Провадження № 22-ц/780/1553/15 Доповідач у 2 інстанції Матвієнко Ю. О.
Категорія 18 09.04.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

09 квітня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Матвієнко Ю.О.,

суддів Волохова Л.А., Мельника Я.С.,

при секретарі Микитенко Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 грудня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2013 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з вищевказаним позовом та просив ухвалити рішення про його задоволення, посилаючись на те, що 10.07.2008 року між ним та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 73 816,56 дол. США на споживчі цілі зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 15% річних строком до 10.07.2023 року.

В забезпечення виконання зобов»язань ОСОБА_3 за кредитним договором, між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 11.07.2008 року було укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого в іпотеку банку ОСОБА_2 була передана належна їй квартира АДРЕСА_1.

Позивач свої зобов»язання згідно умов кредитного договору виконав повністю, натомість відповідач ОСОБА_3 обов»язки щодо своєчасного повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним порушив, внаслідок чого за договором станом на 05.07.2013 року утворилася заборгованість в розмірі 171 133,69 дол. США, яка складається з 63 026,90 дол. США заборгованості за кредитом; 37 543,79 дол. США заборгованості по процентам за користування кредитом; 9 294,13 дол. США заборгованості по комісії за користування кредитом; 53 089,85 дол. США пені за несвоєчасність виконання зобов»язань за договором; 31,29 дол. США штрафу (фіксована частина) та 8 147,73 дол. США штрафу (процентна складова).

Враховуючи викладене, позивач просив суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 10.07.2008 року в розмірі 171 133,69 дол. США, що за курсом 7,99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 05.07.2013 року складає 1 367 358,20 грн., звернути стягнення на квартиру загальною площею 74,30 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки від 11.07.2008 року) ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Крім того, позивач просив суд виселити відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4, які зареєстровані та/або проживають у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1, зі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 грудня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ПАТ КБ «Приватбанк» подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 10.07.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 73 816,56 дол. США на споживчі цілі зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 15% річних строком до 10.07.2023 року.

В забезпечення виконання зобов»язань ОСОБА_3 за кредитним договором, між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 11.07.2008 року було укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого в іпотеку банку ОСОБА_2 була передана належна їй на праві власності квартира АДРЕСА_1.

Також встановлено, що позивач свої зобов»язання згідно умов кредитного договору виконав повністю, натомість відповідач ОСОБА_3 обов»язки щодо своєчасного повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним порушив, внаслідок чого за договором станом на 05.07.2013 року утворилася заборгованість в розмірі 171 133,69 дол. США, яка складається з 63 026,90 дол. США заборгованості за кредитом; 37 543,79 дол. США заборгованості по процентам за користування кредитом; 9 294,13 дол. США заборгованості по комісії за користування кредитом; 53 089,85 дол. США пені за несвоєчасність виконання зобов»язань за договором; 31,29 дол. США штрафу (фіксована частина) та 8 147,73 дол. США штрафу (процентна складова).

Згідно довідки КПБМР ЖЕК № 6 від 18.11.2013 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з положень Закону України від 03.06.2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», однак з такими висновками суду повністю погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов»язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов»язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі ст.ст. 12, 33, 39, 40 вказаного Закону.

Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для подальшої реалізації.

Згідно ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності 07.06.2014 року, та на який в рішенні посилається суд першої інстанції, протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов»язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об»єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об»єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку.

Судом першої інстанції при ухваленні рішення не враховано те, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є процесуальним, оскільки встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме, визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться.

Оскільки Законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів в сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення у судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог.

Таким чином, враховуючи наявність в справі підстав для задоволення вимог позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки, висновок суду першої інстанції про відмову у зверненні стягнення з посиланням на норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є помилковим та безпідставним, а рішення суду в цій частині - таким, що підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині рішення про задоволення вимог банку про звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню протягом дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог ПАТ КБ «Приватбанк» про виселення відповідачів є законним та обґрунтованим і підстави для його скасування відсутні, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов»язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Згідно п. 43 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке.

Згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39-40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення.

При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

В матеріалах справи наявна копія вимоги про добровільне виселення від 23.05.2013 року, адресована ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с.15-16) та докази відправлення цієї вимоги (а.с.17-18), однак за відсутності в справі доказів отримання цієї вимоги відповідачами, ці дані не є достатньою підставою для задоволення вимоги позивача про виселення відповідачів з квартири, яка є предметом іпотеки.

Оскільки в справі відсутні докази отримання відповідачами письмової вимоги позивача про виселення, наявність чого є обов»язковою умовою для звернення до суду з вимогою про примусове виселення в разі відмови особи у добровільному виселенні з приміщення, на яке звернуто стягнення, висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову в частині вимог про виселення є законним та обґрунтованим.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню в частині відмови у зверненні стягнення на предмет іпотеки з ухваленням в цій частині нового рішення. В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін як таке, що ухвалене на підставі повно та всебічно встановлених обставин справи, підтверджених доказами, перевіреними судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 грудня 2014 року в частині відмови у зверненні стягнення на предмет іпотеки - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 10.07.2008 року в розмірі 171 133,69 дол. США, що за курсом 7,99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 05.07.2013 року складає 1 367 358,20 грн., звернути стягнення на квартиру загальною площею 74,30 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки від 11.07.2008 року) ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню протягом дії Закону України від 03.06.2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

В іншій частині рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 грудня 2014 року - залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий :

Судді :