Провадження № 2-638/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2015 року Солом'янський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді - Букіної О.М.

при секретарі - Назарчук Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И В:

10.07.2014 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом та зменшивши позовні вимоги просила стягнути з відповідача на її користь борг за борговою розпискою в розмірі 21700,00 грн., а також понесені судові витрати.

В позові посилається на те, що 19.10.2010 року надала відповідачу у борг 21700,00 грн., які останній зобов'язався повернути на письмову вимогу, про що складено відповідну боргову розписку.

Позивач зазначає, що відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав та кошти у розмірі 21700,00 грн., не повернув, а тому позивач просила позов задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали в повному обсязі та просили суд його задовольнити.

Відповідач та представник відповідача в судове засідання не з'явилися, про дату та час розгляду справи повідомлялися належним чином. Від відповідача, через його представника до суду було подано заяву про відкладення розгляду справи, оскільки відповідач перебуває на стаціонарному лікуванні.

Разом з тим, доказів на підтвердження даних обставин відповідачем не надано, відповідач не був позбавлений можливості забезпечити явку свого представника в судове засідання, а тому суд визнає його неявку неповажною.

В минулих судових засіданнях відповідач та його представник проти позову заперечували, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Зазначили, що боргова розписка була написана проти справжньої волі відповідача, внаслідок застосування до нього психічного тиску з боку позивача і є фіктивною, оскільки не спрямована на реальне настання правових наслідків, кошти за борговою розпискою відповідач не отримував.

Крім того, подав заяву про застосування строку позовної давності в порядку ст. 257 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене, просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Вислухавши думку представника позивача, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідача, на підставі наявних матеріалів справи.

Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідка, дослідивши та оцінивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Згідно зі ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частина 2 статті 1047 ЦК України встановлює, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем 19.10.2010 року було укладено договір позики, відповідно до якого позивач надала відповідачу в борг 21700,00 грн., а відповідач зобов»язався повернути отримані кошти за письмовою вимогою позивача.

Так, відповідно до ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Таким чином, наявність боргової розписки у позикодавця та відсутність останньої у позичальника, свідчить про те, що боргові зобов'язання останньою не виконані.

Встановлено, що оригінал розписки від 19.10.2010 року на суму 21700,00 грн. знаходиться у позивача та не повернута відповідачу.

Відповідачем в судовому засіданні не оспорювався сам факт складання розписки від 19.10.2010 року.

В розписці від 19.10.2010 року зазначено, що відповідач отримав кошти в розмірі 21700,00 грн. та зобов'язався повернути позивачу вказану суму на вимогу (письмову), кінцева дата повернення коштів в даній розписці не зазначена.

Разом з тим, відповідно ст. 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

З матеріалів справи вбачається, що 05.11.2012 року позивач пред'явила відповідачу вимогу про повернення боргу, яку відповідач отримав 13.11.2012 року(а.с.7-9) та 21.02.2014 року лист-повідомлення про виправлення описки в листі-вимозі від 05.02.2012 року щодо повернення суми боргу (а.с.10-11).

Разом з тим, відповідач на вимогу позивача кошти отримані в борг в повному обсязі не повернув.

Так, в ході розгляду справи встановлено, що відповідач виконав свої зобов'язання перед позивачем частково, повернувши добровільно позивачу до пред»явлення вимоги, суму боргу в розмірі 3000,00 грн., що підтверджується розписками від 01.11.2010 року, 09.11.2010 року та від 17.11.2010 року (а.с.49-50).

В іншій частині, свої зобов»язання відповідач не виконав.

Надані відповідачем розписки від 18.12.2010 року, 19.01.2011 року , 24.02.2011 року, 21.04.2011 року, 02.02.2011 року, 17.03.2011 року, 05.01.2011 року про виконання грошових зобов»язань перед позивачем, суд не приймає до уваги, оскільки порядок повернення коштів за борговою розпискою від 19.10.2010 року не містить в собі зобов'язання щодо передачі відповідачем таких коштів позивачу через інших осіб.

Крім того, в судовому засіданні позивач заперечувала щодо виконання відповідачем боргових зобов'язань саме за борговою розпискою від 19.10.2010 року.

Таким чином, суд вважає, що розписки надані відповідачем від 18.12.2010 року, 19.01.2011 року, 24.02.2011 року, 21.04.2011 року, 02.02.2011 року, 17.03.2011 року, 05.01.2011 року були складені на виконання інших зобов'язань, відмінних від укладеної боргової розписки від 19.10.2010 року ( а.с. 50-53).

Посилання відповідача щодо безгрошовості укладеної позики від 19.10.2010 року, суд вважає необґрунтованим та не підтверджено належними та допустимими доказами у справі.

Покази допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_3 (дружина відповідача) про те, що грошові кошти ОСОБА_2 від ОСОБА_1 не отримував, а дана розписка була гарантією того, що відповідач продовжить працювати у позивача і буде сприяти розрахункам покупців, суд не приймає до уваги.

Відповідно до вимог ст. 1051 ЦК України якщо договір позики укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші насправді не були отримані позичальником.

З огляду на викладене, оцінюючи матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку, що боргова розписка від 19.10.2010 року на суму 21700,00 грн. в розумінні вимог ч.2 ст. 1047 ЦК України є належним доказом у справі в підтвердження отримання відповідачем у позику від позивача коштів у розмірі 21700,00 грн.

Доказів того, що у відповідача відсутні боргові зобов'язань перед позивачем за борговою розпискою від 19.10.2010 року, відповідачем не надано.

Посилання відповідача про те, що боргова розписка була складана відповідачем внаслідок застосування психічного тиску та погроз з боку ОСОБА_1, проти справжньої волі відповідача та не спрямована на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором позики, суд вважає недоведеними належними доказами по справі.

Крім того, згідно виписки із історії хвороби відповідача, яка була надана на запит суду, вбачається, що 19.10.2010 року стан здоров'я ОСОБА_2 покращився, наркотичні анальгетики та седативні медичні препарати, які були призначені в період з 11.10-14.10.2010 р. відмінені, останній був переведений до загальної палати та міг пересуватися самостійно.

За таких обставин, посилання відповідача щодо його незадовільного стану здоров'я, в обґрунтування своїх заперечень проти позову, суд вважає безпідставними.

Суд також не знаходить підстав для задоволення заяви відповідача про застосування строку позовної давності, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Так, в борговій розписці від 19.10.2010 року не було зазначено кінцевої дати повернення боргу, а відповідач зобов'язався повернути позивачу суму в розмірі 21700,00 грн. на письмову вимогу позивача.

Як вже зазначалося вище, позивач пред'явила відповідну письмову вимогу про повернення суми боргу 05.11.2012 року, а відповідач дану вимогу отримав 13.11.2012 року

Позивачем пред'явлено позов 10.07.2014 року.

З огляду на викладене вище, суд вважає, що позивачем не пропущено строк позовної давності, а тому підстави для відмови в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності відсутні.

Згідно зі ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 ЦК України закріплено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача має бути стягнута заборгованість за борговою розпискою у розмірі 18700,00 грн., тобто з урахуванням добровільної часткової сплати боргу у розмірі 3000 ,00 грн.

Таким чином, вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

Згідно ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243,60 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 509, 525, 526, 530, 610, 611, 625, 1046, 1049 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 10-11, 57-60, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 18700,00 грн.

В іншій частині позову, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення.

Суддя: