Провадження № 22-ц/780/1823/15 Доповідач у 2 інстанції Приходько К. П.
Категорія 47 08.04.2015
УХВАЛА

Іменем України

08 квітня 2015 року колегія судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого: Приходька К.П.,

суддів: Верланова С.М., Голуб С.О.,

при секретарі: Черепинець А.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 січня 2015 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину квартири, встановлення факту проживання однією сім»єю, треті особи особи: Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_4, ОСОБА_5,-

встановила:

у жовтні 2014 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

Мотивувала його тим, що 23.06.2006 року вона уклала шлюб з ОСОБА_5 і проживали в спільно придбаній з ним квартирі АДРЕСА_1 разом з 3-ма дітьми.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 загинув в зоні АТО при виконанні бойових завдань. Спірна квартира зареєстрована на ім»я чоловіка, але придбано її за кошти, отримані від продажу належної їй квартири АДРЕСА_2 та за кошти, отримані в кредит у ПАТ КБ «ПриватБанк».

Після смерті чоловіка вказана квартира є спадковим майном. Згідно діючого законодавства вона має право на половину цієї квартири, як на частку в спільному майні подружжя.

Позивачка просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1

Під час розгляду справи позивачка збільшила позові вимоги, і просила суд визнати за нею право власності на 95/100 частин квартири АДРЕСА_1 з врахуванням того, що в придбання квартири вкладено крім спільних коштів подружжя її особисті кошти, за рахунок яких її частка збільшується.

Також позивач додатково просила суд встановити факт проживання її з ОСОБА_5 однією сім»єю без реєстрації шлюбу в періоди з 25.01.2002 року по 23.06.2006 року та з 17.10.2012 року по ІНФОРМАЦІЯ_3, оскільки рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27.08.2014 року, яким було встановлено цей факт в порядку окремого провадження, скасовано ухвалою апеляційного суду Київської області від 24.11.2014 року, її заяву залишено без розгляду, про що їй стало відомо в судовому засіданні під час розгляду даної цивільної справи за її позовом про визнання права власності на нерухоме майно.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 січня 2015 року позов задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім»єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в періоди з 25 січня 2002 року по 23 червня 2006 року та з 18 жовтня 2012 року по ІНФОРМАЦІЯ_3

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 56/100 частин квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 2 046 грн.

В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 січня 2015 року, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Зазначила, що рішення не може бути залишено в силі, оскільки воно ухвалено з неповним з»ясуванням обставин, що мають значення для справи, з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначала про те, що її син придбав спірну квартиру за особисті кошти, до шлюбу із відповідачкою, а не за їх спільні кошти. Проживання позивачки із її сином у фактичних шлюбних відносинах не доказані позивачкою належними та допустимими доказами.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі з 23.06.2006 року. Шлюб між ними було розірвано за рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27.09.2012 року, яке набрало законної сили 18.10.2012 року.

У позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_5 народилися дві доньки: ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2, що стверджується копіями свідоцтв про народження дітей.

Відповідно до ч.2 ст.3 СК України сім»ю складають особи, які спільно проживають, пов»язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Згідно з п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України судом можуть встановлюватися факти проживання однією сім»єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Згідно даних паспорта позивачки, вона була зареєстрована по АДРЕСА_2 з 10.08.2001 року, з 07.06.2005 року зареєстрована по АДРЕСА_3

ОСОБА_5 був зареєстрований по АДРЕСА_4 до 02.10.2004 року, з 14.06.2005 року, тобто, ще до реєстрації шлюбу з позивачкою, зареєстрований у її квартирі по АДРЕСА_2, з 14.09.2005 року зареєстрований по АДРЕСА_1 згідно даних його паспорта.

Той факт, що ОСОБА_5 проживав постійно разом з позивачкою та дітьми за вказаною вище адресою стверджується довідкою управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради від 25.07.2014 року, згідно якої з 17.10.2008 року на підставі його заяви, як інваліда війни 2 групи, та рішень комісії про надання житлових субсидій і пільг, пільги на житлово-комунальні послуги надавались також на сім»ю, а саме: дружину ОСОБА_3, дітей -ОСОБА_7 2004 р.н. і ОСОБА_8 2008 р.н.; особова картка ОСОБА_5 закрита з 15.07.2014 року.

З довідок Білоцерківської ЗОШ №9 від 19.09.2014 року вбачається, що ОСОБА_7, яка навчається в цій школі з 01.09.2010 року, проживає по АДРЕСА_5; ОСОБА_9 - старша дочка позивачки, яка навчалася тут з 29.08.2006 року по 12.05.2012 року, проживала також за вказаною адресою.

