АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа № 22-ц/796/154/2015 головуючий у 1-й інстанції: Гончарук В.П.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

1 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Головачова Я.В.

суддів: Шахової О.В., Поливач Л.Д.

при секретарі: Бугай О.О.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, товариства з обмеженою відповідальністю "Євро - Партнер" про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання договорів дарування недійсними та визнання права власності на майно, за апеляційною скаргою ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 29 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2012 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з кінця 2002 року вона та ОСОБА_2 стали проживати однією сім'єю без реєстрації шлюбу, 01 червня 2006 року офіційно зареєстрували шлюб. За час спільного проживання ними було придбане наступне майно: квартира АДРЕСА_1; квартира АДРЕСА_2 нежилі приміщення № № 1-11, загальною площею 105,80 кв.м. у медичному центрі, розташованому по АДРЕСА_3 автомобіль "Honda Accord", державний реєстрвційний номер НОМЕР_1; автомобіль "Toyota Land Cruiser", державний реєстраційний номер НОМЕР_2, 2008 року випуску.

У 2012 році ОСОБА_2 припинив з нею шлюбні відносини та звернувся до суду із позовом про розірвання шлюбу. 26 жовтня 2012 року рішенням суду їх шлюб було розірвано. До розірвання шлюбу ОСОБА_7 без її згоди відчужив належне їм спільне майно за цивільно-правовими угодами, згоди на укладення яких вона не надавала, а тому вважає, що договори дарування та купівлі-продажу, укладені з відповідачами, повинні бути визнані недійсними з підстав встановлених ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Посилаючись на викладене, позивач просила суд встановити факт проживання ОСОБА_1 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_8 з 2002 року; визнати майно: квартиру АДРЕСА_1 квартиру АДРЕСА_2 нежилі приміщення № № 1-11, загальною площею 105,80 кв.м. у медичному центрі по АДРЕСА_3 автомобіль "Honda Accord", державний реєстраційний номер НОМЕР_1; автомобіль "Toyota Land Cruiser", державний реєстраційний номер НОМЕР_2, спільним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2; визнати недійсними наступні договори: договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, договір дарування квартири АДРЕСА_2 договір дарування нежилих приміщень № № 1-11, загальною площею 105,80 кв.м. у медичному центрі по АДРЕСА_3, договір купівлі-продажу автомобіля "Toyota Land Cruiser", державний реєстраційний номер НОМЕР_2, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ "Євро - Партнер".

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 29 квітня 2014 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано, що автомобіль "Toyota Land Cruiser", державний реєстраційний номер НОМЕР_2, був спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 356 грн. 70 коп. витрат, пов'язаних з оплатою судового збору.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову. Скаржник зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_9 про стягнення грошової компенсації в порядку поділу майна встановлено те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_9 з вересня 2002 року фактично припинили шлюбні відносини, спільного господарства не вели, проживали окремо за різними адресами; судом неправомірно не було взято до уваги в якості доказів спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу фотоматеріали та покази свідків.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.

ОСОБА_2, його представник ОСОБА_10, представник ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 - ОСОБА_11 заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вважали, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Представник ТОВ "Євро - Партнер" в суд апеляційної інстанції не з'явився, про час і місце розгляду справи товариство повідомлене належним чином. З урахуванням положень ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка їх представника не перешкоджає розглядові справи.

Рішення суду в частині задоволення позову про визнання автомобіля "Toyota Land Cruiser", державний реєстраційний номер НОМЕР_2, спільним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2, сторонами не оскаржується, а тому в силу ч. 1 ст. 303 ЦПК України не перевіряється апеляційним судом.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 01 червня 2006 року по 26 жовтня 2012 року (І том, а. с. 11, 50, 213).

До цього ОСОБА_1 з 19 грудня 1995 року по 23 травня 2006 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9 (І том, а. с. 12, 213).

ОСОБА_2, у свою чергу, з 28 квітня 1990 року по 26 серпня 2004 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_12 (І том, а. с. 198).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 31 серпня 2004 року ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_2 1 березня 2012 року ОСОБА_2 подарував цю квартиру ОСОБА_4 (І том, а. с. 80, 196).

25 квітня 2006 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_2 став власником квартири АДРЕСА_1. 1 березня 2012 року ОСОБА_2 продав вказану квартиру ОСОБА_3 (І том, а. с. 14, 81).

1 грудня 2005 року ОСОБА_2 став власником автомобіля "Honda Accord", державний реєстраційний знак НОМЕР_1 (І том, а. с. 16).

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 просила встановити факт спільного проживання однією сім'єю з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу з 2002 року до дня реєстрації шлюбу 01 червня 2006 року.

Відповідно до п. 1 розділу VІІ "Прикінцеві положення" Сімейного кодексу України (далі - СК України) цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 1 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на вказану вище дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови № 5 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" встановлення судом факту перебування у фактичних шлюбних відносинах може мати місце, якщо такі відносини виникли до 8 липня 1944 року і тривали до смерті (пропажі без вісті на фронті) одного з подружжя, внаслідок чого шлюб не може бути зареєстровано в органах реєстрації актів громадського шлюбу. В інших випадках заяви про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не підлягають.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про неможливість встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу з 2002 року до 31 грудня 2003 року, оскільки за чинним на той час законодавством України, яке діяло до 1 січня 2004 року, встановлення такого факту не передбачалось.

Суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав і для встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу з 1 січня 2004 року до дня реєстрації шлюбу 1 червня 2006 року.

За положенням чч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікування, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що встановлені ч. 2 ст. 3 СК України винятки, згідно з якими подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються офіційно зареєстрованих щлюбів.

Згідно з п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя", при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактично шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю..

Отже, при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити із того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Таким чином, перебування ОСОБА_1 до 23 травня 2006 року у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9 виключає можливість встановлення факту її спільного проживання однією сім'єї з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу у спірний період, оскільки позивач не могла перебувати у двох шлюбах (зареєстрованому та фактичному) одночасно та мати одночасно взаємні права та обов'язки подружжя у цих шлюбах.

Посилання скаржника на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_9 про стягнення грошової компенсації в порядку поділу майна, яким встановлено те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_9 з вересня 2002 року фактично припинили шлюбні відносини, спільного господарства не вели, проживали окремо за різними адресами, а також посилання на фотоматеріали та покази свідків, не спростовує викладеного вище.

З огляду на те, що ОСОБА_1 до 23 травня 2006 року перебувала в іншому шлюбі з іншим чоловіком - ОСОБА_9, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що підстави для задоволення її вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу і, як наслідок, визнання майна спільною сумісною власностю відсутні.

Оскільки квартира АДРЕСА_2; квартира АДРЕСА_1 автомобіль "Honda Accord", державний реєстраційний знак НОМЕР_1, не є спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2, то і згоди ОСОБА_1 на відчуження цього майна не було потрібно, а тому суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання недійсними правочинів, на підставі яких було відчужено вказане майно.

За час перебування у зареєстрованому шлюбу ОСОБА_13 та ОСОБА_2 було набуто рухоме й нерухоме майно, а саме: нежилі приміщення з № 1 по № 11 (групи приміщень № 375) медичний центр, загальною площею 105,80 кв.м., які розташовані по АДРЕСА_3 право власності на які було зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 29 серпня 2007 року; легковий автомобіль "Toyota Land Cruiser", державний реєстраційний знак НОМЕР_2, 2008 року випуску, право власності на який було зареєстроване за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 30 липня 2007 року. (І том, а. с. 13, 84).

16 березня 2012 року ОСОБА_2 подарував спірне нежиле приміщення ОСОБА_5

31 березня 2012 року ОСОБА_2 продав автомобіль "Toyota Land Cruiser", державний реєстраційний знак НОМЕР_2, 2008 року випуску, ТОВ "Євро-Партнер" (І том, а. с. 184, 185).

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема й майно, набете нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Оскільки законодавцем презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обов'язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладено на останнього.

Судом установлено, що відповідно до довідки ПАТ "АКБ "Аркада" № 921/7 від 11 травня 2012 року вбачається, що 15 листопада 2004 року ОСОБА_2 уклав договір про участь у Фонді фінансування будівництва № 638-НП та 30 листопада 2004 року повністю на 100% проінвестував за рахунок особистих коштів спірне нежиле приміщення. При цьому кошти внесені двома частинами, а саме: 15 листопада 2004 року було внесено 106013 грн. 25 коп., а 30 листопада 2004 року було внесено 247319 грн. 73 коп.

Джерелом для придбання спірного нежилого приміщення були кошти отримані від продажу гаражного боксу НОМЕР_3 (в сумі 5000 доларів США), який належав батьку ОСОБА_2 та кошти від продажу квартири АДРЕСА_4 (в сумі 27000 доларів США), яка належала матері ОСОБА_2

Наведене свідчить про те, що ОСОБА_2 довів джерело коштів, за які придбав спірне нежиле приміщення у власність. Цим самим ОСОБА_2 спростував існуючи у сімейному законодавстві презумцію спільного майна подружжя, адже доказів протилежного позивач не надала.

Отже, висновок суду про те, що спірне нежиле приміщення було придбано за особисті кошти ОСОБА_2, а тому в силу положень ст. 57 СК України є об'єктом особистої приватної власності останнього, є правильним.

Оскільки спірне нежиле приміщення не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, то і згоди ОСОБА_1 на його відчуження не було потрібно, а тому суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання недійсним оспоюваного договору дарування цього приміщення.

При цьому ОСОБА_2 не доведено, що автомобіль "Toyota Land Cruiser", державний реєстраційний знак НОМЕР_2, 2008 року випуску, було придбано за його особисті кошти, а, отже, ним не було спростовано презумцію спільного майна подружжя на вказаний автомобіль.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5 про встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 однією сім'єю з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу; визнання квартири АДРЕСА_1, квартири АДРЕСА_2 нежилого приміщення № № 1-11, загальною площею 105,80 кв.м. у медичному центрі по АДРЕСА_3, автомобіля "Honda Accord", державний реєстраційний номер НОМЕР_1, спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнання недійсними відповідних договорів, на підставі яких було відчужене вказане нерухоме майно, є обгрунтованим та таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.

Разом із тим, колегія суддів не може погодитися з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ТОВ "Євро-Партнер" про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля з наступних підстав.

Судом установлено, що за час перебування у зареєстрованому шлюбі подружжя придбало автомобіль "Toyota Land Cruiser", державний реєстраційний знак НОМЕР_2, 2008 року випуску, який був зареєстрований на ім'я ОСОБА_2

31 березня 2012 року ОСОБА_2 продав вказаний автомобіль ТОВ "Євро-Партнер", його відчужено без письмової згоди ОСОБА_1 (І том, а. с. 184, 185).

За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цього Кодексу,іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 215 СК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину строною (стронами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 СК України.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Відчуження транспортного засобу може бути проведено одним із таких способів: відчуження за цивільно-правовими договорами через нотаріуса; продаж через довідку-рахунок.

Порядком здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспорними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 (далі - Порядок), визначено механізм провадження торговельної діяльності у сфері оптової та роздрібної торгівлі автомобілями, автобусами, мотоциклами всіх типів, марок і моделей, причепами, напівпричепами та мотоколясками, тракторами, самохідними шасі, самохідними сільськогосподарськими, дорожньо-будівельними і меліоративними машинами, сільськогосподарською технікою, іншими механізмами та транспорними засобами вітчизняного та іноземного виробництва (далі - транспорні засоби) та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, які перебували в користуванні і були зареєстровані в установленому законодавством порядку.

Відповідно до п. 12 Порядку суб'єкт господарювання для продажу транспорних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, повинен мати довідки-рахунки.

Усі графи довідки-рахунка, ата приймання-передачі та біржової угоди заповнюються друкарським способом або від руки одним почерком, підписуються відповідальною особою суб'єкта господарювання та скріплюються круглою печаткою. У графі "вартість" вноситься вартість продажу транспорного засобу або складової частини, що має ідентифікаційний номер, у грошовій одиниці України (п. 14 Порядку).

Згідно з п. 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних маши, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбпння) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою, зокрема, є довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб'єктом господарювання, діяльність якого пов'язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери.

З огляду на положення зазначених нормативно-правових актів, довідка-рахунок підтверджує реалізацію транспортного засобу, тобто перехід права власності на транспортний засіб від продавця до покупця та є оформленням договірних відносин купівлі-продажу транспортного засобу.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 386 ЦК України).

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Оскільки автомобіль "Toyota Land Cruiser" було придбано під час перебування у зареєстрованому шлюбі, то відповідно до ст. 60 СК України, ст. 368 ЦК України є спільною сумісною власністю пдружжя і володіння, користування та розпорядження цим майном слід здійснювати з урахуванням обмежень, встановлених ст. 65 СК України.

Ураховуючи те, що угода купівлі-продажу спірного автомобіля потребувала державної реєстрації та письмової нотаріально посвідченої згоди іншого з подружжя, така згода не була отримана у ОСОБА_1 при укладенні оспорюваного правочину, то договір купівлі-продажу автомобіля "Toyota Land Cruiser", державний реєстраційний номер НОМЕР_2, від 31 березня 2012 року, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ "Євро - Партнер", є недійсним.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ТОВ "Євро-Партнер" про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля "Toyota Land Cruiser", державний номер НОМЕР_2, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ "Євро-Партнер" від 31 березня 2012 року.

В іншій оскаржуваній частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Ураховуючи викладене апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 29 квітня 2014 року в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2, товариства з обмеженою відповідальністю "Євро - Партнер" про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, товариства з обмеженою відповідальністю "Євро - Партнер" про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля "Toyota Land Cruiser", державний реєстраційний номер НОМЕР_2, від 31 березня 2012 року, укладений між ОСОБА_2 та товариством з обмеженою відповідальністю "Євро - Партнер".

В іншій частині рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 29 квітня 2014 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: О.В. Шахова

Л.Д.Поливач