Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10 квітня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі :

головуючої : Готра Т.Ю.,

суддів : Леска В.В., Кондора Р.Ю.,

при секретарі : Марчишак Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 10 лютого 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до приватного Закарпатського обласного акціонерного товариства по туризму та екскурсіях «Закарпаттурист» про зобов'язання вчинити певні дії та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому указував на те, що рішенням №Р-17-1 від 8 квітня 2011 року чергових Загальних зборів акціонерів Закарпатського обласного закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях «Закарпаттурист», він був звільнений з посади голови правління ЗО ЗАТ ТЕ «Закарпаттурист». Також 8 квітня 2011 року Наглядовою Радою товариства прийнято постанову №ПР-74 про дострокове припинення дії строкового трудового договору за контрактом, укладеним з головою правління товариства ОСОБА_1 28.07.2010 року. А наказом виконувача обов'язків Голови правління Товариства від 08.04.2011 року ОСОБА_1 був звільнений з роботи з підстав, передбачених контрактом (ст.36 п.8 КЗпП України).

Вказане звільнення з роботи він оскаржив до суду, і рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 06 липня 2011 року та додатковим рішенням цього ж суду від 10 серпня 2011 року його позов було задоволено. Однак, рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 16.12.2011 року вказані судові рішення були скасовані, а у позові ОСОБА_1 про поновлення на роботі та оплату вимушеного прогулу - відмовлено. Змінено дату його звільнення з роботи з «8 квітня 2011 року» на «18 квітня 2011 року».

Посилаючись на те, що відповідачем в порушення вимог статей 47, 116 КЗпП України наказу про його звільнення у строк, визначений судом, видано не було, розрахунок в розмірі середнього заробітку за час перебування на лікарняному виплачено не було, і не була оформлена трудова книжка шляхом внесення запису про дату та підставу його звільнення, тому просив суд прийняти рішення, яким змінити дату звільнення з «08 квітня 2011 року» на «18 квітня 2011 року»; зобов'язати відповідача видати наказ про звільнення із зазначенням дати звільнення 18 квітня 2011 року; зобов'язати відповідача видати належним чином оформлену трудову книжку; стягнути з відповідача суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 10 лютого 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до приватного Закарпатського обласного акціонерного товариства по туризму та екскурсіях «Закарпаттурист» про зміну дати звільнення, зобов'язання видати наказ про звільнення із зазначенням дати звільнення, видати належним чином оформлену трудову книжку та про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовлено.

У апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати зазначене рішення, як постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, і постановити нове рішення, яким його позов задовольнити.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав.

Представник відповідача ОСОБА_4 апеляційну скаргу не визнав, просив таку відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з'явився, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином (під розписку), а тому його неявка згідно ч.2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів вважає, що скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що рішенням №Р-17-1 від 8 квітня 2011 року чергових Загальних зборів акціонерів Закарпатського обласного закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях «Закарпаттурист», позивач ОСОБА_1 був звільнений з посади голови правління ЗО ЗАТ ТЕ «Закарпаттурист». Також 8 квітня 2011 року Наглядовою Радою товариства прийнято постанову №ПР-74 про дострокове припинення дії строкового трудового договору за контрактом, укладеним з головою правління товариства ОСОБА_1 28.07.2010 року. А наказом виконувача обов'язків Голови правління Товариства від 08.04.2011 року ОСОБА_1 був звільнений з роботи з підстав, передбачених контрактом (ст.36 п.8 КЗпП України).

Вказане звільнення позивачем було оскаржено до суду, і рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 06 липня 2011 року та додатковим рішенням цього ж суду від 10 серпня 2011 року позов ОСОБА_1 було задоволено. Однак, рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 16.12.2011 року вказані судові рішення були скасовані, а у позові ОСОБА_1 про поновлення на роботі та оплату вимушеного прогулу - відмовлено. Змінено дату його звільнення з роботи з «8 квітня 2011 року» на «18 квітня 2011 року».

Оскільки рішенням суду, що набрало законної сили, вже змінено дату звільнення позивача з роботи, тому його позовні вимоги про зміну дати звільнення з «8 квітня 2011 року» на «18 квітня 2011 року» є безпідставними і задоволенню не підлягають.

Також не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов'язання відповідача видати наказ про звільнення із зазначенням дати звільнення 18 квітня 2011 року, оскільки підставою звільнення позивача з роботи днем 18 квітня 2011 року є рішення суду, що набрало законної сили, і відповідно до ст.14 ЦПК України таке є обов'язковим для його виконання відповідачем, що не потребує додаткового винесення про це ще й наказу.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Однак, вимоги позивача про зобов'язання відповідача видати йому належним чином оформлену трудову книжку, то такі не підлягають задоволенню, оскільки трудова книжка позивача знаходиться у нього, яка йому була видана ще 25.03.2011 року для консультації у пенсійному фонді, що стверджується його розпискою, написаною власноручно на ім»я головного фахівця по кадровій роботі та діловодству п.ОСОБА_5., яка міститься у матеріалах справи (а.с.22), та поясненнями його представника ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч.4 ст.235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Оскільки судом встановлено, що трудова книжка позивача знаходиться у нього ще з 25.03.2011 року, і не була надана ним відповідачу для внесення відповідного запису про його звільнення з роботи, що виключає застосування судом положень ч.4 ст.235 КЗпП України, оскільки відсутня вина відповідача, тому вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають.

Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного для після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювань нею суму.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Позивач у позовній заяві вказує на не проведення відповідачем із ним розрахунку за час його перебування на лікарняному з 08.04.2011 року по 18.04.2011 року (інші суми ним не оспрюються, так як такі йому були виплачені згідно видаткового касового ордеру від 29.04.2011 року (а.с.23), у зв'язку з чим просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу (тоді як згідно ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати зазначених сум стягується середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку).

Однак, дані вимоги не підлягають задоволенню, оскільки підставою для виплати коштів за час перебування позивача на лікарняному - є листок непрацездатності, який позивачем відповідачу до цього часу наданий так і не був, у зв'язку з чим відповідач не мав передбачених законом підстав для виплати позивачу зазначених коштів, а суд не має таких підстав для їх стягнення в судовому порядку.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або осопрюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Відмовляючи у позові ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що позивач пропустив строк на звернення до суду з даним позовом, оскільки виплата всіх належних йому сум при звільненні була проведена 29.04.2011 року, що стверджується видатковим касовим ордером (а.с.23), а з позовними вимогами до суду він звернувся 15.12.2014 року, тобто після спливу тримісячного строку на звернення до суду.

Однак, колегія суддів із висновком суду першої інстанції в цій частині погодитись не може, оскільки у випадку, коли суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів установить, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, постановляється рішення про відмову в задоволенні позову саме із цих підстав, а не через пропуск строку давності.

Встановивши, що право позивача ОСОБА_1, про захист якого він просить, не порушено, тому колегія суддів вважає, що у позові ОСОБА_1 слід відмовити саме із цих підстав, а не через пропуск ним строку позовної давності.

Таким чином, рішення суду першої інстанції у відповідності до ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню, з ухваленням по справі нового рішення, яким у позові ОСОБА_1 слід відмовити у зв'язку з безпідставністю позовних вимог, а апеляційну скаргу позивача задовольнити частково.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 10 лютого 2015 року - скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до приватного Закарпатського обласного акціонерного товариства по туризму та екскурсіях «Закарпаттурист» про зобов'язання вчинити певні дії та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити у зв'язку з безпідставністю позовних вимог.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку на протязі двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча :

Судді :