Номер провадження: 22-ц/785/3858/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гайворонського С.П.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24 лютого 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, заінтересована особа виконавчий комітет Салганської сільської ради, про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку,

встановила:

26 червня 2014 року ОСОБА_6 звернулась до суду із зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 1994 року до 24 листопада 2006 року позивачка ОСОБА_6 та ОСОБА_7 проживали однією сімєю в житловому будинку №16 по вул.Салганській, с.Салгани, Білгород-Дністровського району, Одеської області (далі спірний житловий будинок), були повязані спільним побутом, мали взаємні права та обвязки, але не звертались до державного органу реєстрації актів цивільного стану про реєстрацію шлюбу.

Також пояснила, що 24 листопада 2006 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 офіційно зареєстрували шлюб у виконавчому комітеті Салганської сільської ради Білгород-Дністровського району, Одеської області, актовий запис, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія І-ЖД №042253 від 24 листопада 2006 року.

28 грудня 2013 року помер чоловік позивачки ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД №359192 від 03 січня 2014 року.

Після смерті ОСОБА_8 відкрилася спадщина у вигляді спірного житлового будинку.

Вказаний житловий будинок являється спільною сумісною власністю, оскільки ще з 1994 року позивачка ОСОБА_6 разом з чоловіком ОСОБА_7 за спільні кошти та власними зусиллями проводили ремонтні та капітальні роботи в даному житловому будинку, тому що останній знаходився у непридатному стані для проживання, частина будинку була обвалена, ділянка була захаращена, до початку проведення ремонтних робіт ОСОБА_7 з позивачкою проживали у житловому будинку позивачки.

З метою створення спільної сумісної власності перебудували літню кухню під житлове приміщення, веранду переобладнали під Житлову кімнату, відремонтували стелю, встановили сучасні вікна та двері, в усіх приміщеннях зробили ремонт, провели каналізацію, воду, зробили подвіря, з урахуванням вищевикладеного вартість спірного житлового будинку значно збільшилась.

Однак, за своє життя чоловік позивачки ОСОБА_7 заповідального розпорядження на випадок смерті не склав, позивачка ОСОБА_6 являється спадкоємцем першої черги за законом.

Разом з тим, крім позивачки у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця відповідачі по справі, які претендують на спадщину, яка відкрилась після батька.

Позивачка в судовому засіданні пояснила, що з 1994 року та по день смерті рідні діти не цікавились життям батька ОСОБА_8, не спілкувались з ним, не допомагали матеріально, ні разу не приїздили до нього, крім того навіть на похороні їх не було.

В судовому засіданні представник відповідачів позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення, посилаючись на те, що вимоги позивачки є незаконними та необґрунтованими, оскільки спірний житловий будинок був отриманий спадкодавцем ОСОБА_7 і його першою дружиною ОСОБА_9 01.12.1980 року як працівниками радгоспу-заводу «Імені 28 червня», тобто в період перебування їх у шлюбі, а тому є їх спільною сумісною власністю

Справа була розглянута у відсутність представника заінтересованої особи.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24 лютого 2015 року вищевказана позовна заява ОСОБА_4 була задоволена.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування вищевказаного судового рішення із ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, посилаючись на те, що рішення суду було ухвалено із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що остання проживала однією сімєю із спадкодавцем ОСОБА_7 в період з 1994 року по день реєстрації шлюбу 24 листопада 2006 року.

В подальшому, перебуваючи у шлюбі, тобто до дня смерті спадкодавця 28 грудня 2013 року, вони сумісно реконструювали спірний житловий будинок, який суттєво збільшився у своїй вартості за 19 років сумісного проживання.

Виходячи з цього, та у відповідності до ч.1 ст.17 Закону України «Про власність», ч. 2 ст.112 ЦК Української PCP 1963 року, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, суд визнав спірний житловий будинок спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5, та визнав за позивачкою ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину спірного житлового будинку.

З таким висновком суду повністю погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи і фактично не заперечується сторонами, з травня 1994 року до 24 листопада 2006 року позивачка ОСОБА_6 та спадкодавець ОСОБА_7 проживали однією сімєю в спірному житловому будинку.

24 листопада 2006 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 офіційно зареєстрували шлюб у виконавчому комітеті Салганської сільської ради Білгород-Дністровського району, Одеської області, актовий запис, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія І-ЖД №042253 від 24 листопада 2006 року.

28 грудня 2013 року чоловік позивачки ОСОБА_7 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД №359192 від 03 січня 2014 року.

Таким чином, протягом біля 20 років, а саме з травня 1994 року по 28 грудня 2013 року позивачка ОСОБА_6 і спадкодавець ОСОБА_7 проживали спільно однією сімєю у спірному житловому будинку.

Оскаржуючи ухвалене судове рішення, заявник апеляційної скарги заперечувала проти того, що за вказаний період часу спірний житловий будинок реконструювався і що його вартість суттєво збільшилась, оскільки право власності спадкодавця на спірний житловий будинок було визнано 10.05.1993 року, коли спадкодавець ОСОБА_7 перебував у шлюбі з матірю апелянта ОСОБА_3 ОСОБА_9.

Тобто, ОСОБА_3 вважає, що спірний житловий будинок є спільною сумісною власністю її матері та батька спадкодавця ОСОБА_8, а тому він не може бути визнаний спільною сумісною власністю її батька і позивачки ОСОБА_4

З цих підстав колегія суддів зазначає, що та обставина, що позивачка ОСОБА_6 та спадкодавець ОСОБА_7, починаючи з 1994 року були повязані спільним побутом, мали взаємні права та обвязки, але не звертались до державного органу реєстрації актів цивільного стану про реєстрацію шлюбу, підтверджені письмовими доказами, які є в матеріалах справи.

Так, зазначені обставини підтверджені довідкою Салганської сільської ради від 23.06.2014 року №383, фотокартками різної давнини, заявами та поясненнями свідків, які були допитані в судовому засіданні суду першої інстанції.

Зазначені обставини не спростовані ні матеріалами справи, ні заявником апеляційної скарги ОСОБА_3

Таким чином, суд обгрунтовано виходив із вимог, передбачених ч.1 ст.17 Закону України «Про власність», та ч. 2 ст.112 ЦК Української PCP 1963 року, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, та дійшов обгрунтованого висновку про те, що за період з 1994 року по 01 січня 2004 року майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, є їх спільною сумісною власністю без визначення часток, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Починаючи з 01 січня 2004 року по 24 листопада 2006 року, коли позивачка та спадкодавець уклали шлюб, суд виходив із вимог, передбачених ст.74 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, та яким визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

З огляду на викладене, судом встановлено, що, починаючи з 1994 року і по день смерті спадкодавця ОСОБА_8 28 грудня 2013 року, останній проживав однією сімєю з позивачкою ОСОБА_4, вели спільне господарство та вели реконструкцію спірного житлового будинку.

При цьому суд виходив також із того, що у відповідності до п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, повязані із спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону України «Про власність», ст.22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18 п.2, ст.17 Закону України «Про власність»).

Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є обєктом їхньої спільної сумісної власності, якщо:

1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, обєднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету);

2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Ухвалюючи судове рішення по задоволення позовних вимог, суд виходив із того, що спірний житловий будинок за період сумісного проживання позивачки і спадкодавця, був значно реконструйований, у звязку з чим суттєво збільшилась його вартість.

Як було зазначено вище, заперечуючи проти вказаного рішення, апелянт ОСОБА_3 посилалась на те, що вказані вище обставини не доведені матеріалами справи, а тому є надуманими і не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_4

З цих підстав і за клопотанням останньої в суді апеляційної інстанції ухвалою колегії суддів від 14.05.2015 року була призначена судова будівельно-технічна експертиза (т.2, а.с.55-58), на вирішення якої були поставлені наступні питання:

1.Визначити вартість та технічний стан будинку № 16 по вул. Салганській в с. Салгани, Білгород-Дністровського району, Одеської області на момент отримання права власності ОСОБА_7, а саме в 1993 році.

2.Визначити вартість та технічний стан будинку № 16 по вул. Салганській в с. Салгани, Білгород-Дністровського району, Одеської області на момент смерті ОСОБА_8, а саме 28.12.2013 року.

