОСОБА_6 Пленуму Верховного Суду України від 2.06.2009 N 2 "Про застосування цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції".

Отже суд вважає, що належним відповідачем за заявленим ОСОБА_1 позовом має бути ОСОБА_11, яка прийняла спадщину після смерті батька ОСОБА_4, і претендує на спірне будинковолодіння, а не Міжрічанська сільська рада, Болехівської міської ради, Івано-Франківської області, реєстраційна служба Болехівського міського управління юстиції в Івано-Франківській області ні ОСОБА_2, оскільки вони не мають відповідати за вказаним позовом.

Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України та Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод згідно з якими передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Пунктом 11 ОСОБА_6 Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб.

Конституційний Суд України визначив в своєму рішенні №18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року в справі №1-10/2004, визначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Отже, вище наведене свідчить про те, що в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, а тому суд повинен установити, чи дійсно порушені права позивачів оспорюваним заповітом.

За таких обставин суд приходить до висновку, що право ОСОБА_1 не порушено отже заявлений ним позов до Міжрічанської сільської ради, Болехівської міської ради, Івано-Франківської області, реєстраційної служби Болехівського міського управління юстиції в Івано-Франківській області, ОСОБА_2 Про визнання права власності на самочинно збудований обєкт нерухомого майна не підлягає до задоволення.

Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України.

На підставі викладеного, ст.16,331,376 ЦК України, ст.3,4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ст.17,86,105, 524,525, 526,533,548,549 ЦК Української РСР, ст.22 Кодексу про шлюб та сімю Української РСР, Указу Президії Верховної ОСОБА_6 СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» ОСОБА_6 Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної ОСОБА_6 СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», керуючись ст.3 10,11,60,80,88,209,212-215,218 ЦПК України, суд,

у х в а л и в :

У позові ОСОБА_1 до Міжрічанської сільської ради, Болехівської міської ради, Івано-Франківської області, реєстраційної служби Болехівського міського управління юстиції в Івано-Франківській області, ОСОБА_2 Про визнання права власності на самочинно збудований обєкт нерухомого майна відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Болехівський міський суд шляхом подачі в десяти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, з подачею її копій до апеляційної інстанції.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя М.М.Поляниця