З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
09.04.2015 Провадження №2/425/168/15
Справа №425/3251/14-ц
місто Рубіжне Луганської області
Рубіжанський міський суд Луганської області, у складі головуючого - судді Коваленка Д.С., секретар - Томко Л.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні Рубіжанського міського суду Луганської області, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням,
ОСОБА_1 звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовом до ОСОБА_2, яким після уточнення позову, просив усунути перешкоди у здійсненні права власності на квартиру АДРЕСА_1, шляхом виселення ОСОБА_2з вказаної квартири.
Про місце, день та час розгляду справи по суті, сторони повідомлялись належним чином. У судове засідання 10 квітня 2015 року для розгляду справи по суті позивач і відповідач не з'явились. Позивач подав заяву, якою просив розглянути справу без його участі на підставі наявних у справі доказів, а у випадку неявки відповідача вказав, що не заперечує проти розгляду справи у заочному порядку та ухвалення заочного рішення. Відповідач причини неявки у судове засідання не повідомив, а правом на подачу заперечень та доказів, якими вони обґрунтовуються не скористався.
У зв'язку з повторною неявкою в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений про проведення судових засідань 19 березня 2015 року та 09 квітня 2015 року, та від якого заяви про розгляд справи за його відсутністю не надходило і причини неявки ним не повідомлені, а позивач не заперечив проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності позивача і відповідача, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, та у порядку частини п'ятої статті 209 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) занесена до журналу судового засідання.
У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Позиція позивача полягала у тому, що відповідач, яка отримала право користування квартирою у колишнього її власника, втратила означене право через те, що тепер власник квартири змінився. І оскільки новим власником квартири є позивач, а проживання відповідача у цій квартирі створює йому перешкоди у користуванні та розпорядженні своєю власністю, він має право виселити відповідача із квартири.
На основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, суд встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини:
На підставі договору купівлі-продажу, 23 липня 2008 року, ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_1 (а.с.46-47,51).
У лютому 2014 року, ОСОБА_3 помер (а.с.30). А його право власності на квартиру АДРЕСА_1, успадкувала його сестра - ОСОБА_4 (а.с.31,46-49,52), а також зареєструвала означене право у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.52).
Разом з цим, на момент смерті ОСОБА_3, право користування квартирою мала ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка однак, починаючи з 08 квітня 1993 року, мала зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання за іншою адресою (а.с.2,9-10,14,16,17,28-29,33,46-47).
На підставі договору купівлі-продажу від 22 грудня 2014 року, ОСОБА_1 придбав означену квартиру у ОСОБА_4 та зареєстрував у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно набуте право власності на квартиру (а.с.3-6).
Починаючи з моменту набуття ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1, в ній проживає ОСОБА_5, яка вважає що має право проживати у цій квартирі, як член його сім`ї та як особа, гроші якої були використані позивачем на придбання квартири (а.с.2,16,17,28-29,46-47).
Вважаючи, що ОСОБА_5 втратила право користування означеною квартирою, але у добровільному порядку не бажає виселятись, ОСОБА_1 подав позовну заяву про її виселення (а.с.2,28-29).
Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли цивільні правовідносини у сфері права власності на нерухоме майно, в межах яких виник спір з приводу наявності у відповідача права користування нерухомим майном, а також права у позивача виселити відповідача.
Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів:
Відповідно до положень частини 1 статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Згідно з частиною першою статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.
Також положення частини 1 статті 383 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) прямо встановлюють, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї та інших осіб.
А згідно частини 1 статті 156 Житлового кодексу України, члени сім`ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Отже, право членів сім'ї власника квартири користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.
Означеного висновку, суд дійшов з урахуванням висновку Верховного Суду України, наданого ним у постанові від 05 листопада 2014 року, при розгляді справи у порядку статті 355 ЦПК України.
Тому, оскільки ОСОБА_3, який був власником квартири АДРЕСА_1, членом сім`ї якого була ОСОБА_2 помер у лютому 2014 року, а право власності на вказану квартиру у листопаді 2014 року успадкувала ОСОБА_4 одноособово, відповідач втратила право користування цією квартирою в листопаді 2014 року.
При цьому суд враховує, що матеріали справи не містять будь-яких доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 була співвласником квартири ОСОБА_3 або успадкувала право власності чи користування на неї.
Разом з цим, письмові докази у вигляді договору купівлі-продажу та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухому майно свідчать про те, що 22 грудня 2014 року новим власником квартири АДРЕСА_1, став ОСОБА_1.
А відповідно до положень частини 1 статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Тому, враховуючи те, що відповідач не маючи права користування квартирою продовжує в ній мешкати, суд вважає, що саме він створює перешкоди позивачу у користуванні своєю квартирою, а тому й порушує право власності позивача, яке слід захистити.
При цьому, суд вважає, що виселення відповідача з вказаної вище квартири, про що й просить позивач, буде ефективним засобом захисту порушеного права власності позивача, що повністю узгоджується з положеннями статей 55,124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Таким чином, позовні вимоги слід задовольнити у повному обсязі.
Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
З огляду на те, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, а судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 (шістдесят) копійок, які понесені позивачем по цій справі, суд вважає документально підтвердженими (а.с.1), вони підлягають стягненню на користь позивача з відповідача у повному обсязі.
Отже, керуючись статтями 1-11,15,57-64,159-197,208,209,212-215,224-233 Цивільного процесуального кодексу України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні належної ОСОБА_1 на праві приватної власності квартири АДРЕСА_1, шляхом виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1, задовольнити.
Виселити ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) з квартири АДРЕСА_1.
Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_2) судовий збір у розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 (шістдесят) копійок.
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Луганської області через Рубіжанський міський суд Луганської області протягом десяти днів з дня отримання копії рішення. Заочне рішення може бути переглянуто Рубіжанським міським судом Луганської області шляхом подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення до цього суду протягом десяти днів з дня отримання копії заочного рішення.
Заочне рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання позивачем апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, та після закінчення строку для подання відповідачем письмової заяви про перегляд заочного рішення, якщо таку заяву не було подано. У разі подання позивачем апеляційної скарги заочне рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. У разі подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення, якщо його не скасовано, воно набирає законної сили після закінчення строку на подання ним апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. А у разі подання ним апеляційної скарги заочне рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Суддя - Д.С. Коваленко