3.Визначити наскільки в процентному відношенні змінилась вартість та технічний стан житлового будинку № 16 по вул. Салганській в с. Салгани, Білгород-Дністровського району, Одеської області, в результаті суттєвих поліпшень за період з 1993 по 2013 роки.

Згідно Висновку судової будівельно-технічної експертизи № 5085/24 від 23.11.2015 року було встановлено, що дійсна вартість домоволодіння №16 розташованого по вул. Салганській в с. Салгани Білгород-Дністровського району Одеської області станом на 23.12.2013р. дорівнює 84510 грн.

З моменту проведення поточної технічної інвентаризації спірний житловий будинок зазнав значних змін, так як змінився його склад у звязку зі здійсненим будівництвом споруд та господарських будівель.

Так, в період з 22.04.1993 року по 20.08.2014 року було побудовано сарай літ. «Д», сарай літ. «Є», зливну яму №4, водопровід №5, каналізацію №6, зливну яму №7. Також; відбулася зміна стін та підлоги убиральні літ. «Г» (деревяні стіни були замінені на стіни з каменю черепашник), в літній кухні літ. «Б» об лаштована цементна підлога.

У звязку з викладеним збільшилася площа забудови земельної ділянки на 29.54 кв.м.

Також збільшилася загальна та житлова площі даного житлового будинку.

Таким чином, експертизою було встановлено, що в період з 22.04.1993р. по 20.08.2014р. склад домоволодіння та його благоустрій зазнали значних поліпшень, а саме:

у приміщенні «І» - веранда гіл. 7,4 кв.м. встановлено металево-пластикове вікно;

у приміщенні «II» - ванна пл. 5,6 кв.м. підведено воду до водонагрівального бойлера та металевого водонагрівача типу «Титан», проведено ряд сантехнічних робіт по підключенню ванної кімнати до мережі водопостачання, виконано ряд робіт по прокладці каналізації;

у приміщенні «III» - кухня пл. 8,6 кв.м. встановлено металево-пластикове вікно, проведено ряд сантехнічних робіт по підключенню приміщення до мережі водопостачання (підвід до мийки, пральної машини), виконано ряд робіт по прокладці каналізації;

у приміщенні «1-2» - житлова пл. 10.1 кв.м. встановлено металево-пластикове вікно;

у приміщенні «1-3» - житлова пл. 15,6 кв.м. встановлено металево-пластикове вікно;

у приміщенні «1-4» - житлова пл. 10,2 кв.м. встановлено металево-пластикове вікно, облицьовано стелю декоративними піно-гюлістирольними плитками, опалювальну піч обклеєно плиткою;

у приміщенні «1-5» - кухня пл. 9,7 кв.м. встановлено металево-пластикове вікно.

На подвір'ї були виконані наступні роботи:

зварена з металевих труб та арматури виноградна арка;

під виноградною аркою виконано мостіння з піщано-бетонного розчину пл. 47,85 кв.м. (2.9 м. X 16,5 м.);

сарай літ. «Б» перебудовано у літню кухню з подальшим збільшенням площі забудови;

побудовано сараї літ. «Є», «Д»;

перебудовано стіни убиральні літ. «Г» (з дерев'яних на черепашникові);

замінено верхню частину огорожі (з деревяного штахетнику на азбестоцементні хвилясті листи);

побудовано зливну яму №4, водопровід №5 з водорозподільним колодязем, каналізацію №6, зливну яму №7.

Найбільш ймовірна вартість вище перерахованих поліпшень, виконаних у спірному житловому будинку в період з 10.05.1993 року по 28.12.2013 рік в нині діючих цінах складає 57 713,27 грн. (п'ятдесят сім тисяч сімсот тринадцять гривень 27 коп.).

З огляду на викладене, та враховуючи, що дійсна вартість спірного житлового будинку станом на 23.12.2013р. складає 84510 грн., вартість поліпшень, виконаних у ньому за період спільного проживання і спільної праці позивачки ОСОБА_4Г.І. та спадкодавця ОСОБА_8 у розмірі 57 713,27 грн., є суттєвим збільшенням його вартості, оскільки вартість збільшено на 68 %.

