АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/686/15 Головуючий 1 інстанції - Саркісян О.А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Гуцал Л.В.,

суддів -Коростійової В.І., Крилової Т.Г.

за участю секретаря - Литвин О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 23 квітня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про виселення, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з вказаним позовом.

Позивач просив виселити ОСОБА_1 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі АДРЕСА_1

Посилався на те, що 23 травня 2008 року між Банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір на суму 43 482 доларів США 26 центів, строком користування до 22 травня 2028 року.

На забезпечення виконання основного зобов'язання, 23 травня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

Зобов'язання за договором кредиту ОСОБА_3 не виконуються.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 19 березня 2012 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1.

У зазначеній квартирі зареєстровані та проживають ОСОБА_1 та її неповнолітній син ОСОБА_2, які відповідно до положень ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК Української РСР підлягають виселенню з предмета іпотеки.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2014 року позов Банку задоволено - ОСОБА_1 з неповнолітним сином ОСОБА_2 виселено з квартири АДРЕСА_1, вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» залишити без розгляду, провадження у справі закрити.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 10 червня 2014 року рішення суду першої інстанції було скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 листопада 2014 року рішення суду апеляційної інстанції скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала, представник Банку проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, представник Служби у справах дітей у письмовій заяві проти виселення ОСОБА_1 та її неповнолітнього сина заперечувала, у зв'язку з відсутністю у родини іншого житла.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судовим розглядом встановлено, що рішенням викнавчого комітету Орджонікідзевської районної ради м.Харкова від 09 грудня 2003 року №312/22 ОСОБА_1 та її сина ОСОБА_2 визнано наймачами квартири АДРЕСА_1. Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 04 квітня 2008 року ця квартира була приватизована та наналежала ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві приватної спільної сумісної власності. 23 травня 2008 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_1, яка діяла у власних інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_2, продала спірну квартиру ОСОБА_3 Продаж вчинено за 287 290 гривень, що еквівалентні 56 889 доларам США. Після укладення договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_1 та її син ОСОБА_2 залишаються бути зареєстрованими та проживають в цій квартирі (а.с.98-101).

23 травня 2008 року між Банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір на суму 43 482 доларів США 26 центів, зі строком повернення до 22 травня 2028 року (а.с.9 -14).

У забезпечення виконання основного зобов'язання, 23 травня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 (а.с.20-27).

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором утворилась заборгованість у розмірі 302 549,24 гривень.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2014 року у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 39 292 доларів США 11 центів, що складає 302 549,24 гривень, було звернуто стягнення на належну на праві власності ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1, шляхом продажу з укладанням від імені останнього договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу (а. с. 28-31).

21 жовтня 2013 року рекомендованим листом з описом вкладення Банк направив на адресу ОСОБА_1 особисто, та як законному представнику ОСОБА_2, письмову вимогу - протягом одного місяця звільнити квартиру, яке є предметом іпотеки (а. с. 32)

Однак відповідач та її син на вимогу не відреагували, квартиру не звільнили, з реєстрації не знялись.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того що рішенням суду звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме - квартиру АДРЕСА_1, у якій проживають та зареєстровані відповідач та її неповнолітній син, Банком була направлена вимога про добровільне виселення із спірної квартири, яка залишилася без виконання, а тому, враховуючи вимоги ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР, є підстави для виселення відповідачів.

Такий висновок не ґрунтується на матеріалах справи та суперечить нормам матеріального права.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 ст. 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч.2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст. 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч.2 ст.109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року № 6-39цс15.

Отже, за змістом цих норм, за встановлених судом обставин відсутні передбачені законом підстави для виселення ОСОБА_1 та її неповнолітнього сина з квартири, яка є предметом іпотеки, без надання їм іншого жилого приміщення.

Зазначене залишилось поза увагою суду першої інстанції.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасування, з постановленням нового рішення про відмову у позові.

Керуючись ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст.309, 313, ч.2 ст.314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 23 квітня 2014 року скасувати.

У задоволені позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді