АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер провадження №22-ц/791/848/2015 Головуючий в І інстанції: Гордимов А.В.
Категорія: 55 Доповідач: Фурман Т.Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2015 року березня місяця 31 дня колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого:Фурман Т.Г.
Суддів:Пузанової Л.В.
Чиркової К.Г.
При секретарі:Бараш Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5, яка діє від імені ОСОБА_6, на ухвалу Дніпровського районного суду м. Херсона від 10 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" про захист прав споживачів,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" про захист прав споживачів.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Херсона від 10 лютого 2015 року дана справа передана на розгляд до Печерського районного суду м. Києва за місцезнаходженням відповідача, відповідно до ст. 109, п. 2 ч. 1 ст. 116 ЦПК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, яка діє від імені ОСОБА_6, просить ухвалу суду першої інстанції, як таку, що постановлена в порушення норм процесуального законодавства, скасувати, справу повернути до Дніпровського районного суду м. Херсона для продовження розгляду.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу товариство з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" доводи апелянта не визнає, ухвалу просить залишити без змін.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів, вважає що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Постановивши ухвалу про передачу справи з одного суду до іншого, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ч.2 ст.109 ЦПК України позови до юридичних осіб пред'являються в суд за їхнім місцезнаходженням.

Проте, погодитися з таким висновком суду не можна з огляду на наступне.

Зі змісту заявленого позову вбачається, що 30.04.2014 року між ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" та ОСОБА_6 укладено договір фінансового лізингу, за умовами якого товариство, як лізингодавець, прийняло на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати його у користування позивачу, як лізингоотримувачу, на строк та на умовах, передбачених договором. Посилаючись на те, що після укладення договору надавач лізингових послуг порушив його права, як споживача цих послуг, позивач просив в судовому порядку захистити порушені права, в тому числі і на підставі Закону України „Про захист прав споживача".

Закон України „Про захист прав споживачів" регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

У п.2, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12 квітня 1996 року "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів" надано роз'яснення, що до відносин, які регулюються ЗУ „Про захист прав споживачів", належать, зокрема, ті, що виникають із договорів купівлі-продажу, майнового найму (в тому числі найму (оренди) жилого приміщення - в частині відносин між наймачем (орендарем) і наймодавцем (орендодавцем), який одночасно є виконавцем комунальних послуг і послуг по ремонту житлового фонду та інженерного обладнання), побутового прокату, безоплатного користування майном, підряду (в тому числі побутового замовлення чи абонементного обслуговування), доручення, перевезення громадян та їх вантажу, комісії, схову, страхування, із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Відносини, щодо захисту прав споживачів можуть виникати також з актів законодавства або з інших угод, які не суперечать Закону.

Вирішуючи питання про характер правовідносин між споживачем та продавцем (виготівником, виконавцем), про наявність підстав і умов їх виникнення, про права і обов'язки сторін, суд має виходити як із норм Закону і прийнятих згідно з ним актів законодавства, так і з відповідних норм ЦК України та іншого законодавства, що регулюють ті ж питання і не суперечать Закону.

Згідно ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи предмет та підстави заявленого позову, правовідносини, які виникли між сторонами, підпадають під дію Закону України „Про захист прав споживачів".

Відповідно до ч. 5 ст. 110 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

В п. 46 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01.03.2013 року "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ" надано роз'яснення про те, що згідно з пунктом 2 частини першої статті 116 ЦПК якщо після відкриття провадження у справі та до початку судового розгляду виявилося, що заяву було прийнято з порушенням правил підсудності, суд не має права розглядати справу і зобов'язаний передати її на розгляд до суду, якому вона підсудна за законом, оскільки ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

У цьому випадку якщо для справи встановлено альтернативну підсудність (стаття 110 ЦПК), то справа передається до одного із судів, якому вона підсудна, за вибором позивача.

Оскільки позивач відповідно до ч.5 ст. 110 ЦПК України має право за своїм вибором пред'явити позов про захист прав споживачів за своїм місцем проживання, а саме до Дніпровського районного суду м. Херсона, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для передачі справи для розгляду по підсудності іншому суду і вважає, що ухвала суду, як постановлена в порушення вимог законодавства, підлягає скасуванню з передачею справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 311 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, яка діє від імені ОСОБА_6, задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Херсона від 10 лютого 2015 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності з моменту її проголошення і оскарженню в касаційній інстанції не підлягає як така, що не перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Головуючий:

Судді: