Справа №480/2306/14-ц 06.04.2015 06.04.2015 06.04.2015
Провадження №22-ц/784/853/15
Провадження № 22-ц/784/853/15 Головуючий першої інстанції Карікова Л.В.
Доповідач апеляційної інстанції Самчишина Н.В.
Ухвала

Іменем України

06 квітня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Орельською Н.М.,

за участю:

- представника скаржника ОСОБА_2,

- заінтересованих осіб - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

представника ОСОБА_5 - ОСОБА_2

на ухвалу Миколаївського районного суду Миколаївської області від 19 лютого 2015 року, постановлену за скаргою ОСОБА_5 на дії Центрального відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції (далі - Центральний ВДВС ММУЮ), заінтересовані особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, служба у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, про визнання неправомірними дій, скасування постанови про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу та зобов'язання вчинити певні дії,

встановила:

У вересні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з вищезазначеною скаргою, яку обґрунтовував наступним.

В провадженні Центрального ВДВС ММУЮ знаходилися матеріали зведеного виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-05-231, виданого Миколаївським районним судом Миколаївської області від 16 квітня 2010 року, про стягнення з нього на користь ОСОБА_3 132 500 грн.

27 червня 2014 року він подав скаргу до Центрального ВДВС ММУЮ, до якої додав ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 25 жовтня 2012 року про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду, на підставі якого відкрито вказане виконавче провадження. Проте, в порушення вимог ч. 1 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець виконавчий документ до суду не повернув. До того ж, не зупинив або не відклав виконавчих дій, відповідно до доданої ним до скарги ухвали Миколаївського районного суду Миколаївської області від 20 червня 2014 року про визнання вказаного виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Посилаючись на те, що виконавчий документ підлягав поверненню до суду, який його видав, ОСОБА_5 просив зобов'язати Центральний ВДВС ММУЮ винести постанову про повернення виконавчого листа за № 2-05-231, виданого 16 квітня 2010 року, до Миколаївського районного суду Миколаївської області.

Крім того, ОСОБА_5 зазначав, що не дивлячись на вказані обставини, постановою заступника начальника Центрального ВДВС ММУЮ Кашніковича А.Г. від 06 серпня 2014 року належні йому, як співвласнику, 63/200 частки житлового будинку по АДРЕСА_1, передані стягувачу ОСОБА_3 в рахунок погашення боргу у загальній сумі 177 622 грн. 91 коп.

-2-

На думку ОСОБА_5, виконавчі дії та зазначена постанова про передачу майна стягувачу, отримана ним 15 серпня 2014 року, вчинені з грубим порушенням процедури та порядку реалізації майна, на яке звернуто стягнення, суттєво порушують його права, оскільки суб'єктом оскарження невірно визначено загальну суму боргу, яка є меншою ніж визначена оцінкою нерухомого майна, не вірно визначено стягувачів та не повідомлено усіх стягувачів про бажання залишити нереалізоване майно за собою, не конкретизовано в рамках примусового виконання якого виконавчого провадження винесена вищезазначена постанова та її винесення неповноважною посадовою особою.

Крім того, не вжито заходів щодо з'ясування прав третіх осіб на передане стягувачу нерухоме майно, зокрема порушення процедури переважного права на придбання частки спільного майна ОСОБА_4 та права користування домоволодінням малолітнім ОСОБА_7

Посилаючись на вищевказані обставини, ОСОБА_5 просив визнати неправомірними дії Центрального ВДВС ММУЮ щодо винесення постанови від 06 серпня 2014 року про передачу майна стягувачу ОСОБА_3 в рахунок погашення боргу та скасувати винесену постанову.

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 19 лютого 2015 року скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_2, посилаючись на незаконність і необґрунтованість ухвали суду, просив її скасувати та задовольнити вимоги заявлені в скарзі.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з безпідставності її доводів та вважав, що в процесі примусового виконання рішень суду про стягнення заборгованості з ОСОБА_5, державний виконавець діяв в порядку, в спосіб та в межах своєї компетенції, визначеної Законом України «Про виконавче провадження».

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Судом встановлено, що на виконанні у Центральному ВДВС ММУЮ в провадженні старшого державного виконавця Ульянова О.Ю. перебувало зведене виконавче провадження № 31898863, зокрема з примусового виконання виконавчого листа №2-06-643, виданого Миколаївським районним судом Миколаївської області від 28 серпня 2009 року про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 39 766 грн. 47 коп. та виконавчого листа № 2-05-231 від 16 квітня 2010 року, виданого тим же судом, про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 132 500 грн., з яких: 90 500 грн. на відшкодування реальних збитків та 42 000 грн. на відшкодування упущеної вигоди.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 05 грудня 2012 року рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 30 березня 2010 року (на підставі якого виданий виконавчий лист № 2-05-231) в частині стягнення з ОСОБА_5 відшкодування упущеної вигоди скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні позовної вимоги до ОСОБА_5 про стягнення 42 000 грн. на відшкодування упущеної вигоди.

Таким чином, загальна сума боргу ОСОБА_5 перед ОСОБА_3 становила 130 266 грн. 47 коп. (39 766 грн. 47 коп. + 90 500 грн.).

-3-

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 25 вересня 2012 року за поданням державного виконавця визначено, що частка ОСОБА_5 у 63/100 частинах житлового будинку АДРЕСА_1, якими він володіє з ОСОБА_4, становить 63/200 часток. До того ж, рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 29 квітня 2013 року визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право власності за кожним на 63/200 часток вказаного житлового будинку, інвентарною вартістю 92508 грн. частка кожного.

За такого, доводи апеляційної скарги проте, що ОСОБА_5 не оформлював правовстановлюючий документ на вказану частину будинку, є необґрунтованими.

16 серпня 2013 року згідно акта опису та арешту майна накладено арешт на належні ОСОБА_9 63/200 частки житлового будинку АДРЕСА_1.

Дії та рішення державного виконавця щодо опису й арешту вказаного нерухомого майна ОСОБА_5 не оскаржував. Тому посилання в апеляційній скарзі боржника на незаконність таких дій державного виконавця, є необґрунтованим.

Згідно звіту оцінки майна, вартість вказаної частини житлового будинку становила 118 300 грн. Державним виконавцем Пушкаренко В.М. був повідомленим про результати оцінки арештованого майна.

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 04 липня 2014 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 04 вересня 2014 року, скарга ОСОБА_5 на неправомірні дії Центрального ВДВС ММУЮ щодо винесення постанови про повернення виконавчого документу суду на підставі ч. 1 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» та порушення процедури його повідомлення як боржника із результатами висновку експертної оцінки вартості домоволодіння - залишено без розгляду в зв'язку з пропуском встановленого законом строку для оскарження рішень та бездіяльності державного виконавця.

Звіт про оцінку нерухомого майна ОСОБА_5 у даній скарзі не оспорював. Тому посилання в апеляційній скарзі на незаконність оцінки майна, є необґрунтованими, оскільки такі вимоги не були предметом розгляду даної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що перші прилюдні торги по реалізації арештованого вищевказаного нерухомого майна за стартовою ціною 118 300 грн., які були призначені на 16 травня 2014 року, не відбулися. Призначені на 13 червня 2014 року повторні прилюдні торги по реалізації вказаного майна, також не відбулися.

17 липня 2014 року державним виконавцем стягувачам за зведеним виконавчим провадженням направлена пропозиція вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна. Отримання стягувачами вказаної пропозиції підтверджується зворотнім повідомленням від 21 липня 2014 року (а.с.109). Тому посилання боржника на те, що не усім стягувачам була направлена така пропозиція, є безпідставним.

Із стягувачів лише ОСОБА_3 виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно. На підставі його заяви, 06 серпня 2014 року заступник начальника Центрального ВДВС ММУЮ Кашнікович А.Г., діючи як державний виконавець на підставі доручення № 145 від 04 серпня 2014 року, виніс постанову про передачу майна стягувачу - ОСОБА_3 у рахунок повного погашення заборгованості ОСОБА_5 за виконавчим листом № 2-06-643 від 28 серпня 2009 року в розмірі 39 766 грн. 47 коп., та в рахунок часткового погашення заборгованості за виконавчим листом № 2-05-231 від 16 квітня 2010 року в розмірі 132 500 грн. за початковою вартістю нерухомого майна 118 300 грн. За фактом такої передачі державний виконавець у той же день склав акт, а 13 серпня 2014 року виніс постанову про повернення виконавчого документа (виконавчого листа № 2-05-231) стягувачеві ОСОБА_3, зазначивши про часткове погашення заборгованості в сумі 78 533 грн. 53 коп. Вказану постанову про повернення виконавчого документа стягувачу ОСОБА_5 не оспорював.

-4-

Як встановлено, загальна сума боргу ОСОБА_5 перед ОСОБА_3 складала 130 266 грн. 47 коп. Із них погашено 118 300 грн. Отже, залишок заборгованості становитиме 11 966 грн. 47 коп. (130 266 грн. 47 коп. - 118 300 грн.).

За такого, сума коштів, що підлягала стягненню на користь стягувача ОСОБА_3 є більшою ніж початкова вартість переданого йому майна боржника.

Встановивши вищезазначені обставини, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку проте, що діями та рішенням державного виконавця щодо передачі майна стягувачу, права боржника згідно положень ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження», якими він обґрунтовував скаргу, не були порушені, тому вимоги скарги безпідставні.

Те, що у липні 2014 року боржник виконав постанову № 29892546 від 10 червня 2014 року та сплатив виконавчий збір у сумі 74 грн. 35 коп. та 100 грн. витрат виконавчого провадження, яка була зазначена в оспорюваній постанові, саме по собі не є підставою для її скасування, оскільки сплата вказаних коштів не призвела до порушення прав ОСОБА_5 та не вплинула на результати передачі майна стягувачу з урахуванням того, що борг ОСОБА_5 перед ОСОБА_3 є більшим, ніж вартість переданого йому майна боржника.

Доводи апеляційної скарги боржника про порушення прав іншого співвласника житлового будинку ОСОБА_4 та онука, малолітнього ОСОБА_7, на передане нерухоме майно стягувачу, не заслуговують на увагу, оскільки стосуються прав та інтересів цих осіб, які не оспорювали дій державного виконавця та не позбавлені права самостійно звернутися до суду на захист своїх прав та інтересів.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду про безпідставність вимог ОСОБА_5 щодо повернення виконавчого документа суду (виконавчого листа № 2-05-231 від 16 квітня 2010 року) на підставі ч. 1 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження». Так, як встановлено, 13 серпня 2014 року державний виконавець виніс постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві ОСОБА_3 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». Вказану постанову ОСОБА_5 не оскаржував, тому підстав для повернення вказаного виконавчого документа суду згідно ч. 1 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», не вбачається.

Інших доводів в обґрунтування скарги ОСОБА_5 не навів.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що в процесі примусового виконання виконавчих документів про стягнення заборгованості з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 із зазначених боржником підстав, державний виконавець діяв в порядку, в спосіб та в межах своєї компетенції, визначеної Законом України «Про виконавче провадження», є вірним.

За такого, підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 303, 312, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_2 відхилити, а ухвалу Миколаївського районного суду Миколаївської області від 19 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: