Справа № 442/9000/14 Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/783/1648/15 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2015 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Берези В.І., Штефаніци Ю.Г.,

секретаря - Бадівської О.О.,

з участю: позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3, його представника - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки,-

встановила:

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26.11.2014 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3, як з винної в дорожньо-транспортній пригоді (далі-ДТП) особи, в користь ОСОБА_2 7000 грн. вартості стандартного одинарного надмогильного пам»ятника, 1199 грн. 29 коп. витрат на поминальний обряд після сорока днів з дня смерті ОСОБА_5 та 1288 грн. 04 коп. витрат на поминальний обряд після року з часу смерті ОСОБА_5, а всього - 9478 грн. 33 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 у дохід держави судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_3, просить його скасувати з підстав порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що на момент ДТП (вчинення наїзду на пішохода ОСОБА_5.) його цивільно-правова відповідальність була застрахована в АТ «СК «АХА Страхування», а тому відповідальність по відшкодуванню витрат на поховання повинен нести його страховик, а не він, як винна в ДТП особа. Зазначає, що в силу вимог закону, винна в ДТП особа зобов»язана відшкодувати лише шкоду, яка не була покрита страховим відшкодуванням. Крім того, вважає, що за змістом статті другої Закону України «Про поховання та похоронну справу» церемонія поминання у сороковий день та в рік після смерті особи не відноситься до витрат на поховання. Апелянт звертає увагу суду на те, що ним були оплачені витрати на поховання у розмірі 11500 гривень, про що позивач ІНФОРМАЦІЯ_2 власноручно написав розписку.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони відповідача в підтримання апеляційної скарги, заперечення позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що вина відповідача ОСОБА_3 у смерті ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в лікарні від отриманих внаслідок ДТП травм, підтверджується вироком Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 29.03.2013 року, який не оскаржувався і набрав законної сили (а.с.4-10).

Вироком суду також було задоволено позов сина померлої ОСОБА_5 - ОСОБА_6 і стягнуто у його користь моральну шкоду з ОСОБА_3 у розмірі 60 тисяч гривень, а з АТ «СК «АХА Страхування» - у розмірі 5000 гривень.

З цього вироку також встановлено, що ОСОБА_3 згідний був відшкодувати вартість поминального обіду на сороковий день після смерті ОСОБА_5 у розмірі 1199 грн. 29 коп., однак, вироком ця вимога вирішена не була.

У відповідності до ст.1201 ЦК України, особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов»язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам»ятника, ці витрати.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові №6 від 27.03.1992 року (з відповідними змінами та доповненнями) «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (п.24) роз»яснив, що у випадку смерті потерпілого організація або громадянин, відповідальні за заподіяння шкоди, зобов»язані відшкодувати витрати на поховання (в тому числі на ритуальні послуги і обряди) тій особі, яка понесла ці витрати. Витрати на виготовлення пам»ятників і огорож визначаються, виходячи з їх фактичної вартості, але не менше граничної вартості стандартних пам»ятників і огорож в даній місцевості.

Загальновідомим є той факт, що згідно звичаєвих традицій (обрядів), які заведені в українців, родичі та близькі померлої особи вшановують її пам»ять шляхом влаштування поминального обіду на сороковий день та через рік після смерті особи, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про право позивача, який поніс такі витрати, на їх відшкодування за рахунок винної особи, оскільки такі витрати документально підтверджені платіжними документами (а.с.11), відповідають вимогам розумності і серед замовлених на поминальні обіди продуктів харчування не має алкогольних напоїв.

У зв»язку з цим, безпідставними є доводи апелянта про те, що суд при вирішенні позову в частині відшкодування позивачеві витрат на поминальні обіди 19.04.2012 року та 09.03.2013 року повинен був виходити лише суто із визначення поняття «поховання», яке міститься в ст.2 Закону України «Про поховання та похоронну справу».

Безпідставними є посилання апелянта на обов»язкове застосування апеляційним судом в цій частині правової позиції Верховного Суду України, викладеної в ухвалі від 29.09.2010 року по справі №6-35316св10, оскільки ця ухвала не була постановлена Верховним Судом України за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 ЦПК України.

Вимога позивача про компенсацію понесених ним витрат на спорудження надгробного пам»ятника в розмірі 7000 грн., заявлена в межах граничної вартості стандартних пам»ятників в даній місцевості, що підтверджується довідкою комунального підприємства «Комунальне міське господарство» (а.с.13), а тому колегія суддів погоджується й з висновком суду першої інстанції про задоволення цієї вимоги оскаржуваним рішенням суду.

Посилання апелянта на те, що він повністю відшкодував позивачеві всі витрати на поховання ОСОБА_5, є безпідставними, оскільки, згідно наданих відповідачем ОСОБА_3 розписок (а.с.31, 32) встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 (на другий день після смерті ОСОБА_5.) він передав позивачеві кошти в сумі 11500 гривень на похорони дружини, а 21.03.2012 року - 1300 гривень, як компенсацію понесених позивачем витрат на поминальний обід на дев»ятий день після смерті ОСОБА_5

Той факт, що відповідач під час розгляду кримінальної справи обіцяв, однак, не відшкодував витрат на поминальний обід на сороковий день після смерті ОСОБА_5 та на спорудження надгробного пам»ятника на її могилі, підтверджується названим вище вироком суду про часткове відшкодування підсудним матеріальної шкоди, завданої смертю ОСОБА_5, а також показаннями сина покійної ОСОБА_5, який був визнаний потерпілим в кримінальній справі (а.с.85-86 т.1 кримінальної справи про обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України).

У постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» (п.16) зазначено, що оскільки відповідно до ст.3 Закону України «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров»ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення ст.1194 ЦК, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону обов»язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 Закону обов»язку з»ясовується судом, у зв»язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик.

У разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обов»язку письмового надання страховику, з яким укладено договір обов»язкового страхування цивільно-правової відповідальності, повідомлення про ДТП встановленого МТСБУ зразка, шкода відшкодовується завдавачем шкоди.

Враховуючи те, що відповідачем ОСОБА_3 не було надано доказів (і такі докази відсутні у кримінальній справі) на підтвердження тієї обставини, що він у встановлений статтею 33 Закону України «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» строк повідомив свого страховика про ДТП, колегія суддів вважає безпідставними його доводи про відшкодування витрат на спорудження надгробного пам»ятника страховиком забезпеченого транспортного засобу відповідно до ст.27.5 цього Закону, оскільки відповідно до ст.38 цього Закону невиконання страхувальником свого обов»язку щодо повідомлення страховика про ДТП є підставою для звернення страховика з регресним позовом до винної в ДТП особи про стягнення виплаченого страховиком страхового відшкодування.

Крім того, вказаними вище розписками підтверджується й самим відповідачем визнається той факт, що саме він, а не його страховик, частково відшкодував позивачеві витрати на поховання, а саме: на похорони ОСОБА_5 та на поминальний обід, влаштований позивачем на дев»ятий день після її смерті.

Крім того, в запереченнях на позов, які містяться у названій вище кримінальній справі (а.с.37-39 т.2), страхова компанія «АХА Страхування» не визнавала позовних вимог, пред»явлених до неї, про відшкодування моральної шкоди і в обґрунтування своєї правової позиції вказувала на те, що заяви про виплату страхового відшкодування потерпілий, чи інша особа, яка має право на відшкодування, до страхової компанії у встановлений законом строк не подавали, що відповідно до ст.37 Закону України «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що у позивача не було достатньо підстав для стягнення завданої шкоди саме із страховика винної в ДТП особи.

Таким чином, суд першої інстанції правильно вирішив спір, не допустив порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 листопада 2014 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Береза В.І.

Штефаніца Ю.Г.