Той факт, що позивачка почала сумісне проживання зі спадкодавцем з травня 1994 року, в даному випадку значення не відіграє, оскільки матеріали справи не містять доказів реконструкції або іншої перебудови спірного житлового будинку в період з 10.05.1993 року (отримання свідоцтва про право власності на нього) по 27.05.1994 року (дата розірвання шлюбу спадкодавця з ОСОБА_9О.).

Крім того, матеріали справи не мають доказів того, що в період з травня 1993 року по травень 1994 року, перебуваючи у шлюбі, спадкодавець проживав сумісно з ОСОБА_9 і вони сумісно здійснювали реконструкцію або перебудову у спірному житловому будинку.

Що стосується посилання заявника апеляційної скарги на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 січня 2015 року, яким було встановлено, що право власності на спірний житловий будинок було зареєстроване 10 травня 1993 року, коли спадкодавець ОСОБА_7 перебував у шлюбі з ОСОБА_9, а тому є їх спільною сумісною власністю, то вказані обставини не оспорюються сторонами у справі, оскільки підтверджуються наявними у справі доказами.

Однак, вказаним судовим рішенням було відмовлено ОСОБА_9 у визнанні спірного житлового будинку спільною сумісною власністю її і спадкодавця ОСОБА_8 та визнання за нею права власності на 1/2 частину цього будинку (т.1, а.с.198-199).

Разом з тим, вказаним судовим рішенням також було встановлено, що в період з 22.04.1993 року по 20.08.2014 року спірний житловий будинок було значно реконструйовано шляхом здійснення будівництва споруд та господарських будівель, у звязку з чим збільшилася забудова земельної ділянки на 29,54 кв.м.

За змістом ч. 3 ст. 61 ЦК України встановлені вищевказаним судовим рішенням обставини вважаються встановленим і не підлягають доказуванню.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірний житловий будинок являється спільною сумісною власністю позивачки і спадкодавця, оскільки, починаючи з 1994 року і до дня смерті спадкодавця, тобто до 28 грудня 2013 року, вони за спільні кошти та власними зусиллями проводили ремонтні та капітальні роботи в даному житловому будинку, тому що житловий будинок знаходився у непридатному стані для проживання, частина будинку була обвалена, земельна ділянка була захаращена, у звязку з чим вартість будинку значно збільшилась, а саме на 68%.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги з приводу того, що суд, ухвалюючи рішення не послався на ч. 1 ст. 62 СК України, якою передбачено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилось у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, у разі спору може бути визнане за рішенням суду обєктом права спільної сумісної власності подружжя, то вони є слушними.

Дійсно, за період, коли позивачка і спадкодавець перебували у шлюбі, тобто з 24 листопада 2006 року по 28 грудня 2013 року, суд мав застосувати до спірних правовідносин ч. 1 ст. 62 СК України.

Разом з тим, у відповідності до ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань, оскільки при ухваленні рішення суд виходив саме із вищевказаної норми матеріального права.

Таким чином, та обставина, що суд в оскаржуваному рішенні не послався на ч. 1 ст. 62 СК України, є формальним і не впливає на законність і справедливість рішення.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у звязку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Крім викладеного, колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що як було вказано вище, дійсна вартість спірного житлового будинку складає 84510 грн.

У звязку з цим, позивач ОСОБА_6 мала сплатити за подання позовної заяви 422,55 грн., а заявник апеляційної скарги ОСОБА_3 за подання апеляційної скарги 211,27 грн.

Враховуючи, що позивач ОСОБА_6 сплатила за подання позовної заяви 246,60 грн., а заявник апеляційної скарги ОСОБА_3 за подання апеляційної скарги 121,80 грн., то у відповідності до ст. 88 ЦПК України колегія суддів стягує на користь державного бюджету із вказаних осіб різницю судового збору, а саме: із позивачки ОСОБА_4 175,95 грн., із заявника апеляційної скарги ОСОБА_3 89,47 грн.

Керуючись ст.ст. 88, 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24 лютого 2015 року залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь державного бюджету України судовий збір у сумі 175,95 грн. (сто сімдесят пять гривень 95 копійок).

Стягнути із ОСОБА_3 на користь державного бюджету України судовий збір у сумі 89,47 грн. (вісімдесят девять гривень 47 копійок).

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_10

ОСОБА_2