Категорія 48Доповідач Рибчинський В. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" квітня 2015 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду

Вінницької області в складі:

головуючого: Рибчинського В.П.,

суддів: Берегового О.Ю., Панасюка О.С.,

за участю секретаря: Топольської В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 березня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання об'єкта нерухомого майна особистою власністю і за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

встановила:

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовною заявою про визнання об'єкту нерухомого майна, придбаного в шлюбі особистою власністю, в якій просила визнати за нею право особистої власності на 2-х кімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Припинити право спільної сумісної власності подружжя на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Стягнути з ОСОБА_3 на її користь витрати по сплаті судового збору у сумі 3654,00 грн.

В обґрунтування своїх вимог, ОСОБА_2 посилається на те, що під час шлюбу з ОСОБА_3 нею особисто була придбана 2-х кімнатна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, за її особисті кошти та кошти її батька.

В жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом про розподіл майна подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що ? частка квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, належить йому на праві спільної сумісної власності, оскільки перший внесок за квартиру в розмірі 13 000 доларів США було здійснено за його власні кошти. Крім того, саме він здійснював оплату комунальних послуг за квартиру, а також проводив ремонтні роботи за власні кошти.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04 березня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання об'єкта нерухомого майна особистою власністю відмовлено. Позов ОСОБА_3 задоволено частково. Поділено майно, що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - квартиру АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1, яка зареєстрована за ОСОБА_2. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 1644,20 грн.

Не погодившись з таким рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просила оскаржуване рішення скасувати та постановити нове рішення, яким її позовні вимоги до ОСОБА_3 про визнання об'єкта нерухомого майна особистою власністю задовольнити. Визнати за нею право особистої власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 березня 2015 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 до неї про поділ майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя - змінити. Визнати за ОСОБА_3 право власності на ? частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3. Стягнути з ОСОБА_3 на її користь судові витрати.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4, ОСОБА_3, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності, тощо), що мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Умовами обґрунтованості є повне і всебічне з'ясування обставин, що мають значення для справи, доведеність тих обставин, які суд вважає встановленими, відповідність висновків суду обставинам справи.

Рішення суду першої інстанції не відповідає цим вимогам.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 24.07.2004 року по 07.02.2013 року перебували у шлюбі.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Так, суд першої інстанції, задовольняючи частково зустрічний позов ОСОБА_3 виходив з того, що дана квартира була набута подружжям за час шлюбу, а тому належить дружині і чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Однак з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може з огляду на наступне:

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Пунктом 24 зазначеної постанови передбачено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Доводи ОСОБА_2 про те, що 2-х кімнатна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є її особистою власністю заслуговують на увагу, оскільки з матеріалів справи вбачається, що дана квартира була придбана за кошти, які належали особисто ОСОБА_2. Зокрема, 55 000 грн. - особисті заощадження; 156 805,20 грн. - грошові перекази батька з Російської Федерації за період 2008 року по 2012 рік; 155 301,00 грн. - особисті кошти, що були стягнуті на її користь із ОСОБА_5 за рішенням суду; 163 344,97 грн. - кошти, що були отримані як позика від матері - ОСОБА_6 і спрямовані на погашення кредиту перед ПАТ «ОТП Банк».

Факт оплати першого внеску в сумі 55 000 грн. за кредитним договором підтверджується квитанціями про отримання грошових переказів в сумі 12 000 доларів США (а.с. 33-34).

За період з 2004 по 2009 роки Державний ощадний банк України не в змозі надати інформацію щодо грошових переказів в системі «MIGOM», оскільки касові документи, відповідно до Переліку документів, що утворюються в діяльності Національного Банку України із зазначенням строків зберігання», затвердженого Постановою Правління НБУ 08.12.2004 року № 601, зберігаються лише протягом 5 років (т. 1 а.с. 103). Відповідно до довідки Державного ощадного банку України в період з 2009 по 2012 роки на ім'я ОСОБА_2 (і.н. НОМЕР_1) були здійснені грошові перекази ОСОБА_7 за системою грошових переказів «MIGOM» 14 500 доларів США, 2 000 Євро та 80 000 російських рублів. Зазначене свідчить про те, що ОСОБА_7 регулярно здійснював перекази на ім'я своєї дочки ОСОБА_2 на її особисті потреби, зокрема на погашення кредиту на придбання житла.

Поряд з цим, ОСОБА_2 за виконавчим листом, виданим на підставі рішення апеляційного суду Вінницької області від 27.07.2011 року були стягнуті на її ім'я особисті кошти в розмірі 155 301, 00 грн. Зазначені грошові кошти були направлені на погашення кредитного зобов'язання перед ПАТ «ОТП Банк», що підтверджується випискою по рахунку ПАТ «ОТП Банк» та квитанція про оплату за відповідний період (а.с. 41-43).

Крім того, 10 липня 2014 року ОСОБА_2 було укладено договір позики зі своєю матір'ю ОСОБА_6, відповідно до якого ОСОБА_2 прийняла грошові кошти 163 344,97 гривень. Зазначені кошти в той самий день були нараховані на поточний рахунок ОСОБА_2 в ПАТ «ОТП Банк», які були направлені на погашення заборгованості по кредитному договору № CNL-B00/273/2006 від 28.11.2006 року, про що свідчить довідка ПАТ «ОТП Банк» від 11 липня 2014 року про дострокове повне погашення заборгованості за даним кредитним договором (а.с. 49).

За таких обставин, апеляційна скарга в частині скасування рішення суду першої інстанції щодо відмови ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог підлягає задоволенню з ухваленням нового рішення про задоволення її позовних вимог.

П. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Судом першої інстанції, всупереч зазначеним вимогам, не було встановлено обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, джерело і час придбання такого майна. В прохальній частині зустрічного позову ОСОБА_3 просив розподілити майно між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, не конкретизувавши яке саме майно, в зв'язку з чим необхідно було встановити обсяг спільно нажитого майна, а тому доводи апелянта в цій частині підлягають до задоволення.

Разом з тим, ОСОБА_2 в апеляційній скарзі ставить питання щодо зміни рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04.03.2015 року в частині поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя та просить визнати за ОСОБА_3 право власності на ? частку квартири, що знаходиться за адресою: м. Біла Церква Київської області, вул. Крижанівського, 11/5. Однак твердження заявника в цій частині колегією суддів не приймається до уваги, оскільки поділ зазначеної квартири не був предметом розгляду в суді першої інстанції, а тому не може бути предметом розгляду в суді апеляційної інстанції.

Крім того, у зв'язку з задоволенням позовних вимог ОСОБА_2 про визнання квартири особистою власністю, позовні вимоги ОСОБА_3 про поділ квартири не підлягають задоволенню.

Також, враховуючи те, що ОСОБА_2 за подання апеляційної скарги було сплачено судовий збір в сумі 1827,00 грн. та її позовні вимоги в частині визнання квартири особистою власністю задоволені, колегія суддів вважає за необхідне в порядку ст. 88 ЦПК України стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 сплачений нею судовий збір.

Отже, судова колегія приходить до висновку що доводи апеляційної скарги спростовують висновок суду першої інстанції та вказують на неправильне застосування ним норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а тому рішення підлягає скасуванню з постановленням нового рішення за правилами ст. 309 ЦПК України.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія cуддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 березня 2015 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право особистої власності на квартиру АДРЕСА_1.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1827,00 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: В.П. Рибчинський

Судді: О.Ю. Береговий

О.С. Панасюк