Справа №489/957/15-ц 06.04.2015 06.04.2015 06.04.2015
Провадження №22-ц/784/926/15
Провадження №22-ц/784/926/15 Головуючий у першій інстанції Тихонова Н.С.
Доповідач в апеляційній інстанції Серебрякова Т.В.
УХВАЛА

Іменем України

06 квітня 2015 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Серебрякової Т.В.,

суддів - Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Орельською Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра»

на ухвалу судді Ленінського районного суду міста Миколаєва від 12 лютого 2015 року про відкриття провадження у справі

за позовом

ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра»

про повернення банківського вкладу,

ВСТАНОВИЛА:

10 лютого 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра») про повернення банківського вкладу.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 28 жовтня 2014 року вона уклала у простій письмовій формі договір строкового банківського вкладу (депозиту) без поповнення за №2055502 з ПАТ КБ «Надра», на виконання якого розмістила в банку на вкладному (депозитному) рахунку грошові кошти в сумі 8 000 євро, строком на 1 місяць терміном з 28 жовтня 2014 року до 28 листопада 2014 року включно, з процентною ставкою за вкладом 7 % річних.

08 грудня 2014 року вона звернулась зі скаргою про повернення належних їй грошових коштів, але коштів не отримала. 27 січня 2015 року звернулась до Миколаївської дирекції ПАТ КБ «Надра» із заявою про відмову від продовження строку розміщення вкладу на новий термін.

У зв'язку з викладеним, вона вимушена звернутися з позовом до відповідача про повернення строкового банківського вкладу (депозиту).

12 лютого 2015 року ухвалою судді Ленінського районного суду міста Миколаєва відкрито провадження у даній цивільній справі та призначено до судового розгляду.

На вказану ухвалу ПАТ КБ «Надра» подало апеляційну скаргу, в якій просило її скасувати, а позовну заяву, разом з доданими до неї матеріалами, направити до того ж суду першої інстанції з метою повернення позивачу для її подання ним до належного суду, а саме до Шевченківського районного суду міста Києва.

В обґрунтування скарги посилалося на те, що висновок суду про підсудність даної справи Ленінському районному суду міста Миколаєва не відповідає вимогам цивільно-процесуального законодавства.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так, відкриваючи провадження у справі на підставі позовної заяви ОСОБА_3, суддя вважав, що позов підсудний Ленінському районному суду міста Миколаєва, оскільки саме на його території зареєстрована позивач.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області, в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважає його вірним, обґрунтованим й законним.

Відповідно до положень ст.ст.55,124 Конституції України та ст.3 ЦПК України, а також постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд першої інстанції, неухильно дотримуючись норм матеріального та процесуального права, повинен забезпечити їх справедливий, неупереджений та упродовж розумного, але не більш встановленого законом строку розгляд і вирішення з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі ст.124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами першою і другою ст.15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (ст.17) або Господарським процесуальним кодексом України (ст.ст.1,12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

В силу ст.107 ЦПК України всі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються судом першої інстанції, якими є районні, районні у містах, міські та міськрайонні суди. Законодавчі акти, які по-іншому визначають суди першої інстанції щодо певних цивільних справ, відповідно до ч.3 ст.2 ЦПК України не можуть бути застосовані.

Питання про підсудність справ визначається ЦПК України, зокрема: розділом II - щодо справ наказного провадження; главою 1 розділу III - щодо справ позовного провадження; розділом IV - щодо справ окремого провадження; розділами VI, VII - щодо заяв (скарг) стягувача, боржника, інших учасників виконавчого провадження, заяв (подання) державного виконавця з питань, пов'язаних з виконанням судових рішень; главами 1 і 2 розділу VIII - щодо клопотань про визнання, звернення до виконання рішення іноземних судів; ст.404 - щодо заяв про відновлення втраченого судового провадження; ст.414 - щодо справ за участю іноземних осіб.

Дійсно, за ст.109 ЦПК України, яка носить загальний характер, позови до юридичних осіб пред'являються в суд за їхнім місцезнаходженням.

Альтернативою такому є обставини, виписані у ст.ст.110,111,114 ЦПК України.

При цьому, право вибору між кількома судами, яким підсудна справа, відповідно до положень ч.14 ст.110 ЦПК України, належить позивачеві. Винятком є справи за позовами, що виникають з приводу нерухомого майна (виключна підсудність), які пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Відповідно до ч.5 ст.110 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем виконання договору.

Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року (з наступними змінами та доповненнями) та п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12 квітня 1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» - Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» до фінансових послуг належать професійні послуги на ринках банківських, страхових, інвестиційних послуг, операцій з цінними паперами та інших видах ринків, що забезпечують обіг фінансових активів (п.6 ст.1), зокрема, послуги з залучення фінансових активів із зобов'язанням щодо наступного їх повернення.

Для надання послуг фінансові установи здійснюють різного роду операції:

· пасивні - це надання депозитних послуг (розміщення грошових коштів клієнтів банку), відкриття та ведення поточних рахунків, договір на розрахунково - касове обслуговування, договір купівлі-продажу чеків та інших оборотних платіжних інструментів, договір про встановлення кореспондентських відносин та інші;

· активні, з метою отримання прибутку - це надання кредитних послуг (надання грошових коштів у борг під проценти), договір міжбанківського кредитування, договір факторингу, лізингу тощо;

· комісійно-посередницькі - це надання розрахункових, касових, валютних, трастових та інших послуг (гарантій, поруки, доручення на прийняття векселів на інкасо, договір на довірче управління цінними паперами тощо). Для здійснення комісійно-посередницьких послуг фінансова установа, як правило, вступає у відносини з третіми особами від свого імені в інтересах клієнта;

· інші операції, у тому числі консультативні, послуги з відповідального зберігання цінностей та документів, перевезення та інкасування грошових коштів, договір обслуговування банкомату іншого банку, договір видачі готівки за міжнародними платіжними картками тощо.

·

·

Послугонадавачем (виконавцем) може бути, як правило, юридична особа, яка має ліцензію та зареєстрована у державному реєстрі фінансових установ, до яких належать банківські установи, страхові організації, фондові біржі, довірчі товариства тощо, винятки визначаються нормативно-правовими актами.

Замовником може бути будь-який суб'єкт цивільного права.

Одним із найважливіших напрямів діяльності банківської системи є залучення коштів фізичних та юридичних осіб з подальшим їх розміщенням від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Указані операції разом з відкриттям та веденням поточних рахунків юридичних та фізичних осіб, відповідно до ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», належать до виключно банківських операцій, здійснювати які в сукупності дозволяється тільки юридичним особам, які мають банківську ліцензію.

Залучення фінансових активів із зобов'язанням щодо наступного їх повернення, згідно зі ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», є фінансовою послугою.

Правовою формою залучення банками коштів є договір банківського вкладу (депозиту).

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (ч.1 ст.1068 ЦК України).

З системно-логічного тлумачення виписаних норм можна зробити висновок, що договір строкового банківського вкладу є фінансовою послугою, а тому, при виникненні судових спорів щодо нього, застосовуються положення Закону України «Про захисти прав споживачів» від 12 травня 1991 року (з наступними змінами та доповненнями), а підсудність цих справ, за вибором позивача, може визначатися за правилами, встановленими ч.5 ст.110 ЦПК України.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ПАТ КБ «Надра» про повернення строкового банківського вкладу (депозиту) на підставі договору, укладеного між нею та відповідачем 28 жовтня 2014 року безпосередньо за місцем своєї реєстрації та проживання - квартира АДРЕСА_1, що є територією Ленінського району міста Миколаєва і правосуддя в якому відправляє Ленінський районний суд міста Миколаєва.

У зв'язку з цим, позивач мав право пред'явити позов як за місцем знаходження відповідача, так і за своїм місцем проживання.

ОСОБА_3 зробила вибір на користь місця свого проживання і така її воля була для Ленінського районного суду міста Миколаєва визначальною.

Місцевий суд не тільки міг, а і повинен був відкрити провадження у справі за її позовом.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів дійшов і суд першої інстанції, то підстав для задоволення апеляційної скарги ПАТ КБ «Надра» немає.

Керуючись ст.ст.303,312,315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» відхилити.

Ухвалу судді Ленінського районного суду міста Миколаєва від 12 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий