АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2015 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів: Музичко С.Г., Прокопчук Н.О.

при секретарі: Кутц А.В.

за участю:

позивача ОСОБА_1.

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

перекладача ОСОБА_5

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 грудня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу квартири фіктивним

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2013 року ОСОБА_1. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 30.04.2010, засвідчений приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_7, фіктивним.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12.12.2014 в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1. просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Апелянт посилається на те, що рішення не відповідає фактичним матеріалам справи та суперечить нормам матеріального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що при розгляді справи в суді першої інстанції не було враховано, що вищезгаданий договір за попередньою домовленістю між ним та його колишнім перекладачем - відповідачем по справі, з яким він знаходився в дуже довірливих відносинах, було укладено на час судових процесів з його колишньою дружиною ОСОБА_8 і останній не передбачав будь-яких юридичних наслідків з приводу його укладання.

Справа № 755/26552/13
№ апеляційного провадження:22-ц/796/449/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Виниченко Л.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позов не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може.

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що позивач є громадянином Франції, який тривалий час проживає в Україні (а. с. 12). На початку 2009 року він познайомився з відповідачкою ОСОБА_3, яка, знаючи французьку мову, допомагала позивачу у спілкуванні та вирішенні його проблем на території України. Між ними склалися дружні стосунки, внаслідок чого відповідач декілька разів приїжджала до Франції до рідних позивача та отримувала від нього допомогу при оформленні закордонних віз. Під час їхнього знайомства позивач повідомив відповідача про те, що у Франції у нього та його дружини ОСОБА_8 триває процес про розірвання шлюбу, а в Дніпровському районі м. Києва слухається справа про стягнення з нього аліментів, поділу майна та встановлення побачень з його неповнолітнім сином від вищезгаданого шлюбу. Також він повідомив її, що до вказаного шлюбу придбав в Україні квартиру АДРЕСА_2, яка є предметом спору в суді Дніпровського району м. Києва. Він повідомив відповідача про те, що для того, щоб мати можливість побачення з сином у нього повинно бути постійне місце проживання на території України. Зметою захисту зазначеної квартири та створення умов для побачення з дитиною сторони по справі домовилися скласти фіктивний договір купівлі-продажу, оформити договір оренди спірної квартири, а після закінчення судових процесів знову переоформити квартиру на позивача. Вказаний договір купівлі-продажу було заплановано оформити 30.04.2010, в зв'язку з чим на 29.04.2010 були зібрані усі необхідні документи, крім довідки з БТІ. У зв'язку з необхідністю позивача виїхати до Франції 30.04.2010 відповідач запропонувала ОСОБА_1. оформити на ім'я її знайомого ОСОБА_12 довіреність, на підставі якої він би мав можливість отримати як документи з БТІ та укласти договір купівлі-продажу вказаної квартири, на що позивач погодився. 30.04.2010 ОСОБА_1., від імені якого діяв представник ОСОБА_12, відчужив квартиру АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_3 згідно договору купівлі-продажу квартири посвідченого ПН КМНО ОСОБА_7, зареєстрованому у реєстрі за № 1023 та витягу з Державного реєстру правочинів (а. с. 165, 169), ціна договору визначена 30 000 грн., (а. с. 7-8). Позивач продовжив проживати у спірній квартирі. Відповідно до реєстраційного напису від 06.05.2010квартира АДРЕСА_3 була зареєстрована за ОСОБА_3 (а. с. 168). На виконання попередніх домовленостей 20.05.2010 ОСОБА_1. та ОСОБА_3 уклали договір оренди вищезгаданої квартири, відповідно до умов якого ОСОБА_1. зобов'язувався сплачувати 5 000 грн. щомісячно строком на 3 роки (а. с. 15-16). Після закінчення процесу про поділ майна вищезгаданого подружжя позивач звернувся до відповідача з приводу переоформлення квартири на нього, але остання постійно відкладала цю процедуру. На підставі заяви ОСОБА_1. з приводу шахрайських дій відповідача, слідчим СВ Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві Мацько А.В. проводилося досудове розслідування за кримінальним правопорушенням, передбаченим ч. 3 ст. 190 КК України та 18.07.2014 була винесена постанова про закриття кримінального провадження у зв'язку з відсутністю в діянні ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення.

Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Як роз'яснено в п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Необхідно враховувати, що саме по собі невиконання сторонами правочину не означає, що укладено фіктивний правочин. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Необхідно оцінювати докази та враховувати те, чи обговорювали сторони істотні умови, чи здійснювались нотаріальне посвідчення та державна реєстрація правочину тощо.

Матеріали справи свідчать про те, що предметом спору є квартиру АДРЕСА_2, яка належала позивачу на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого ПН КМНО Івановим П.Ю. від 29.12.2003 за реєстровим № 4493, тобто до його шлюбу з ОСОБА_8 Під час укладення вищезгаданого договору купівлі-продажу між позивачем та його колишньою дружиною ОСОБА_8 проходив судовий процес пов'язаний з визначенням розміру аліментів, поділу майна та визначення порядку побачення позивача по справі зі своїм сином. Під час проведення розгляду цієї справи на спірну квартиру було накладено арешт, який було знято судом.

За наведених обставин колегія суддів погоджується з доводом позивача про те, що вказаний договір купівлі-продажу та подальший договір оренди було укладено сторонами по справі саме для виведення спірної квартири з обсягу майна, що підлягала поділу між ОСОБА_1. та ОСОБА_8 після розірвання шлюбу та для подальшого використання останньої для побачення позивача з неповнолітньою дитиною, тобто укладався фіктивно.

Посилання відповідача на те, що вказана квартира була придбана нею для інвестування своїх коштів на думку колегії суддів є безпідставною, оскільки не підтверджується доказами про наявність у неї на час укладання вказаного правочину відповідних коштів, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї умислу на придбання цієї квартири під час укладання вказаної угоди.

На підтвердження вищезгаданого висновку свідчить і те, що фактично з укладанням вищезгаданого договору купівлі-продажу відповідач придбала однокімнатну квартиру в м. Києві, в якій робила євроремонт .

Крім того, підтвердженням фіктивності вказаного договору на думку колегії суддів є те, що після його укладання та реєстрацію права власності вказаної квартири за ОСОБА_3, ОСОБА_1. продовжив проживати в останній та сплачував за неї комунальні послуги, хоча це не входило в його обов'язки, відповідно до договору оренди.

Відповідач в свою чергу після укладання договору купівлі-продажу та договору оренди спірною квартирою не цікавилася, а лицьовий рахунок на оплату комунальних послуг переоформила на себе лише після подачі позивачем вищезгаданого позову.

За наведених обставин, колегія суддів вважає за можливим зробити висновок про те, що після укладання спірного договору купівлі-продажу фактичної передачі покупцю вказаної квартири не відбулося.

Також на думку колегії суддів на фіктивність згаданого правочину вказує і відсутність в матеріалах справи будь-яких доказів, в розумінні вимог ст.60 ЦК України, на підтвердження отримання позивачем коштів від відповідача після продажу спірної квартири в сумі 140 000 дол. США.

З матеріалів справи вбачається, що спірний договір від 30.04.2010укладався на умовах сплати відповідачем 30 000 грн. В письмових поясненнях ОСОБА_3, які вона надала під час досудового розслідування в рамках кримінальної справи зазначено про те, що вона передала гроші ОСОБА_1. в оплату вартості квартири в сумі 140 000 дол. США (а. с. 146-148).

При розгляді справи в апеляційному порядку на вимогу суду надати докази на підтвердження факту наявності у відповідача на час підписання вищезгаданого договору купівлі-продажу коштів необхідних для придбання спірної квартири остання повідомила, що таких доказів у неї немає. Також відповідач заявила про відсутність у неї будь-якої розписки на підтвердження факту передачі нею позивачу грошей у сумі 140 000 дол. США.

Допитаний під час розгляду заяви позивача про порушення відносно відповідача кримінальної справи громадянин ОСОБА_12, на ім'я якого позивач надавав довіреність на відчуження квартири, пояснив, що процес розрахунків безпосередньо він не спостерігав та про сплачені суми йому не відомо, оскільки вважав неприйнятним втручатися у відносини двох друзів, якими були сторони. У квартирі знаходився близько 30-40 хвилин. Французькою мовою він не володіє та спілкувався з позивачем через ОСОБА_3

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів вважає доводи відповідача про реальність сплати нею ОСОБА_1. - позивачу такими, що не відповідають дійсності, в зв'язку з чим не можуть бути покладені судом в основу рішення.

Також, на думку колегії суддів, на підтвердження доводів позивача вказує і процедура укладання та нотаріального посвідчення спірного договору.

Матеріали справи свідчать про те, що саме відповідач запропонувала позивачу видати довіреність на ім'я ОСОБА_12, який укладав спірний договір від імені ОСОБА_1. та відмовитись від особистої присутності при його укладанні. Враховуючи тривалі стосунки між сторонами по справі, а також те, що позивач не розуміє українську мову, носієм якої була відповідач, колегія суддів вважає, що у ОСОБА_1. на час укладання спірної угоди були всі підстави для того, щоб повністю довіряти відповідачу.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає доведеним те що, під час укладання вищезгаданого договору позивач ОСОБА_1. не бажав настання правових наслідків передбачених договором купівлі-продажу спірної квартири, як не бажала їх і ОСОБА_3, оскільки як покупець за договором майно у власність фактично не прийняла та ніяких грошових коштів за нього не сплатила, у квартиру не вселилася, своє місце проживання у ній не реєструвала.

За таких обставин колегія суддів вважає, що матеріали справи свідчать про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання фіктивним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 30.04.2010.

Враховуючи наведені обставини та вимоги п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції якщо його висновки не відповідають обставинам справи.

В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст.ст.303,304,309,313,314,315,325 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 грудня 2014 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу квартири фіктивним задовольнити.

Визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 30 квітня 2010 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрованому у реєстрі за № 1023 укладений між ОСОБА_1, від імені якого діяв представник ОСОБА_12, та ОСОБА_3 фіктивним.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 450 ( чотириста п'ятдесят) грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: С.Г. Музичко

Н.О. Прокопчук