У х в а л а

іменем україни

15 квітня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Чернігівська міська рада, про поділ житлового будинку в натурі та визначення порядку користування земельною ділянкою за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 09 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що вона є власником 13/16 частин житлового будинку АДРЕСА_1, а її сестра, ОСОБА_4, є власником 3/16 частин цього будинку. Посилаючись на те, що вони не можуть у добровільному порядку поділити зазначений будинок, позивачка просила виділити їй в натурі 13/16 частин житлового будинку та встановити порядок користування земельною ділянкою, на якій він розташований.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 жовтня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено. Виділено ОСОБА_3 в натурі 13/16 частини жилого будинку АДРЕСА_1 із зазначенням конкретних приміщень. Виділено ОСОБА_4 в натурі 3/16 цього будинку із зазначенням конкретних приміщень. Зобов'язано ОСОБА_3 за власний рахунок провести зазначені згідно експертизи перепланування та переобладнання у будинку. Встановлено між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 порядок користування земельною ділянкою за тією ж адресою. Встановлено ОСОБА_4 земельний сервітут для проходу та обслуговування літнього душу та вбиральні на земельній ділянці, площею 66 кв. м, що виділена в користування ОСОБА_3 Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 9 348 грн. в рахунок врівноваження вартості часток, що виділені сторонам у натурі, шляхом виплати вказаної суми з депозитного рахунку ТУ ДСА у Чернігівській області із грошової суми, внесеної ОСОБА_4 Розподілено судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 09 грудня 2014 року рішення районного суду в частині виділення в натурі частин домоволодіння скасовано. Виділено в натурі та визнано право власності за ОСОБА_3 на 12/16 частини житлового будинку та за ОСОБА_4 на 4/16 частини житлового будинку. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із першого варіанту поділу житлового будинку та послався на те, що він є більш наближеним до часток сторін у житловому будинку, згідно з яким визначено і порядок користування земельною ділянкою. При цьому суд встановив відповідачеві земельний сервітут для проходу та обслуговування літнього душу та вбиральні на земельній ділянці, що виділена позивачеві.

Скасовуючи рішення районного суду в частині виділення в натурі частин житлового будинку та змінюючи розмір частин сторін у цьому будинку, апеляційний суд виходив із того, що суд не звернув уваги на зміну розміру часток сторін у житловому будинку при його поділі за першим варіантом судової будівельно-технічної експертизи. В іншій частині апеляційний суд погодився із мотивами та висновками суду першої інстанції, зазначивши також, що встановлення сервітуту передбачено висновком експертизи.

Проте повністю з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 є власником 13/16 частин житлового будинку АДРЕСА_1, а її сестра, ОСОБА_4, є власником 3/16 частин цього будинку.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалась на те, що вони не можуть у добровільному порядку поділити зазначений будинок та встановити порядок користування земельною ділянкою, на якій він розташований.

Згідно зі ст. 152 ЖК УРСР переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів.

У п. 18 постанови Пленуму Верховного суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» судам роз'яснено, що відповідно до заявлених вимог суд має запропонувати сторонам подати або за їх клопотанням витребувати: висновки технічної експертизи щодо можливих варіантів поділу будинку в натурі або встановлення порядку користування ним відповідно до належних співвласникам часток, а у необхідних випадках - органів державного архітектурно-будівельного контролю, пожежної і санітарної інспекції про допустимість пов'язаних з цим переобладнань.

Наведеного суди не врахували та у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не встановили, чи надавалися сторонам висновки про відповідність перепланування за першим варіантом судової будівельно-технічної експертизи будівельним нормам і правилам, санітарно-епідеміологічним нормам та правилам пожежної безпеки.

Отже, висновок судів про можливість поділу спірного житлового будинку в натурі є передчасним.

Встановлюючи порядок користування земельною ділянкою, суди дійшли до передчасного висновку про встановлення ОСОБА_4 земельного сервітуту на частину земельної ділянки, що виділена ОСОБА_3

Так, відповідно до ч. 1 ст. 100 ЗК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Аналогічні положення містяться у ст. 401 ЦК України.

Частиною 3 ст. 402 ЦК України встановлено, що у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Суди наведеного не врахували та за відсутності відповідних позовних вимог встановили земельний сервітут, що є порушенням норм матеріального та процесуального права.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, правовідносини між сторонами не визначені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 338 ЦПК України, оскільки порушення закону допущені як районним судом, так і апеляційним, справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 09 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська