Справа № 153/2106/14-ц Провадження № 22-ц/772/1081/2015Головуючий в суді першої інстанції Головін В. А.
Категорія 21 Доповідач Луценко В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого - Луценка В.В.,

суддів - Сала Т.Б., Денишенко Т.О.,

при секретарі - Агеєвій Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору - Державного нотаріуса Ямпільської державної нотаріальної контори Вінницької області Бешинської Г.А. про визнання недійсним договору дарування, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 19 лютого 2015 року,

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2014 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3, третьої особи без самостійних вимог Державного нотаріуса Ямпільської державної нотаріальної контори Вінницької області - Бешинської Г.А. про визнання недійсним договору дарування. В позовній заяві ОСОБА_2 зазначила, що 06.07.2013 року між нею та відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір дарування житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1. Даний договір було укладено внаслідок помилки, так як під час укладання договору, позивач вважала, що укладає з відповідачем ОСОБА_3 договір довічного утримання, і остання буде здійснювати за нею та її чоловіком догляд, допомагати по господарству. Під час підписання даного договору їй ніхто не пояснив, що це за договір, документів ніяких ніхто не надав, всі документи забрала відповідач. Після укладення договору стосунки з відповідачем погіршились. ОСОБА_3 почала створювати для неї та її чоловіка нестерпні умови для спільного проживання, а також погрожувати фізичною розправою, якщо вони не залишать будинок. 15.12.2014 року вона звернулась до нотаріуса і з отриманої фотокопії укладеного 06.07.2013 року договору їй стало відомо, що вона подарувала власний житловий будинок відповідачеві. З моменту укладення договору вона постійно продовжувала проживати в будинку, оскільки іншого придатного для проживання житла у неї не має. Внаслідок погіршення взаємовідносин з відповідачем, остання вигнала її з будинку. В даний час вона разом з чоловіком змушена проживати в сараї, що розташований біля житлового будинку. Позивач також зазначила, що вона є людиною похилого віку, погано бачить та чує, постійно хворіє, при укладенні договору помилялася щодо обставин, які мають істотне значення для неї, тому змушена звернутися до суду з позовом про визнання договору дарування житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1, укладеного 06.07.2013 року, недійсним.

Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 19.02.2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третьої особи без самостійних вимог Державного нотаріуса Ямпільської державної нотаріальної контори Вінницької області - Бешинської Г.А. про визнання недійсним договору дарування житлового будинку від 06.07.2013 року, відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовільнити її позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення вимог процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення і заперечення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку про те, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджних тими доказами.які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні заявлених нею позовних вимог суд не дотримався вимог закону щодо повного і всебічного зясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Під час розгляду справи суд прийняв до уваги лише пояснення однієї із сторін у справі, і не дав належної правової оцінки поясненням іншої сторони щодо підстав для визнання недійсним укладеного між сторонами правочину, що призвело до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ч.1 ст.202 та ч.1, 3 ст.203 ЦК України правочин є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилялась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

З роз'яснень, які викладені в п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилялася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутністі якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту ст.203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відмовляючи ОСОБА_2 в задоволенні позову про визнання договору дарування недійсним з підстав, передбачних ч.1 ст.229 ЦК України, суд першої інстанції у своєму рішенні зіслався на ст.203 ЦК України зазначивши, що волевиявлення всіх учасників правочину було вільним, відповідало їх внутрішній волі, правочин вчинений у формі встановленій законом, спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним, укладений сторонами при повному усвідомленні та значенні своїх дій, а тому підстави для визнання договору дарування недійсним відсутні.

З таким висновком суду першої інстанції безперечно погодитись не можна з наступних підстав.

Згідно договору дарування від 06.07.2013 року ОСОБА_2 передала у власність (подарувала) ОСОБА_3 належний їй на праві особистої власності житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1. Договір дарування посвідчений Держаним нотаріусом Ямпільської державної нотаріальної контори Вінницької області - Бешинською Г.А. (а.с.5).

Як убачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, постійно хворіє перенесла інсульт та кілька інфарктів, є інвалідом 2 групи, перебуває з цього приводу на диспансерному обліку. Внаслідок хвороби у ОСОБА_2 значно погіршився стан її здоровя, вона погано бачить та чує, не може обійти себе, а тому потребує стороннього догляду та допомоги (а.с.7).

З 2011 року разом з ОСОБА_2 в будинку АДРЕСА_1 проживає її онука ОСОБА_3 (а.с. 9).

Оскільки ОСОБА_3 допомагала позивачу ОСОБА_2 у веденні домашнього господарства та доглядала за нею, остання погодилась з пропозицією відповідача укласти договір довічного утримання з правом успадкування після смерті належного їй на праві власності будинку з погосподарськими будівлями.

Після укладення договору стосунки між сторонами погіршились. Відповідач ОСОБА_3 перестала допомагати та доглядати за ОСОБА_2, почала перешкоджати їй у проживанні в будинку. В даний час ОСОБА_2 разом з чоловіком змушена проживати в підсобному приміщенні біля житлового будинку.

Така поведінка ОСОБА_3 обурила ОСОБА_2 Отримавши 15.12.2014 року у нотаріуса копію договору від 06.07.2013 року позивачу стало відомо, що замість договору довічного утримання вона помилково уклала з ОСОБА_3 договір дарування будинку.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач ОСОБА_3 не заперечувала своєї домовленості про догляд за ОСОБА_2 та її чоловіком перед укладенням в нотаріальній конторі правочину.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.722 ЦК України право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Договір дарування є завжди безоплатним, а тому дарувальник не вправі вимагати від обдарованої особи зустрічних дій майнового характеру.

Договір дарування відноситься до реальних угод.

Про те, що ОСОБА_2 помилялась відносно правових наслідків укладеного з ОСОБА_3 правочину свідчить той факт, що після укладення договору дарування ОСОБА_2 продовжувала разом з чоловіком проживати в АДРЕСА_1, сплачувала послуги за користування електроенергією, оскільки іншого придатного для проживання приміщення у позивача не має.

Вирішуючи спір між сторонами суд першої інстанції всупереч ч.1 ст.229 ЦК України не дав належної правової оцінки поясненням позивача ОСОБА_2 щодо неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин укладеного правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Безпідставно залишив поза увагою факт відсутності волевиявлення позивача під час укладення нею договору про безоплатну передачу у власність відповідача будинку, який є її єдиним житлом, не врахував, що позивач є особою похилого віку і за станом здоровя потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, і що остання погоджувалась на передачу житлового будинку у власність відповідача ОСОБА_3 лише за умови її довічного утримання, помиляючись при цьому щодо правової природи укладеного правочину, прав та обовязків сторін, які виникають після його укладення.

Дослідивши в повному обсязі обставини та матеріали справи, судова колегія приходить до висновку, що під час укладення 06.07.2013 року договору дарування будинку ОСОБА_2 діяла під впливом помилки, оскільки волевиявлення останньої було спрямоване на укладення з відповідачем ОСОБА_3 договору довічного утримання з правом успадкування після смерті позивача належного їй на праві власності будинку.

Відповідно до ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

За таких обставин рішення суду в силі залишатись не може і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Розподіл судових витрат між сторонами провести у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-319 ЦПК України, судова колегія,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовільнити.

Рішення Ямпільського районного суду,Вінницької області від 19 лютого 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення у справі, яким позов ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним задовільнити.

Визнати договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений Державним нотаріусом Ямпільської державної нотаріальної контори Вінницької області - Бешинською Г.А., зареєстрований в реєстрі за №1057, недійсним, скасувавши державну реєстрацію зазначеного вище будинку з надвірними будівлями на імя ОСОБА_3.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 121гривні 80 копійок.

Рішення суду набуває законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі 20 днів.

Головуючий суддя: _______ Луценко В.В.

Судді: _______ Сало Т.Б.

_______ Денишенко Т.О.