Справа № 587/405/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2015 року Сумський районний суд Сумської області під головуванням судді Степаненка О.А., при секретарі Токаревій В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранфінресурс» про захист прав споживачів,

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 14.07.2014 року вона уклала з відповідачем договір, за умовами якого відповідач бере на себе зобов'язання надати 17 липня 2014 року для проведення весілля кредит у розмірі 5000 грн. До підписання договору нею було сплачено відповідачу одноразовий комісійний внесок, що становить 325 грн. Однак кредит у розмірі 5000 грн. вона не отримала та відповідач почав вимагати щомісячний адміністративний платіж у розмірі 163,89 грн. Вважала, що вказаний договір є недійсним, а сплачені нею кошти відповідачу в сумі 325 грн. підлягають поверненню. Позивачка вважає, що договір вона підписала під впливом омани, викликаної неправомірними діями представників ТОВ «Гранфінресурс». Враховуючи скрутне матеріальне становище вона погодилася укласти такий договір з відповідачем на умовах кредитування під 6 % річних. Грошові кошти в сумі 325 грн., як одноразовий комісійний внесок для отримання позики, вона сплатила ще до підписання договору від 14.07. 2014 року. Крім того, з умовами даного договору до його підписання, що взагалі не передбачають надання йому будь-яких грошових коштів в позику, її не ознайомили. Позивачка послалась на те, що представники відповідача ввели її в оману, під їх тиском вона підписала не той договір, на який розраховувала, умови договору є несправедливими та непрозорими, тобто з боку відповідача мала місце нечесна підприємницька практика, яка полягала у залученні коштів позивачки з метою реалізації пірамідальної схеми. Крім того, згідно Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» надавати фінансові кредити за рахунок залучених коштів має право на підставі відповідної ліцензії лише кредитна установа. Посилаючись на ці обставини, позивачка просила визнати недійсним договір та додатки до нього, стягнути сплачені нею кошти.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача в судове засідання не з"явився з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, в своєму письмовому запереченні позовні вимоги не визнав, посилався на те, що вид діяльності ТОВ «Гранфінресурс» не підлягає ліцензуванню, оскільки не відповідає законодавчо встановленим критеріям та ліцензійним умовам ні однієї з існуючих фінансових послуг. ТОВ «Гранфінресурс» не залучає власні кошти для надання позик або кредитів, а є контролером коректного і справедливого розподілу грошових фондів для учасників програми, в яких накопичені їх власні кошти. Учасники програми «Альянс Україна» беруть грошові суми у інших учасників, а не у адміністратора програми, причому на умовах безвідсоткового повернення, що не може визначатися як фінансовий кредит чи позика.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно з договором від 14.07.2014 року № 229403, укладеним між ОСОБА_1 та ТОВ „Гранфінресурс" та додатками до нього, які є його невід'ємною частиною, Адміністратор, який діє від імені ТОВ „Гранфінресурс", зобов'язується вчинити від імені та за рахунок Учасника (в даному випадку ОСОБА_1) певні дії, спрямовані на отримання грошової суми, зазначеної у додатку №1 до даного договору, на умовах діяльності «Програми Альянс Україна», у порядку та строки, що містить додаток №2, який є невід'ємною частиною договору, в тому числі: сформувати Реєстр учасників, забезпечити його адміністрування, організувати та проводити захід по розподілу грошового фонду, надати учаснику відповідну суму, заявлену для отримання на умовах діяльності програми, надавати інші послуги і здійснювати інші правочини, погоджені сторонами, у порядку та в строки, передбачені цим договором та додатками до нього.

ОСОБА_1 згідно з програмою зобов'язується сплачувати іншій стороні одноразовий платіж та щомісячні платежі згідно з графіком. (ар.с.10-13).

14.07.2014 року, згідно з квитанцією, ОСОБА_1 сплатила 325 гривень на рахунок ТОВ „Гранфінресурс" (а.с.14).

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3, ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Відповідно до ч. ч. 5, 6, 8 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути визнано недійсним. У разі коли визнання положення недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Статтею 19 Закону України "Про захист прав споживачів" заборонено нечесну підприємницьку практику, яка включає, зокрема будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману, спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, стосовно основних характеристик продукції, таких як: її наявність, специфікація та ціна або спосіб розрахунку ціни чи наявність знижок або інших цінових переваг.

Згідно ч.3 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" забороняються як такі, що вводять в оману: пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції; пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої; недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення та позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення; утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним.

Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до положень, закріплених у ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Зокрема, відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 19 цього Закону забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Таким чином, Законом України "Про захист прав споживачів" закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми.

При цьому в зазначеному Законі нормативне визначення поняття "пірамідальної схеми" не надано, однак визначені ознаки, які відносять діяльність суб'єкта підприємництва до "пірамідальної схеми".

Аналіз п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" дає підстави для висновку, що поняття "пірамідальна схема" у розумінні цієї норми має такі обов'язкові ознаки: а) здійснення сплати за можливість одержання учасником компенсації; б) компенсація надається за рахунок залучення учасником інших споживачів схеми; в) відсутність продажу або споживання товару.

Таким чином, для кваліфікації "пірамідальної схеми" необхідна наявність усіх зазначених ознак.

Відсутність вищевказаних ознак виключає можливість визнання схеми як "пірамідальної", тобто такої, що порушує норми чинного законодавства України.

Посилаючись на те, що відповідач увів її в оману, позивачка всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надала суду належних доказів на підтвердження того, що її дійсно було уведено в оману відповідачем.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 230 ЦК України обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

З матеріалів справи вбачається, - і не оспорюється сторонами, що під час укладення договору позивачка отримала примірник угоди та додатки до неї, які містять опис послуг ТОВ „Гранфінресурс".

Відповідно до ст. 4 договору підписання цього договору та додатків до нього є підтвердженням факту ознайомлення, розуміння сторонами її умов та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом договору й додатків до нього. У п.4.8 договору зазначено, «учасник заявляє, що отримав усі пояснення від представника Адміністратора, уважно прочитав та зрозумів всі визначення, умови та змість договору і додатків до нього, що засвідчує своїм підписом. ( ар.с. 10).

Таким чином, ствердження позивачки про наявність обману та ознак "пірамідальної схеми" у діях ТОВ „Гранфінресурс" під час укладення договору є помилковим і не узгоджується з положеннями п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" у взаємозв'язку з нормами Закону України "Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг".

Посилаючись на несправедливість умов договору, позивачка не зазначила в чому саме полягає несправедливість договору. При цьому позивачка послалась на норму ч. 6 ст. 19 Закону "Про захист прав споживачів", яка регулює питання недійсності угоди у зв'язку зі здійсненням нечесної підприємницької практики (недобросовісна конкуренція та діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною). Однак позивачка не зазначила, у чому саме полягає несправедливість окремих положень договору, і не вказала, чи є зазначена обставина відповідно до цієї норми підставою для зміни або визнання недійсними саме цих (яких конкретно) умов договору та чи є підстави для визнання недійсним договору в цілому. Зазначивши, що підставою недійсності договору є несправедливість умов договору (ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів"), позивачка та представник посилалися на норму ч. 6 ст. 19 цього Закону, яка регулює питання недійсності угоди у зв'язку зі здійсненням нечесної підприємницької практики (недобросовісна конкуренція та діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною).

У той самий час ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить інші самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом ч. 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону).

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Аналізуючи норму ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Аналізуючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про те, що ознак, зазначених у ч. 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", в судовому засіданні не встановлено, тому кваліфікувати умови укладеного між сторонами договору як несправедливиі немає законних підстав.

Посилання позивачки на те, що згідно Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» надавати фінансові кредити за рахунок залучених коштів має право на підставі відповідної ліцензії лише кредитна установа, а відповідач не є такою установою, не може бути підставою для задоволення позову.

Пунктом 3 частини 1 ст. 9 Закону «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» визначено, що відповідно до спеціальних законів ліцензуванню підлягає господарська діяльність, зокрема, із надання фінансових послуг.

Згідно з пунктами 1, 5 ч. 1 ст. 1 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» під фінансовою установою слід розуміти юридичну особу, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку.

Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Аналізуючи зазначені норми законодавства суд приходить до висновку про те, що у своїй діяльності ТОВ «Гранфінресурс» не залучає власні кошти для надання позик або кредитів, а є контролером коректного і справедливого розподілу грошових фондів для Учасників програми, в яких накопичені їх власні кошти. Учасники програми «Альянс Україна» беруть грошові суми у інших Учасників, а не у Адміністратора програми, причому на умовах безвідсоткового повернення, що не може визначатися як фінансовий кредит чи позика.

Таким чином, вид послуг які надає ТОВ «Гранфінресурс» відноситься до господарських комерційних послуг, пов'язаних із контролем та посередництвом між учасниками програми «Альянс Україна». Така форма адміністрування, яку здійснює ТОВ «Гранфінресурс», не підпадає під регулювання Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» і не підлягає ліцензуванню, так як Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, не може виступити регулятором діяльності, яку здійснює ТОВ «Гранфінресурс».

Таким чином, підстав для визнання укладеного між сторонами договору, недійсним, суд не вбачає.

Укладений між сторонами договір узгоджується з положеннями ст. 3 ЦК України щодо свободи договору та свободи підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, ст. 6 ЦК України, у відповідності з якою сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства, ст. 12 ЦК України, у відповідності з якою особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд, ст. 627 ЦК України, відповідно до якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Отже, укладений між сторонами договір відповідає нормам чинного законодавства, тому немає підстав для визнання цього договору недійсним.

Згідно п.8.2. Додатку № 2 сторони дійшли згоди, якщо учасник виявить бажання розірвати договір в односторонньому порядку після встановленого в п.8.1. даної статті терміну, або договір буде розірваний зі сторони адміністратора при не виконанні учасником п.3.2 ст. З дод. №2 до договору, одноразовий комісійний внесок та Адміністративні витрати учаснику не повертаються.

Оскільки позивачка порушила умови договору, підстав для задоволення позову суд не вбачає, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 213,214,215 ЦПК України, ст. ст. 10,60 ЦПК України, ст.ст. 1, 4, 9, 34, Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. 18, 19 Закону України "Про захист прав споживачів", ст. 203, 215, 230 ЦК України, п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 1 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.ст. 3,6,12. 627 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В :

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранфінресурс» про захист прав споживачів за безпідставністю позовних вимог.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя