Справа №705/5994/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2015 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області

в складі: головуючого-судді Мельничука Ю.В.

при секретарі Юхименко Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Умані цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності та скасування державної реєстрації права власності, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулася з позовом до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності та скасування державної реєстрації права власності, посилаючись на те, що 16 жовтня 2001 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_1 стала власником однокімнатної квартири АДРЕСА_1. 16 листопада 2007 року замість договору довічного утримання, в зв'язку з шахрайськими діями ОСОБА_2, приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Кучер О.І. було посвідчено договір дарування квартири АДРЕСА_1, між дарувальником ОСОБА_1 та обдарованим ОСОБА_2. 05 червня 2009 року, неправомірно заволодівши правами на вищезазначену квартиру, ОСОБА_2 уклав договір купівлі-продажу з ОСОБА_3, який було посвідчено 05 червня 2009 року приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Очеретяною В.В. Починаючи з 16 листопада 2001 року і на даний час ОСОБА_1 постійно проживає в квартирі, з цієї квартири нікуди не виїжджала, продавати чи дарувати свою квартиру не збиралася, оскільки вже досить похилого віку і їй необхідно мати дах над головою, ні від кого кошти за квартиру не отримувала. Договір дарування від 16 листопада 2007 року ОСОБА_1 уклала, будучи введеною в оману обдарованим ОСОБА_2, і цей факт було достовірно встановлено лише 02 жовтня 2013 року вироком суду, а тому цей договір дарування є недійсним. Договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений 05 червня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Очеретяною В.В., не відповідає вимогам чинного законодавства, тому що ОСОБА_2 заволодів правами на квартиру не на законних підставах. Крім того, ОСОБА_3 не мав законного права володіння квартирою, ще й тому, що ОСОБА_1 квартиру ОСОБА_2 не передавала, а тому він не міг її передати ОСОБА_3 в натурі, а тим більш безоплатно.

З врахуванням збільшених позовних вимог, позивач ОСОБА_1 просить суд визнати недійсним договір дарування від 16 листопада 2007 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, який посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Кучер О.І., зареєстрований за номером 8818, витребувати однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 із чужого незаконного володіння ОСОБА_3, визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 та скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, пояснила, що вироком Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 02 жовтня 2013 року, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 позов визнав та пояснив, що в 2007 році умовив свою матір ОСОБА_1 укласти договір довічного утримання, а до нотаріуса звернувся за виготовленням та посвідченням договору дарування, оскільки йому для отримання кредиту потрібне було заставне майно. Після підписання та посвідчення договору дарування 16 листопада 2007 року, намагався взяти кредит в банківських установах і 28 січня 2008 року уклав кредитний договір №1163к з кредитною спілкою «Фортеця», в забезпечення кредиту ОСОБА_2 були передані в заставу права на квартиру АДРЕСА_1. Весною 2009 року кредитна спілка «Фортеця» подала позов до ОСОБА_2 про дострокове стягнення заборгованості за кредитом, представник кредитної спілки «Фортеця» познайомив його з ОСОБА_3, запропонував тимчасово укласти з ним договір купівлі-продажу квартири. Договір уклали 05 червня 2009 року, жодних грошей від ОСОБА_3 за квартиру він не отримував, а з кредитною спілкою «Фортеця» розрахувався позиченими коштами, в той же день отримав про це довідку кредитної спілки «Фортеця». Згодом звернувся до ОСОБА_3 з метою повернення майнових прав на квартиру на своє ім'я, але ОСОБА_3 відмовився повертати майнові права на квартиру.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 позов не визнав та пояснив, що являвся вкладником кредитної спілки «Фортеця», хотів забрати свій вклад, але готівкових коштів у кредитної спілки не було і директор спілки запропонував отримати квартиру одного із боржників кредитної спілки, таким боржником був ОСОБА_2, з яким ОСОБА_3 познайомився в приміщенні кредитної спілки. ОСОБА_3 домовився з ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1 буде проживати в квартирі до того часу, поки йому не знадобиться квартира. Гроші в сумі 118000,00 грн. ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 в легковому автомобілі під Уманським відділенням КС «Форетеця», жодних розписок від ОСОБА_2 не вимагав, в машині інших осіб не було, а після отримання коштів ОСОБА_2 пішов сам до відділення КС «Фортеця». В той же день 05 червня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено та нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу квартири, тому він є добросовісним набувачем квартири, але до цього часу не може заселити свого сина в квартиру.

Відповідачем ОСОБА_3 було заявлено зустрічний позов про визнання його добросовісним набувачем, який був залишений судом без розгляду за заявою ОСОБА_3

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що добре знає свого сусіда ОСОБА_7 та його батька ОСОБА_3, який був вкладником КС «Фортеця», де ОСОБА_6 в 2008-2009 роках працював директором та запропонував ОСОБА_3 недорогу однокімнатну квартиру ОСОБА_2, боржника спілки, оскільки для повернення вкладнику спілки ОСОБА_3 його вкладу і процентів у касі спілки не було готівки. Зняттям арешту на квартиру займався юрист КС «Фортеця» для того, щоб люди могли укласти договір купівлі-продажу, такі операції проводилися в кредитній спілці неодноразово, а ОСОБА_3 є порядною людиною і був вкладником КС «Фортеця» більше чотирьох років.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснив, що знайомий з ОСОБА_7 та його батьком ОСОБА_3, так як навчався разом з ОСОБА_7 в академії. В червні 2010 року разом з ОСОБА_7 катався по місту Умань, Денис запропонував поїхати на квартиру, яку він купив, коли вони приїхали, в квартирі була якась бабуся, яка не відкривала дверей та сказала, що виселятися не буде, двері їм так і не відкрила. ОСОБА_8 особисто не бачив, хто відповідав із-за дверей.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, беручи до уваги процесуальну позицію позивача і відповідачів, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовін вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

16 жовтня 2001 року на підставі договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_1 стала власником однокімнатної квартири АДРЕСА_1, де постійно проживає, продавати чи дарувати свою квартиру нікому не збиралася, грошей за продаж квартири ні від кого не отримувала.

16 листопада 2007 року приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Кучер О.І. за №8818 посвідчено договір дарування квартири АДРЕСА_1, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.6).

28 січня 2008 року ОСОБА_2 уклав кредитний договір №1163к з Кредитною спілкою «Фортеця», в забезпечення кредиту ОСОБА_2 були передані в заставу права на квартиру АДРЕСА_1.

05 червня 2009 року ОСОБА_2 уклав договір купівлі-продажу квартири з ОСОБА_3, який було посвідчено приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Очеретяною В.В.(а.с.7).

05 червня 2009 року ОСОБА_2 позичив 120000,00 гривень у громадянки ОСОБА_9, що підтверджується власноручно написаною розпискою і в той же день розрахувався з КС «Фортеця», що підтверджується довідкою №93 від 05.06.2009р. виданою кредитним інспектором Уманської філії КС «Фортеця» ОСОБА_10 (а.с.69,117).

10 червня 2009 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано в Уманському виробничому відділку комунального підприємства «Черкаське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» в книзі 154 за №6745, за ОСОБА_3.(а.с.8).

В березні 2013 року ОСОБА_1 звернулася із заявою про злочин в правоохоронні органи, в зв'язку з тим, що була введена в оману ОСОБА_2 відносно вчинюваного правочину і у нотаріуса, замість договору довічного утримання, підписала договір дарування квартири на користь ОСОБА_2, в результаті чого останній заволодів правами на її квартиру.

02 жовтня 2013 року вироком Уманського міськрайонного суду ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення за ч.1 ст.190 КК України, вирок набрав законної сили 01 листопада 2013 року. Відповідно до вироку ОСОБА_2, 16 листопада 2007 року близько 11 год. 30 хв., перебуваючи в приміщенні нотаріальної контори за адресою Черкаська область, м. Умань, вул. Р.Чорного, 10, кв.1, діючи умисно та цілеспрямовано, з корисливих спонукань, шляхом обману та зловживання довірою ОСОБА_1, що виразилося у повідомленні їй про намір укладання з нею договору довічного утримання, замість чого уклав договір дарування її квартири на свою користь, чим незаконно, придбав право на її майно, а саме право власності на квартиру №52, що розташована в будинку №78 по вул. Жовтневої Революції в м. Умань(а.с.50,51).

09 жовтня 2013 року позивачка звернулася до суду за захистом своїх прав, які були порушені внаслідок вчинення кримінального правопорушення, що було достовірно підтверджено вироком від 02 жовтня 2013 року(а.с.2-5).

У відповідності до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно ст. 16 Цивільного Кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 317 Цивільного кодексу України деталізовано конституційний принцип, встановлений ст. 41 Конституції України, згідно якого права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власникові. Право власності є абсолютним, необмеженим та гарантованим державою і вчинення будь-яких перешкод власнику у володінні, користуванні та розпорядженні належним йому майном як з боку органів держави, так і з боку третіх осіб є незаконним.

Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ч.4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисне ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін.

Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою оману є умисел у діях однієї із сторін. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт оману повинна довести особа, яка діяла під впливом оману.

Оскільки факт введення ОСОБА_1 в оману під час укладення договору дарування квартири від 16 листопада 2007 року, встановлений вироком Уманського міськрайонного суду від 02 жовтня 2013 року, то позовна вимога про визнання договору дарування від 16 листопада 2007 року підлягає задоволенню.

Відповідно до п.10 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV (1952-15) "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень").

Частина 1 ст. 388 ЦК України передбачає, що у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Вироком Уманського міськрайонного суду від 02 жовтня 2013 року та дослідженими в судовому засіданні доказами також встановлено, що квартира АДРЕСА_1, вибула з володіння ОСОБА_1 не з її волі, а іншим шляхом,тому підлягає витребуванню на її користь у ОСОБА_3 незалежно від кількості правочинів вчинених щодо цього майна після недійсного правочину.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовна вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та про скасування державної реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_3 підлягають задоволенню.

При цьому, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про визнання права власності на квартиру за ОСОБА_1, оскільки це питання є вирішеним витребуванням квартири із чужого незаконного володіння на користь позивача.

23 лютого 2015 року через канцелярію суду було подано заяву про застосування строків позовної давності за підписом адвоката Прудивуса М.А. Не дивлячись на те, що адвокат Прудивус М.А не був допущений судом до участі в справі в якості представника будь-кого з учасників процесу, а сам відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_7 під час судового розгляду заяву про застосування строків позовної давності суду не надавали, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

У відповідності до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а ст. 253 ЦК України встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Із вищевикладеного вбачається, що законодавець чітко передбачає право особи протягом трьохрічного строку звернутися за захистом своїх порушених прав до суду, водночас, законодавцем зазначено, що такий строк обраховується з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав.

Позивач ОСОБА_1 стверджує, що дізналася про існування договору дарування квартири не раніше березня 2012 року, коли звернулася до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання з ОСОБА_2 Дізнавшись, що при підписанні договору в листопаді 2007 року, вона була введена в оману ОСОБА_2 щодо природи правочину, позивач ОСОБА_1 звернулася до правоохоронних органів із заявою про злочин.

29 березня 2013 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості про кримінальне правопорушення №0000518 відносно обвинувачення ОСОБА_2 за ч.1 ст. 190 КК України. Зазначені обставини додатково підтверджуються вироком Уманського міськрайонного суду від 02 жовтня 2013 року та не спростовані іншими учасниками процесу.

Таким чином судом встановлено, що передбачений ст. 257 ЦК України трьохрічний строк для звернення до суду за захистом своїх прав позивачем ОСОБА_1 не пропущений, а тому посилання відповідача ОСОБА_3 та його представника як на підставу для відмови в задоволенні позовних вимог через сплив позовної давності позивачем по справі є безпідставними та необґрунтованими на законі.

Керуючись ст.ст. 41, 55 Конституції України, ст.ст. 11, 16, 229, 230, 317, 330, 388 ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №5, ст.ст.10, 11, 15, 57, 60, 61, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування від 16 листопада 2007 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, який посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Кучер О.І., зареєстрований за номером 8818.

Витребувати однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1.

Скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 647,39 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 647,39 грн.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Черкаської області шляхом подачі в 10-ти денний строк, з дня проголошення рішення, апеляційної скарги.

Головуючий Ю.В. Мельничук