У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Леванчука А.О., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання кредитного договору недійсним та стягнення грошових коштів за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_4, на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 2 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 28 березня 2008 року між нею та публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Ощадбанк») в особі філії - Інгулецького відділення № 7857 було укладено кредитний договір, за умовами якого вона отримала кредит у розмірі 68 тис. грн зі сплатою 15 % річних строком на 36 місяців. На забезпечення виконання умов цього договору ніж нею та банком було укладено договір застави, предметом якої був транспортний засіб Т-25А, 2007 року випуску, заводський номер НОМЕР_1. Зазначала, що банк свої зобов'язання за цим договором не виконав та не видав їй грошові кошти.

Позивачка просила, з урахуванням уточнених позовних вимог, визнати кредитний договір від 28 березня 2008 року недійсним та стягнути з відповідача на її користь суму сплачених від її імені за цим договором коштів у розмірі 68 тис. грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 2 лютого 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, позивачкою не надано доказів неукладення кредитного договору, оскільки банк свої зобов'язання виконав. Крім того, наявність кредитних правовідносин між сторонами підтверджується матеріалами справи, зокрема договором застави.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції. Також апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції вірно посилався на те, позивачка звернулась до суду з даним позовом з пропуском строку позовної давності.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 28 березня 2008 року між ПАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит у розмірі 68 тис. грн, а позичальник зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 15 % річних у термін до 28 березня 2011 року.

На забезпечення виконання умов цього договору 28 березня 2008 року між нею та банком було укладено договір застави, предметом якої був транспортний засіб Т-25А, 2007 року випуску, заводський номер НОМЕР_1.

Апеляційний суд, з урахуванням умов договору, виходив з того, що перебіг строку позовної давності починається з моменту укладення спірного договору - 28 березня 2008 року. Тобто, звернувшись до суду з указаним позовом 22 липня 2013 року, позивачка пропустила строк позовної давності.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову.

У абзаці 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення» судам роз'яснено, що, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Тобто у випадку обґрунтованості позовних вимог суд відмовляє у їх задоволенні у зв'язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Таким чином, підстави для відмови у позові у зв'язку з пропуском строку позовної давності та у зв'язку з необґрунтованістю позовних вимог є взаємовиключними та не можуть бути застосовані одночасно.

Апеляційний суд на вказане уваги не звернув.

Крім того, за правилами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України вказане не врахував, не дав оцінку тому, чи звертався відповідач до суду першої інстанції із заявою про застосування строку позовної давності.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_4, задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 2 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: А.О. Леванчук

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко