Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2015 року м. Дніпропетровськ Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Демидової С.О.

при секретарі Пєронкові М.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровського обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Дніпропетровської обласної державної адміністрації, Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації, Управління Державної казначейської служби у Жовтневому районі м. Дніпропетровська про стягнення солідарно за рахунок коштів Державного бюджету України майнової шкоди та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення солідарно за рахунок Державного бюджету України в рахунок відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 8 989, 50 грн. та стягнення солідарно з відповідачів за рахунок Державного бюджету України моральну шкоду у розмірі 10 000 грн., в якому з уточненням своїх позовних вимог посилається на те, що він є інвалідом Великої Вітчизняної Війни ІІ групи та з 01 січня 2013 року йому надані пільги як інваліду Великої Вітчизняної Війни І групи, а саме отримання щорічної разової грошової допомоги до 05 травня відповідно до ч.5 ст. 13 ЗУ "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" у розмірі 10 мінімальних пенсій за віком у розмірі 9 490 грн. Відповідач 2 як розпорядник коштів не забезпечив належне фінансування разової допомоги до 05 травня та вчинив дій для встановлення у Державному бюджеті України на 2014 рік фінансування відповідно до ч.5 ст. 13 ЗУ "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". В зв'язку з чим відповідачем 1 було здійснено нарахування зазначеної допомоги відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 102 від 16 квітня 2014 року у розмірі 2 575 грн. Таким чином розмір невиплаченої разової грошової допомоги склав 6 915 грн., що є збитками у вигляді упущеної вигоди, що позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів. Окрім того позивач вважає, що стягненню з відповідачів підлягає матеріальні збитки, а саме індекс інфляції та 3 відсотки річних за період з травня 2014 року по березень 2015 року. Незаконними діями відповідачів щодо не нарахуванню та виплаті грошової допомоги до 05 травня у встановленому законом порядку спричинило позивачу маральну шкоду, яку він оцінює в 10 000 грн.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача Дніпропетровського обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Дніпропетровської обласної державної адміністрації в судовому засіданні позов не визнала, заперечувала проти задоволення позовних вимог позивача, посилаючись на те, що Центр є неналежним відповідачем та належним відповідачем є Управління праці та соціального захисту населення Самарського району м. Дніпропетровська, що мало забезпечити виплату щорічної разової грошової допомоги до 05 травня. Позивачем не обґрунтовано та не доведено підстав для нарахування збитків у вигляді упущеної вигоди та не надано доказів на підтвердження його реальної можливості щодо отримання доходів від користування недоотриманим розміром допомоги.

Представник Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Представник Управління Державної казначейської служби у Жовтневому районі м. Дніпропетровська в судовому засіданні просив вирішити позовні вимоги щодо стягнення недоплаченої суми допомоги до 05 травня на розсуд суду, а позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди та індексу інфляції залишити без задоволення.

Вислухавши сторони, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: "1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…".

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як встановлено в судовому засіданні, згідно копії посвідчення, виданого 22 травня 2013 року, що міститься в матеріалах справи на а.с.2, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Самарської районної у м. Дніпропетровську ради як інвалід І групи та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни І групи.

Управлінням праці та соціального захисту населення Самарського районної у м. Дніпропетровську ради позивачу виплачена грошова допомога в розмірі 2 575, 00 грн. відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16 квітня 2014 року № 102 "Деякі питання виплати у 2014 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та "Про жертви нацистських переслідувань".

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII зі змінами, внесеними Законом України 25 грудня 1998 року № 367-XIV, щорічно до 5 травня інвалідам І групи виплачується разова грошова допомога у розмірі 10 мінімальних пенсій за віком.

Обов'язок по нарахуванню та виплаті допомоги, передбаченої ст.13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", покладено на відповідний орган праці та соціального захисту населення.

В силу норм ст. 22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Таким чином, упущена вигода - це доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.

При обчисленні розміру упущеної вигоди першочергове значення має визначення реальності тих доходів, які особа передбачала отримати за звичайних умов цивільного обороту. Обов'язок щодо доведення розміру тих доходів, яких особа отримала б у випадку непосягання на її право, покладається на позивача.

Породжуючи настання цивільних прав та обов'язків згідно з ч. 2 ст. 11 ЦК Українивідповідальність у вигляді відшкодування збитків вимагає для її застосування наявності складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності особи), шкідливого результату такої поведінки, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та заподіяними збитками, вини особи, яка заподіяла збитки.

За змістом ст. 1166 ЦК України: 1. Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. 2. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. 3. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. 4. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Стаття 1173 ЦК Українивизначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

З наведених норм цивільного права вбачається, що заявлені позивачем вимоги про відшкодування 8 989, 50 грн. матеріальної шкоди не віднесені законом до збитків. Також суд вважає, що в контексті спірних правовідносин суму, заявлену до відшкодування, яка за твердженнями самого позивача є розміром недоплаченої йому соціальної допомоги відповідно до ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", не можна розглядати і як матеріальну шкоду.

Щодо позовних вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

У відповідності до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору".

Згідно ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч.2). Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

З огляду на те, що неправомірні дії з боку відповідачів і вина останніх в судовому засіданні не доведена, вимоги позивача щодо відшкодування йому моральної шкоди є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Враховуючи вищевикладене суд вважає, що позовні вимоги про стягнення суми депозитних вкладів в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню.

Судові витрати розподілити відповідно ст. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного, Керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 57-61, 76, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Дніпропетровського обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Дніпропетровської обласної державної адміністрації, Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації, Управління Державної казначейської служби у Жовтневому районі м. Дніпропетровська про стягнення солідарно за рахунок коштів Державного бюджету України майнової шкоди та моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С.О. Демидова