Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження №22ц/778/1423/15 Головуючий у 1 інстанції: Холод Р.С.
Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Бондаря М.С.

суддів: Подліянової Г.С.

Кримської О.М.

при секретарі: Мельник З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 31 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Шоста Запорізька державна нотаріальна контора, ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

29.09.2008 року до суду звернулася з позовом ОСОБА_6 в якому зазначила, що їй на праві приватної власності належала двокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло № 1923, виданого відкритим акціонерним товариством " Запоріжприлад" 97.12.1995 року та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 24.07.1998 року шостою Запорізькою державною нотаріальною конторою.

У квартирі зареєстрований та проживає з 1999 року ОСОБА_3

01. 12.2004 року шоста Запорізька державна нотаріальна контора посвідчила договір дарування, за яким ОСОБА_6 подарувала квартиру за адресою: АДРЕСА_1 - ОСОБА_4.

Про викладене свідчить договір дарування від 01. 12.2004 року. Довідка ОП Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації від 23.09.05 року. Вважає, що договір дарування вона уклала під впливом скрутних ( або важких) для неї обставин: тяжкого матеріального стану через незначну пенсію та відсутність інших доходів, хворобливого стану здоров"я, інвалідності 2-ї групи, похилого віку на день укладення договору їй було 82 роки, депресійного стану у зв"язку зі смертю чоловіка ОСОБА_7, котрий помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, та смертю сина ОСОБА_8, котрий помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, самотністю через відсутність інших близьких родичів, залежністю на час укладення договору від обдарованої ОСОБА_4, яка обіцяла матеріальну допомогу та догляд.

З цих підстав просила суд поновити строк позовної давності і визнати недійсним спірний договір дарування.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_6 померла.

У березні 2013 року спадкоємець померлої ОСОБА_3 змінив підстави звернення до суду і просив визнати недійсною спірну угоду у зв"язку із тим, що померла помилялася щодо обставин, які мають істотне значення.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 квітня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 06 червня 2013 року, позов ОСОБА_3 - задоволено.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 укладений 01 грудня 2004 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, посвідчений державним нотаріусом шостої Запорізької державної нотаріальної контори Гедіковою Г.І., та зареєстрований у реєстрі за № 2-1781.

Ухвалою Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2013 року рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 квітня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 06 червня 2013 року скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції .

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 31 жовтня 2014 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Скаржник та його представник, будучи своєчасно та належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи до апеляційного суду не з"явилися, про причини неявки суд не повідомили, що відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи із-за неявки скаржника ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_10, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи ( а.с. 87-88 т. 5). Крім того, апеляційна скарга не містить доводів щодо дослідження нових доказів у справі. Викладені в ній доводи не можуть бути доповнені на даний час, оскільки це заборонено ст. 300 ЦПК України.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що спірний договір дарування квартири посвідчений з дотриманням вимог чинного законодавства, без порушення прав та законних інтересів сторін, а також при їх вільному волевиявленні та усвідомленні наслідків укладеного договору. Доказів того, що позивачка при укладенні спірного договору не розуміла його значення та настання наслідків суду не надано, а також в мотивувальні частині суд зазначив, що не має підстав про визнання спірної угоди недійсною відповідно до вимог ч. 1 ст. 233 ЦК України та ч. 1 ст. 225 ЦК України.

Зазначені висновки суду відповідають обставинам справи, які правильно встановлені, та узгоджуються з нормами матеріального права, що застосовані до цих правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 10 ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 60 ЦК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за звернення фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи ( причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Із справи вбачається, що в жовтні 2005 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом про визнання недійсним спірного правочину, посилаючись на те, що вказана угода не відповідала її намірам та була укладена на вкрай невигідних для неї умовах (а.с. 2 т. 1).

У серпні 2006 року позивачка подала позовну заяву, в якій просила визнати недійсною цю ж угоду як удавану, та укладену з наміром приховати договір довічного утримання ( а.с. 105-106 т. 1).

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29 травня 2007 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 09 серпня 2007 року та ухвалою Верховного Суду України від 04 грудня 2007 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

У серпні 2008 року ОСОБА_6 звернулася до суду з новим позовом про визнання спірного договору недійсним як такого, що укладений під впливом тяжких для неї обставин ( ч. 1 ст. 233 ЦК України); внаслідок помилки щодо обставин, які мають істотне значення, та введення її в оману ( ст. ст. 229, 230 ЦК України) і фіктивності спірного правочину ( а. с. 5-7 т. 2).

