АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/362/15 Доповідач - Міщій О.Я.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2015 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Міщія О.Я.

суддів - Бершадська Г. В., Шевчук Г. М.,

при секретарі - Шмигельська І.З.

з участю сторін представника апелянта адвоката Баранець О. А., представника ПАТ "Фідобанк" Малого О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13.01.2015 р. по справі за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства "Фідобанк" про визнання договору кредиту частково недійсним,-

·

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2014 р. ОСОБА_3 звернувся в суд із вказаним позовом, посилаючись на те, що 31.07.2007 р. він уклав з банком договори кредиту № 014/1676/81/03682, а 04.03.2008 р. уклав інший договір кредиту № 014/1679/3/11106. Відповідно до п. 9.1 вказаних договорів, у разі порушення строків повернення кредиту, відсотків встановлено сплату пені у розмірі 0,1 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

· 19.01.2010 р. сторонами було укладено додаткові угоди до вказаних договорів кредиту, згідно п. 1.6 яких у разі надання кредиту в іноземній валюті валютні ризики під час виконання зобов'язання за кредитним договором несе позичальник.

· 20.11.2014 р., уточнивши свої позовні вимоги, позивач вказав, що умови п. 1.6 та п. 9.1 договорів кредиту є несправедливими, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків, тому просив визнати їх недійсними.

· Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 13.01.2015 р. у задоволенні позову ОСОБА_3 до ПАТ "Фідобанк" про визнання недійсними окремих положень договорів кредиту відмовлено.

· Додатковим рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 10.03.2015 р. у задоволенні позову ОСОБА_3 до ПАТ "Фідобанк" про визнання недійсними: - п. 1.6 кредитного договору № 014/1676/81/03682 від 31.07.2007 р., укладеного між ОСОБА_3 та ПАТ "Ерсте Банк" в редакції згідно додаткової угоди № 2 від 19.01.2010 р. до кредитного договору № 014/1676/81/03682 від 31.07.2007 р.; - п. 9.1 кредитного договору № 014/1676/81/03682 від 31.07.2007 р. укладеного між ОСОБА_3 та ПАТ Ерсте Банк"; - п. 1.6 кредитного договору № 014/1676/3/11106 від 04.03.2008 р. укладеного між ОСОБА_3 та ПАТ Ерсте Банк" в редакції згідно додаткової угоди № 1 від 19.01.2010 р. до кредитного договору № 014/1676/3/11106 від 04.03.2008 р.; - п. 9.1 кредитного договору № 014/1676/3/11106 від 04.03.2008 р. укладеного між ОСОБА_3 та ПАТ Ерсте Банк" - відмовлено.

· В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам у справі, порушення судом норм матеріального права.

· Апелянт вказав, що суд не взяв до уваги ст. 21 ЗУ "Про захист прав споживачів", відтак покладення лише на нього валютних ризиків, як на позичальника, призвело до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків, тому п. 1.6 кредитних договорів порушує його права, як споживача кредитних послуг.

· Крім того, апелянт зазначив, що п. 9.1 кредитних договорів не відповідає вимогам ч. 4 ст. 18 ЗУ "Про захист прав споживачів", оскільки розмір неустойки становить 36,5 % річних, що є втричі більшим від розміру відсотків, які він сплачує за користування кредитними коштами.

· Апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

· Вирішуючи спір, суд виходив з того, що умови кредитних договорів, укладених позивачем з ПАТ "Фідобанк" відповідають вимогам закону, тому відмовив у задоволенні позову.

· З таким висновком суду слід погодитись, оскільки він відповідає вимогам закону і грунтується на зібраних матеріалах справи.

Судом встановлено, що 31.07.2007 р. між ОСОБА_3 та ВАТ "Ерсте Банк", правонаступником якого є ПАТ "Фідо Банк", укладено кредитний договір № 014/1676/81/03682, згідно умов якого банк надав ОСОБА_3 кредит в сумі 16000 дол. США, на строк до 30.07.2027 р., із сплатою 12,5% річних.

Згідно п. 9.1 вказаного договору, сторони погодили те, що у разі порушення строків повернення кредиту, відсотків та комісії позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,1 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

19.01.2010 р. між стронами було укладено додаткову угоду № 2 до вказаного кредитного договору, згідно п. 1.6 якої сторони погодили, що у разі надання кредиту в іноземній валюті валютні ризики під час виконання зобов'язань за договором кредиту несе позичальник.

04.03.2008 р. ОСОБА_3 та ВАТ "Ерсте Банк", правонаступником якого є ПАТ "Фідо Банк", уклали кредитний договір № 014/1676/3/11106, згідно умов якого банк надав ОСОБА_3 кредит в сумі 14500 дол. США, на строк до 03.08.2018 р., із сплатою 13,5 % річних.

Згідно п. 9.1 вказаного договору, сторони погодились з тим, що у разі порушення строків повернення кредиту, відсотків та комісії позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,1 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

19.01.2010 р. між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до вказаного кредитного договору, згідно п. 1.6 якої у разі надання кредиту в іноземній валюті валютні ризики під час виконання зобов'язання за договором кредиту несе позичальник.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У ч. ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 18 ЗУ "Про захист прав споживачів", умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивачу.

Згідно ч. 5 ст 18 вказаного Закону, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Статтею 6 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Судом встановлено, що договори кредиту укладені між сторонами відповідно до вимог закону, сторони були вільними у своєму волевиявленні.

ОСОБА_3 визнавав укладені договори, здійснював погашення кредиту, не звертався на підставі ч. 6 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" протягом чотирнадцяти днів з вимогою про розірвання угод.

Як пояснив представник відповідача, банк виконав вимоги ст. ст. 11, 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачів" та п. 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 р. № 168, якими передбачено обов'язок банку у разі надання кредиту в іноземній валюті попередити споживача про те, що валютні ризики за договором кредиту несе споживач.

Вказане підтверджується додатком № 1 до кредитного договору від 31.07.2007 р. та повідомленням позичальника - фізичної особи про умови надання споживчого кредиту від 04.03.2008 р. (додаток № 1 до кредитного договору від 04.03.2008 р.).

У зв'язку з цим безпідставними є доводи апелянта про те, що на нього безпідставно покладені валютні ризики, які повинен нести банк, як суб'єкт господарювання.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Що стосується п. 9.1 вказаних кредитних договорів, згідно яких за порушення строку повернення кредиту, відсотків та комісії позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 0,1 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, то суд при вирішенні спору врахував те, що вказана умова договорів узгоджується із ч. 2 ст. 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі.

ОСОБА_3 не подав доказів порушення принципу добросовісності та рівності сторін договорів кредиту, тому суд правильно відмовив у задоволенні позову.

Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст.551 ЦК України ОСОБА_3 вправі заявити клопотання про зменшення суми нарахованої пені при вирішенні спору про стягнення заборгованості.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для скасування рішення суду.

· Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

· Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13.01.2015 р. - залишити без змін.

· Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області О.Я. Міщій