Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/2915/12-ц Головуючий у 1-й інст. Маслак В. П.
Категорія 19 Доповідач Заполовський В. Й.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Заполовського В.Й.,

суддів: Забродського М.І., Шевчук А.М.,

за участю секретаря судового засідання Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом заступника прокурора м. Житомира в інтересах ОСОБА_1 та неповнолітніх ОСОБА_2, ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, співвідповідача ОСОБА_7 про визнання недійсними договору купівлі-продажу та договору дарування, за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 22 грудня 2014 року , -

в с т а н о в и л а :

У липні 2012 року заступник прокурора м. Житомира звернувся до суду даним позовом. На обґрунтування позову посилався на те, що згідно договору купівлі-продажу від 17.03.2012 року ОСОБА_4 передав у власність ОСОБА_5 належний йому житловий будинок АДРЕСА_1 в м. Житомирі, в якому проживала ОСОБА_1 разом з малолітніми дітьми ОСОБА_2 та ОСОБА_3, без згоди органу опіки та піклування на відчуження вказаного житла. При цьому попередньо, а саме 15.12.2010 року ОСОБА_1 була знята з реєстраційного обліку з вказаного місця проживання на підставі заяви та підробленої довіреності, виданої на ім'я ОСОБА_4

Окрім того, 13.06.2012 року на підставі договору дарування № 2308 від 13.06.2012 р. ОСОБА_5 подарував вказаний житловий будинок ОСОБА_6

За вказаних обставин прокурор вважає, що відчуження житлового будинку АДРЕСА_1 без згоди органу опіки та піклування є порушенням прав малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Тому, прокурор просив визнати недійсним договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від 17.03.2012 № 562, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Рогальською Р.І.;

визнати недійсним договір дарування будинку АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 від 13.06.2012 № 2308, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Катюхою О.В.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 22 грудня 2014 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 в м. Житомирі, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від 17.03.2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Рогальською Р.І. та зареєстрований в реєстрі за № 562.

В решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду в частині задоволення позову, ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції у зазначеній частині та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 17.03.2012 року № 562.

Зокрема зазначає, що він є добросовісним набувачем свого майна; будинок АДРЕСА_1 був придбаний ним за власні зароблені кошти для проживання його малолітніх дітей; вважає, що право власності на дане майно набуто правомірно, оскільки незаконність набуття у встановленому законом порядку ніким не оспорювалося.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах визначених ст. 303 ЦПК України колегія суддів визнає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у статті 203 ЦК України, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як встановив суд та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_4 являвся власником житлового будинку АДРЕСА_1 в м.Житомирі. В даному будинку була зареєстрована з 25.02.2006року та проживала з моменту народження - 1989року його дочка ОСОБА_1 Також, за вказаною адресою постійно без реєстрації з моменту народження проживали малолітні діти ОСОБА_1 - ОСОБА_2 і ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 років народження, відповідно (а.с.181 - 182, 13, 14, 184, 203, 204).

17.03.2012 року ОСОБА_4, без згоди органу опіки та піклування на відчуження житла, згідно договору купівлі-продажу передав у власність ОСОБА_5 зазначений вище житловий будинок АДРЕСА_1 в м. Житомирі. При цьому, ОСОБА_1 попередньо, а саме 15.12.2010 року була знята з реєстраційного обліку з вказаного місця проживання на підставі заяви та підробленої довіреності, виданої на ім'я ОСОБА_4

Незаконність зняття останньої з реєстрації підтверджена вироком Корольовського районного суду м.Житомира від 13.05.2014року по справі №296/94/12-к 1/296/19/14, який набрав законної сили (а.с.124-147).

В подальшому, ОСОБА_5 подарував даний будинок ОСОБА_6, а той продав будинок ОСОБА_7 (а.с. 34 - 35, 43 - 47).

Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Також, п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз'яснено, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Статтею 56 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири) які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про попередження насильства в сім'ї», члени сім'ї - особи, які перебувають у шлюбі; проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою; їхні діти; особи, які перебувають під опікою чи піклуванням; є родичами прямої або непрямої лінії споріднення за умови спільного проживання.

Статтями 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що діти - члени сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користування займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Згідно ст.12 Закону України «Про основи соціального захист бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтерес дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень.

Врахувавши вище наведені обставини та норми Закону, роз'яснення, викладені в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» та відповідно до вимог ст.ст.214, 215 ЦПК України, суд першої інстанції встановивши, що малолітні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без реєстрації постійно проживали у будинку по АДРЕСА_1 м. Житомирі разом зі своєю матір'ю ОСОБА_1 та дідом ОСОБА_4, обґрунтовано вважав, що вказані малолітні особи мали право користуватися даним житлом нарівні з власником - ОСОБА_4, а відсутність реєстрації не обмежує їх у праві користування житловим приміщенням.

Оскільки для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону, яка органом опіки та піклування на укладення даного оскаржуваного правочину про відчуження спірного житла не надавалась, то суд першої інстанції визнав законними та обґрунтованими вимоги позивача про визнання договору купівлі -продажу будинку по АДРЕСА_1 м. Житомирі від 17.03.2012 року недійсним з підстав його невідповідності нормам Закону.

Доводи, викладені ОСОБА_7 в апеляційній скарзі висновків суду не спростовують, є необґрунтованими та такими, що не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині відповідає вимогам закону і підстави для його зміни або скасування та задоволення апеляційної скарги відсутні.

В решті судове рішення, а саме про відмову у задоволенні позову про визнання недійсним договору дарування будинку АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 сторонами не оскаржується, а тому не є предметом перевірки його законності апеляційним судом.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 22 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді