Справа № 352/206/15-ц
Провадження № 2/352/316/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2015 року м. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області

у складі: головуючої - судді Хоминець М.М.

з участю секретаря Кожуховської О.І.

представників сторін ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «КРЕДОБАНК» про визнання договору поруки припиненим, -

в с т а н о в и в :

Позивачка 28.01.2015 р. звернулася в суд з позовом до відповідача про визнання договору поруки припиненим, у якому просила визнати припиненою поруку, що виникла з договору поруки № 70F/2008-Р від 30.03.2009 р.

Заявлений позов обґрунтовувала тим, що 16.04.2008 р. між банком «КРЕДОБАНК» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 70F/2008, відповідно до якого остання отримала в банку кредит у розмірі 47800 доларів США зі сплатою 9,92 відсотків річних до 01.04.2018 р. та зобов'язалася повернути кредит і сплатити проценти. З метою забезпечення виконання боргових зобов'язань, що виникли між банком та позичальником, 30.03.2009 р. між банком та нею укладено договір поруки № 70F/2008-Р, відповідно до якого вона як поручитель зобов'язалась перед кредитором за виконання боржником зобов'язань за кредитним договором у повному обсязі (повернення кредиту, сплати відсотків та комісій за користування кредитом, пень, штрафів, неустойок). Банком пропущено передбачений ч.4 ст.559 ЦК України шестимісячний строк від дня настання строку виконання основного зобов'язання для пред'явлення вимоги до неї як до поручителя, оскільки останній платіж здійснено позичальником у січні 2014 р., проте з відповідною вимогою до поручителя відповідно до п.4.9 кредитного договору про дострокове повернення кредиту, процентів, комісій та інших належних до сплати платежів банк звернувся 23.09.2014 р., а 19.12.2014 р. звернувся в Івано-Франківський міський суд з позовом до позичальника та поручителя про стягнення заборгованості за кредитним договором у солідарному порядку. Також між банком та позичальником ОСОБА_4 укладено три додаткові договори до кредитного договору від 16.04.2008 р., відповідно до яких збільшено відсоткову ставку за користування кредитом без її згоди, як поручителя. Вважає, що таким чином збільшився обсяг відповідальності поручителя, що згідно ч.1 ст.559 ЦК України тягне за собою припинення поруки.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала, пояснила, що, крім того, укладеним між банком та позичальником додатковим договором № 2 до кредитного договору від 16.04.2008 р. без згоди поручителя збільшено термін дії кредитного договору на десять років до 01.04.2028 р., внаслідок чого також збільшився обсяг відповідальності поручителя. Просила позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав і пояснив, що у зв'язку з невиконанням позичальником ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором банк 18.09.2014 р. направив вимогу позичальнику та поручителю ОСОБА_3 про дострокове повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків та штрафних санкцій. Вказану вимогу поручитель отримала 23.09.2014 р., а у грудні 2014 р. банк звернувся в Івано-Франківський міський суд з позовом до позичальника та поручителя про стягнення заборгованості за кредитним договором у солідарному порядку. Таким чином, шестимісячний строк пред'явлення вимоги до поручителя банком не пропущений. Необґрунтованим є посилання позивача на припинення поруки відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України у зв'язку зі зміною зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Згідно п.2.6 договору поруки від 30.03.2009 р., укладеного між банком, позичальником і поручителем, передбачено, що у випадку зменшення або збільшення процентної ставки за кредитним договором поручитель несе відповідальність з урахуванням цих змін, а п.4.7 договору поруки встановлено, що при продовженні (пролонгації) дії кредитного договору договір поруки не потребує пролонгації і є дійсним до повного виконання зобов'язань по кредитному договору, у забезпечення якого надана порука. Просив у позові відмовити.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшові висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Встановлено, що 16.04.2008 р. між ВАТ «КРЕДОБАНК», правонаступником якого є відповідач, та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 70F/2008, відповідно до якого остання отримала в банку кредит у розмірі 47800 доларів США зі сплатою 9,92 відсотків річних до 01.04.2018 р. та зобов'язалася повернути кредит і сплатити проценти (а.с.6-8).

У подальшому між банком та позичальником укладено додаткові договори до кредитного договору № 70F/2008, а саме: додатковий договір № 1 від 30.03.2009 р., згідно якого змінено процентну ставку для позичальника, а саме зменшено до 8,635% (а.с.9-11); додатковий договір № 2 від 18.08.2010 р., згідно якого збільшено термін дії кредитного договору на десять років до 01.04.2028 р. (а.с.12); додатковий договір № 3 від 16.10.2013 р., згідно якого процентну ставку з жовтня 2013 р. встановлено у розмірі 9% річних (а.с.13).

З метою забезпечення виконання позичальником боргових зобов'язань 30.03.2009 р. між банком, позичальником ОСОБА_4 та поручителем ОСОБА_3 укладено договір поруки № 70F/2008-Р, відповідно до якого остання як поручитель взяла на себе зобов'язання солідарно відповідати за зобов'язаннями позичальника (а.с.5).

Пунктом 2.6 договору поруки передбачено, що у випадку зменшення або збільшення процентної ставки за кредитним договором поручитель несе відповідальність з урахуванням цих змін.

Пунктом 4.7 договору поруки встановлено, що при продовженні (пролонгації) дії кредитного договору договір поруки не потребує пролонгації і є дійсним до повного виконання зобов'язань по кредитному договору, у забезпечення якого надана порука.

З огляду на викладене, враховуючи положення п.22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно якого, якщо у договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а, отже, і поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання, - суд вважає необґрунтованим твердження сторони позивача про збільшення обсягу відповідальності поручителя без його згоди, що згідно вимог ч.1 ст.559 ЦК України тягне за собою припинення поруки.

Судом встановлено, що банк 18.09.2014 р. направив позичальнику та поручителю вимогу про дострокове повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків та штрафних санкцій, яку поручитель отримала 23.09.2014 р., а у грудні 2014 р. банк звернувся в Івано-Франківський міський суд з позовом до позичальника та поручителя про стягнення у солідарному порядку заборгованості за кредитним договором. У зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково банком не пропущений шестимісячний строк пред'явлення вимоги до поручителя.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про необґрунтованість заявленого позову, у задоволенні якого слід відмовити.

На підставі наведеного, відповідно до ст.559 ЦК України, керуючись ст.ст. 213-215 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

Відмовити у позові ОСОБА_3 до ПАТ «КРЕДОБАНК» про визнання договору поруки припиненим.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду до Апеляційного суду Івано-Франківської області подається протягом десяти днів з дня його проголошення через Тисменицький районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Головуюча М.М.Хоминець