ОСОБА_5 надавав також доручення позивачці на розпорядження коштами на рахунку, відкритому на його ім»я, в період з 06.09.2013 року по 06.09.2014 року, хоча в той час шлюб між ними було розірвано, що слідує з довідки ТВБВ 1-го типу № 10026/0877 ПАТ «Державний Ощадний банк України».

ОСОБА_5 був призваний на військову службу згідно Указу Президента України від 17.03.2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію» саме Білоцерківським військкоматом, на що вказано вище в рішенні.

Крім того судом першої інстанції встановлено, ОСОБА_5 з 2005 року по день смерті був постійно зареєстрований по АДРЕСА_1

Поданими позивачкою доказами та допитаними по справі свідками судом першої інстанції правильно встановлено, що позивачка і ОСОБА_5 проживали однією сім»єю без реєстрації шлюбу в період з 25.01.2002 року по 23.06.2006 року та в період з 17.10.2012 року по ІНФОРМАЦІЯ_3.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що наведеними вище доказами підтверджується той факт, що сторони спільно проживали, вели спільно господарство, тобто, були пов»язані спільним побутом, у них народилася донька і між ними склалися відносини, притаманні подружжю.

Доводи апеляційної скарги про те, що у позивачки і ОСОБА_5, були відсутні відносини, притаманні подружжю спростовуються зібраними по справі доказами та висновками суду першої інстанції з якими погоджується суд апеляційної інстанції.

За ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Також на майно, що є об»єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу, тобто, положення щодо права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини /навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо/ самостійного заробітку /доходу/.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.61 СК України, об»єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту.

В п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз»яснено, що при застосуванні ст.74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Оскільки на спірні правовідносини, як вказано вище, поширюються норми, які регулюють питання щодо власності подружжя, то згідно ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Із матеріалів справи встановлено, що позивачка для придбання спірної квартири продала належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_2 ці кошти вкладено нею в придбання спірної квартири. Оскільки цих коштів не вистачало, то на ім'я ОСОБА_5 було укладено кредитний договір.

В один і той же день, а саме: 10.08.2005 року укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 між продавцем ОСОБА_3 та покупцями ОСОБА_11 і ОСОБА_12

11.08.2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір, відповідно до якого позичальнику було надано кредит на строк до 11.08.2020 року у вигляді непоновлювальної лінії у розмірі 14 592 євро на наступні цілі: на придбання квартири у сумі 12 600 євро і на оплату страхових платежів у сумі 1992 євро, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості, що стверджується копією цього договору .

11.08.2005 року між ОСОБА_5 як іпотекодавцем та ПАТ КБ «ПриватБанк» як іпотекодержателем укладено іпотечний договір в забезпечення вимог іпотекодержателя, що випливають з вказаного вище кредитного договору, предметом іпотеки є нерухоме майно: квартира АДРЕСА_1, заставна вартість предмета іпотеки визначається сторонами в сумі 118 675 грн., що відповідає експертній оцінці майна.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильно висновку, що спірна квартира, яку було придбано в період проживання позивачки та ОСОБА_5 однією сім»єю без реєстрації шлюбу, є об»єктом права їх спільної сумісної власності, цю квартиру, як вважає суд, дійсно придбано за кошти, одержані від продажу належної позивачці квартири, та частково за кредитні кошти.

Доводи апеляційної скарги про те, що померлий ОСОБА_5 за особисті кошти придбав спірну квартиру не можуть бути прийняті судом до уваги оскільки апелянтом жодних безспірних доказів того, що у придбання квартири в м. Білій Церкві вкладено кошти, одержані ОСОБА_5 від продажу квартири в м. Києві, суду не надано, тоді як позивачкою надано докази того, що спірна квартира придбана нею з ОСОБА_5 саме в інтересах сім»ї, оскільки з метою її придбання вона продала належну їй однокімнатну квартиру, де вони разом з дітьми проживали, з моменту придбання спірної квартири вона та ОСОБА_5 переїхали разом з дітьми проживати в цю квартиру, після його загибелі вона з дітьми продовжує проживати в спірній квартирі.

Доводи апелянта в апеляційній скарзі про порушення норм матеріального права при його ухваленні, на переконання колегії суддів апеляційної інстанції, не знайшли свого підтвердження і повністю спростовуються дослідженими належними та допустимими доказами по справі.

За таких обставин, колегія судів, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку задовольнивши позов частково.

Оскільки рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне відхилити апеляційні скарги і залишити рішення суду без змін.

Керуючись: ст.ст.303,307,308,313-315,317,319 ЦПК України колегія суддів, -

ухвалила :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді