АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3850/15 Справа № 190/83/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Легкошерст Ю. В. Доповідач - Куценко Т.Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2015 року м. Дніпропетровськ

15 квітня 2015 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого - Куценко Т.Р.

суддів - Волошина М.П., Демченко Е.Л.

при секретарі - Левцунові І.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

на рішення П'ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа орган опіки та піклування П'ятихатської райдержадміністрації Дніпропетровської області про виселення без надання іншого житлового приміщення, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 у січні 2015 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про виселення колишньої дружини з належного йому будинку без надання іншого житлового приміщення /а.с.2-5/.

Рішенням П'ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2015 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено /а.с.84-88/.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, та рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права /а.с. 91-95/.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Нормами ст. 10, 58 та 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Та виходячи з положень ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною 4 цієї ж статті встановлено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Положеннями ст. 158 ЖК передбачено, що наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму.

Плата за користування жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу (ч. 4 ст. 156 ЖК).

При цьому відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 162 ЖК плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Судом встановлено, що в період з 26 серпня 1995 року по 26 липня 2003 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження /а.с. 6/.

Від шлюбу мають сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.8/.

В період роздільного проживання, а саме 26.09.2006 року позивач придбав будинок АДРЕСА_1 /а.с. 13-15/.

Рішенням П'ятихатського районного суду від 04 липня 2007 року за ОСОБА_2 визнано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, які розміщені на земельній ділянці площею 494 кв.м. по АДРЕСА_1 /а.с.10-12/.

Право власності ОСОБА_2 було зареєстровано 18.09.2007 року, що підтверджується витягом Дніпропетровського КП «П'ятихатське бюро технічної інвентаризації» /а.с. 9/.

У листопаді 2007 року сторони знову стали проживати однією сім'єю, відповідач разом з сином вселилася до спірного будинку як член сім'ї власника, а 08.10.2010 року у них народилася донька Анастасія, що підтверджується свідоцтвом про народження /а.с. 7/.

Відповідно до адресних довідок ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх син ОСОБА_4 зареєстровані в будинку АДРЕСА_1 з 29 листопада 2007 року /а.с.20, 21, 22/.

Рішенням П'ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 04.09.2013 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права користування жилим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку та виселення задоволено частково, припинено ОСОБА_3 право користування жилим приміщенням та виселено з будинку АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення. В решті вимог відмовлено. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на ? частину будинку - відмовлено /а.с.65-69/.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.10.2013 року це рішення, в частині припинення ОСОБА_3 права користування будинком АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення скасовано, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права користування жилим приміщенням та виселення відмовлено /а.с.70-73/.

У січні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом про виселення ОСОБА_3 з квартири посилаючись на те, що у жовтні 2010 року вони припинила шлюбні стосунки, спільного господарства не ведуть, на його вимог відповідач не хоче виселятися з будинку та зніматися з реєстрації. Через постійні сварки які вчиняє відповідач він вимушений піти з дому, та проживати у батьків, не може користуватися своєю власністю. Крім того, на його пропозицією укласти угоду про строкове платне користування належним позивачу будинком згоди не дає.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції належним чином перевірив фактичні обставини справи з урахуванням зібраних доказів та дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції при ухвалені рішення не прийняв до уваги обставини, які були викладені в позовній заяві та не надав належної оцінки, щодо виниклих правовідносин між сторонами, оскільки не обґрунтував в оскаржуваному рішенні правові підстави проживання відповідача в спірному домоволодінні після припинення сімейних стосунків між сторонами, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Щодо виселення колишніх членів сім'ї власника, то відповідно до ст. 9, 156, 157 ЖК України сам факт припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє колишніх члені сім'ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник жилого будинку має відповідно до ст. 157 ЖК, але за наявності обставин, передбачених ч.1 ст. 116 цього Кодексу.

Передбачені обмеження щодо виселення колишніх членів сім'ї не є порушенням права власності.

Матеріалами справи підтверджується та не заперечується сторонами, те, що позивач скориставшись своїми правами, наданими власнику будинку, що передбачені ст. 150 ЖК та ч. 1 ст. 383 ЦК України надав відповідачу, як члену його сім'ї право проживання (користування) спірним домоволодінням, зареєструвавши останню у домоволодінні АДРЕСА_1, тобто ОСОБА_3 вселилася та займає це житлове приміщення у встановленому законом порядку.

Таким чином, те, що після припинення шлюбних відносин з позивачем, ОСОБА_3 продовжує проживати у вказаному житловому будинку, то це не суперечить чинному законодавству.

Щодо посилань позивача в апеляційній скарзі на те, що між власником і колишнім членом його сім'ї не було угоди про безоплатне користування жилим приміщенням, що є підставою для виселення, то з ним також не можна погодитися, так як у разі не сплати відповідачем квартирної плати та плати за комунальні послуги добровільно, власник вправі пред'явити до нього позов про стягнення належних за це сум.

Однак, вимоги щодо стягнення з відповіда оплати за комунальні послуги позивач не заявляв, крім того не заперечував, що відповідач комунальні послуги за користування жилим приміщенням сплачує добровільно, претензій з цього приводу до останньої не має.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст.303, ст.307, 308 ЦПК України, колегії суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, - відхилити.

Рішення П'ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий: Куценко Т.Р.

Судді: Волошин М.П.

Демченко Е.Л.