Справа № 369/5998/14-ц
Провадження № 2/369/260/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2015 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Усатова Д.Д.

за участю секретаря Котляр А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, третя особа - Головне управління юстиції в Київській області про визнання будинку об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на ? частину будинку й ? частини земельної ділянки та визнання договору дарування житлового будинку недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

В червні 2014 року позивач звернувся до відповідача з позовом, посилаючись на те, що перебуваючи в спільному шлюбі на спільні кошти був побудований житловий будинок АДРЕСА_1 на земельній ділянці, яка належала рідній сестрі відповідача - ОСОБА_3.

Сторони будували вищевказаний будинок, як зазначає позивач, за спільною домовленістю та згодою ОСОБА_3.

Оскільки будинок будувався на земельній ділянці рідної сестри відповідача, то після завершення будівництва будинок був зареєстрований на сестру відповідача, ОСОБА_3. В зв»язку з цим виникла необхідність оформлення договору дарування будинку на ім»я ОСОБА_2 Цей договір був укладений та посвідчений 11.12.2004 р. приватним нотаріусом.

В зв»язку з вищевикладеним, позивач вважає, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 є майном подружжя, а тому він має право на ? частини будинку та ? земельної ділянки.

Протягом розгляду справи позивач уточнював позовні вимоги. Посилаючись на вищевикладене та норми закону, остаточно просив суд: визнати побудований ОСОБА_1 та ОСОБА_2, будинок АДРЕСА_1, об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину будинка АДРЕСА_1 та визнати право вланості на ? частину земельної ділянки АДРЕСА_1, площею 0,075 га. Визнати договір дарування житлового будинку, посвідченого 11.12.2004 року приватним нотаріусом Святошинського районного нотаріального округу Дудкіною М.М. в частині ? будинку АДРЕСА_1, недійсним.

Позивач у судове засідання не з'явився, направив свого представника. Представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Просила суд задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з»явилась, направила свого представника. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував в повному обсязі, просив суд відмовити.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з»явилась, повідомлялась належним чином. Подала до суду свої письмові заперечення.

Третя особа Головне управління юстиції у Київській області направило на адресу суду листа про слухання справи у відсутність їх представника.

Дослідивши матеріали справи, письмові докази, вислухавши пояснення сторін, свідків, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб в Відділ реєстрації актів громадянського стану Ленінградського району м.Києва, про що зроблено актовий запис за №37.

Від шлюбу у сторін народився син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва шлюб між сторонами було розірвано. Про що було видано свідоцтво про розірвання шлюбу, серія НОМЕР_1 від 07.03.2012 року.

Договір дарування спірного будинку був укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 11.12.2004 р. та був посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Дудкіною М.М..

З вищевказаного моменту прийняття дарунку в ОСОБА_2 виникло право власності , а у позивача ОСОБА_1 виникло право оскарження згаданого договору дарування.

Право власності на спірний будинок виникло у ОСОБА_3 виникло з моменту державної реєстрації, тобто з 26.10.2004 р.. Згодом вона розпорядилась ним на користь ОСОБА_2, уклавши договір дарування. Згідно п.5 договору дарування від11.12.2004 р. ОСОБА_3 підтвердила, що права третіх осіб на даний будинок - відсутні.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Стаття 204 ЦК України передбачено, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлено законом або, якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен громадянин має право на житло, держава створює умови, за яких кожен громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду, право приватної власності набувається в порядку визначеному законом, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, а також право власності є непорушним. Одним зі способів захисту порушених прав ст. 16 ЦК України називає визнання права.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше, не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_6 пояснив суду, що знає родину ОСОБА_2 дуже давно. У 2004 р. почали будувати будинок. Свідок надавав консультації, робив сантехніку, опалення, замінював котел. Позивач для будівництва будинку продав автомобіль марки «Мерседес». Цього року святкував разом з позивачем та відповідачам у ресторані день народження позивача. Будинок сторони будували для себе. Свідок бував в сторін часто. Позивач там жив. Інколи їздив до мами. Возив дитину до шкоди. Свідок, після дня народження позивача заїжджав разом із дружиною на чай. За скільки продав позивач машину у 2005 р. сідок не знає. Про те, що отримані гроші, вклав в будівництво, свідок знає зі слів позивача.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_7, пояснив суду наступне. Свідок є братом позивача. Брат запросив в судове засіданні, щоб розповісти про будинок, що сторони збудували його для себе. Свідок був присутнім при будівництві, допомагав будувати, здійснював малярні роботи, ставив карнизи. Приїжджав часто в гості. Будував будинок з фундаменту разом з третім братом та з друзями, десь з 2004 р. У позивача було авто, марки «Мерседес», який він продав, щоб вкласти гроші у будинок. Позивач та відповідач жили на квартирі, потім у будинку. Коли сторони розлучились свідок не пам»ятає, бо вони жили разом. На АДРЕСА_3, позивач пішов жити до відповідача. Квартира у відповідача ОСОБА_2 була до шлюбу.

Свідок ОСОБА_8 пояснила суду, що вона є дружиною брата позивача. З 1999 року ОСОБА_7 жив у мами, а ОСОБА_1 на АДРЕСА_2, де так і залишився там. До мами приходив допомагати. Жили позивач з відповідачем разом. Була декілька раз в гостях, коли будувався будинок в 2004 р. Знала, що будують будинок, як сім»я. В»їхали в нього сторони не зразу, оскільки треба було опалювати, бо це було перед Новим роком 2005-го. Позивач там жив. Бачила 23 квітня 2014 р. його там з відповідачем. Там бувала свідок тільки на день народження позивача у квітні минулого року. Про те, що відповідач продала квартиру чула. На АДРЕСА_2 позивач мав свою квартиру до шлюбу.

Свідок ОСОБА_9 суду пояснив наступне. Він є товаришем позивача. Відносини між ним братерські ще з дитинства. Коли познайомився з відповідачем ОСОБА_2, сторони жили вже разом. Потім позивач сказав, що буде продавати свою квартиру, й вони почали будувати будинок. Це був приблизно 2004-2005 р.р. У позивача були автомобілі, які він згодом продав, провів за ці гроші опалення та електроенергію. Звертався також ОСОБА_1 до свідка за грошовою допомогою. Була квартира, отримана від батьків позивача. Позивач продав «Ауді-200», 4-5-6 рік, «Мерседес-190». Потім свідок віддав позивачу свою машину. У будинку позивач жив постійно. Свідок був в будинку 1-2 рази на місяць, інколи частіше. Цього року був рази 3, навесні. Позивач працює все життя. 20 останніх років на фірмі. Заробітна плата була нормальна, всі гроші віддавав відповідачу ОСОБА_2, з його слів. Гостював в будинку по 30-40 хв., по декілька разів на місяць. Своє авто «Ауді-200» віддав позивачу за 15 тис.дол.США, але він повернув половину - 7500 тис.дол.США. Коли позивач просив свідка, то останній приїжджав й по декілька відер заноси вугілля до котельні. Коли сторони в будинок вселились, то світло вже було. Розлучились сторони років 4-5 тому, но документально розлучення не оформили, як казав позивач. По вихідних відповідач їздила у суд, на заняття.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснив, що позивач запросив його у судове засідання, щоб підтвердити, що сторони будували будинок. Свідок був сусідом у квартирі по АДРЕСА_3, жили в одному під»їзді. Бачились часто, навіть товаришували. Дружина свідка доглядала малого сина сторін - ОСОБА_12. У спірному будинку був у 2004 р. 2-3 рази. Там був фундамент та цокольний поверх. Свідок зазначив, що знає сім»я була дружньою. Позивач то жив, то не жив. Час від часу уходив. рОзлучились 4-5 років тому. Але позивач продовжував жити у будинку. Відповідач ОСОБА_2 ходила на роботу. Позивач теж ходив кожен день. Повертались по-різному, ввечері. Свідок зазначив, що йому не відомо, кому належав будинок. Відповідач ОСОБА_3 бувала там в гостях на свята. Свідок проживав по АДРЕСА_3 з 1993 року. Позивач теж, десь з 1994-1995 р.р.. У будівництві спірного будинку участі не приймав. Зі слів позивача та відповідача вони будували будинок. Квартира відповідача ОСОБА_2, дошлюбна, була продана для цього. Зі слів позивача, електроенергію та опалення робили за його гроші.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст..256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого соба може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст..257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Із тексту позовної заяви слідує, що позивач з 2004 р. був обізнаним про факт будівництва та дарування будинку і протягом 10 років не звернувся до суду з позовом про визнання права власності на даний будинок. Крім того, 2009 р. шлюб між сторонами було розірвано і протягом 5-ти років позивач не звертався до суду за захистом порушених його прав.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просили суд застосувати строки позовної давності, про що подали відповідні заяви.

Позивач не просив поновити строки позовної давності.

Згідно положень ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодний доказ у справі не має для суду наперед встановленого значення.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Зважаючи на вищенаведене, відповідно до ст.ст.203, 204, 215, 256, 257, 267, 328 ЦК України, керуючись ст.ст. 3, 4, 11, 15, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: Д.Д.Усатов