Справа № 758/8543/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2015 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Трегубенко Л. О. ,

за участю секретаря судового засідання - Грицаєнко Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання дійсним договору дарування,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання дійсним договору дарування.

Свої вимоги мотивують тим, що 16 вересня 2003 року між ними та відповідачем було укладено договір дарування грошей, за яким гроші у розмірі 135 000,00 грн. було подаровано батьками дочці. Гроші в повній сумі було передано позивачами й прийнято відповідачем в цей же день.

Вказали, що вони похилого віку й квартирою в Москві забезпечені, тому подарували гроші рідній доньці для придбання нею квартири в Україні. Гроші мали у зв'язку з тим, що в 2003 році продали автомобіль і гаражі в Москві та мали заощадження , накопичені за роботу в Угорщині та в Москві.

Зазначили, що на подаровані гроші донька про інвестувала будівництво та отримала у власність квартиру АДРЕСА_1.

Дарунок було передано та прийнято з рук в руки в повній сумі без укладення письмового договору. Про обов'язкове нотаріальне посвідчення договору дарування між батьками і дітьми не було відомо.

Після консультацій з юристом стало відомо, що такий договір повинен бути нотаріально посвідчений. Тоді 28 травня 2015 року підписали з відповідачем договір дарування, який фактично було укладено і та повністю виконано 16 вересня 2003 року.

Посилаючись на те, що у них відсутня можливість приїхати до Києва з Москви та відповідач відмовилась його посвідчувати нотаріально, пославшись на дороговізну нотаріальних послуг, просили визнати дійсним договір дарування грошей у розмірі 135 000,00 грн., укладений 16 вересня 20003 року між ОСОБА_1,ОСОБА_2 та ОСОБА_3

У судовому засіданні позивачі не з'явились, були повідомлені належним чином про розгляд справи, просили розглядати справу за їх відсутністю.

Представник відповідачки у судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі та просив позов задовольнити.

Заслухавши пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Оскільки, на думку суду, дане визнання позову суперечить закону та обставини, що стали підставою звернення до суду підлягають встановленню в ході судового розгляду, суд дійшов висновку про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову.

Судом встановлено, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками відповідача ОСОБА_3., що підтверджується свідоцтвом про народження. (а.с.5)

30 вересня 2003 року між ТОВ «Київоблбуд» та ОСОБА_3 було укладено інвестиційний договір, предметом якого є участь у фінансуванні будівництва житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 7)

Згідно свідоцтва про право власності від 21 лютого 2005 року відповідачці належить на праві власності однокімнатна квартира АДРЕСА_1. (а.с. 9)

В матеріалах справи є письмовий договір дарування грошей від 28 травня 2015 року між позивачами та відповідачем. У даному договорі зазначено, що гроші у розмірі 135 000 грн. було подаровано та передано 16 вересня 2003 року. (а.с. 4)

Позивачі звернулись до суду із позовом про визнання усного договору дарування грошей доньці на квартиру від 16 вересня 2003 року дійсним.

Згідно зі ст. 244 ЦК Української РСР (станом на 16 вересня 2003 рік) договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений.

У ст. 153 Української РСР визначено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Статтею 203 (п. п. 1-3, 5) ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, що вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із Постановою Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

Згідно вимог ст. 220 ЦК України однією з обов'язкових умов для визнання судом договору дійсним є, зокрема доведеність факту ухилення однієї з сторін від нотаріального посвідчення договору.

У матеріалах справи відсутні належні докази, що відповідач ухилялась від нотаріально посвідченого договору.

Враховуючи вищевикладене норми закону, суд дійшов висновку, що дані позовні вимоги про визнання договору дарування грошей безпідставні та не підлягають задоволенню.

Крім того, письмовим договором дарування грошей обумовлено, що подаровані вони на придбання квартири в м. Києві. Таким чином, договір є не безумовним, що суперечить змісту договору дарування і є окремою перешкодою вважати його дійсним.

Суд також звертає увагу на те, що зазначення в договорі дарування того, що гроші надаються для придбання квартири вказує на те, що його наслідки впливають на права та обов'язки осіб, які не були залучені до участі у справі.

Більш того, за своїм змістом договір дарування є таким, що виконується під час отримання коштів і не вимагає в подальшому оформлення будь - яких прав, що з огляду і на такі обставини вказує на відсутність підстав, передбачених ст.3 ЦПК України для вирішення питання в судовому порядку.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» , ст. ст. 220, 509, 526, 530, 1046, 1047 ЦК України, ст. ст. 3, 4,10, 11, 15, 57, 58, 60, 88, 174, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання дійсним договору дарування відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду міста Києва шляхом подання через Подільський районний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Л. О. Трегубенко