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 вересня 2009 року поновлено строк позовної давності, а в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду м. Запоріжжя від 21 січня 2010 року вищевказане рішення суду першої інстанції в частині відмови у визнанні недійсним договору дарування квартири - скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд.

У травні 2010 року позивачка подала нову заяву про уточнення позовних вимог і просила визнати недійсним договір дарування з тих підстав, що при укладенні спірної угоди вона не усвідомлювала значення своїх дій і не могла керувати ними ( ст. 225 ЦК України а.с. 172, 173 т. 2).

ІНФОРМАЦІЯ_3 року позивачка померла.

У січні 2013 року спадкоємець померлої ОСОБА_7 уточнив обставини визнання недійсним спірного правочину за ст. 225 ЦК України ( а.с. 92, 93 т. 3).

У березні 2013 року ОСОБА_3 повторно уточнив обставини визнання недійсним спірного правочину і вважає, що договір дарування квартири АДРЕСА_1 укладений 01 грудня 2004 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, не відповідає волі відчужувача, оскільки вона помилялася в істотних обставинах, вважаючи, що укладає договір довічного утримання. Підставою позовних вимог ОСОБА_3 є визнання спірного договору недійсним з підстав, передбачених ст. 229 ЦК України., тобто як в уточненій позовній заяві так і в апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилається на те, що позов пред'явлений лише на підставі ст. 229 ЦК України.

Натомість, суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення також обґрунтував мотиви щодо відмови у задоволенні заявлених у цій справі вимог про визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст. ст. 225, 233 ЦК України.

Судом установлено, що ОСОБА_6 на праві приватної власності належала двокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло № 1923, виданого відкритим акціонерним товариством " Запоріжприлад" 97.12.1995 року та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 24.07.1998 року шостою Запорізькою державною нотаріальною конторою. У квартирі зареєстрований та проживає з 1999 року ОСОБА_3

01. 12.2004 року шоста Запорізька державна нотаріальна контора посвідчила договір дарування, за яким ОСОБА_6 подарувала квартиру за адресою: АДРЕСА_1 - ОСОБА_4. Договір посвідчений нотаріусом, в присутності ОСОБА_6, яка особисто підписала договір, правові наслідки укладення такого правочину нотаріусом сторонам роз'яснені ( а.с. 20-21 т. 2)..

Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 6332557 від 27.01.2005 року підтверджено, що право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_4 ( а.с. 49 т. 2).

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_6 померла.

З копії спадкової справи, наданої до суду Шостою Запорізькою державною нотаріальною конторою встановлено, що після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_6 до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини звернувся ОСОБА_3 де зазначив, що він прийняв спадщину шляхом спільного проживання з померлою і з 29.03.2004 року був зареєстрований за адресою АДРЕСА_1, а також надав заповіт від 13.02.2002 року, яким ОСОБА_6 заповідала ОСОБА_3 все її майно, в тому числі і спірну квартиру ( а.с. 2, 3. 5 т. 3).

За ст. 229 ЦК України для визнання правочину недійсним під впливом помилки істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов"язків сторін таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови " Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними " № 9 від 06.11.2009 року роз"яснив, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину ( стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов"язань, які виникли з правочину, і не пов"язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Позивач ОСОБА_3 в позові зазначає, що спірний договір слід визнати недійсним на підставі ст. 229 ЦК України, оскільки перед укладенням договору ОСОБА_11 вела в оману ОСОБА_6 стосовно істотних умов договору, обіцяла доглядати за нею та матеріально підтримувати, однак обіцянки не дотрималась, також вона запевняла ОСОБА_6, що власником квартири після оформлення спірної угоди буде залишатись не ОСОБА_4, а вона, а також зазначав, що н момент укладення угоди вона перебувала в депресивному, хворобливому стані, після смерті чоловіка та сина, що також сприяло помилці щодо природи правочину.

Згідно ст. 5 Закону України "Про нотаріат" саме на нотаріуса законом покладено обов"язок сприяти громадянам у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз"ясняти права і обов"язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду, для цього саме нотаріусом надано право посвідчувати договори, а відтоді саме нотаріус посвідчує справжність волі сторін на його укладення.

На виконання норм ст. 44 Закону України "Про нотаріат" до моменту підписання вищевказаного договору дарування нотаріусом було встановлено дійсність намірів сторін укласти саме договір дарування квартири, а не договір довічного утримання, роз"яснено вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків договору, а також встановлено відсутність у сторін заперечень щодо умов договору.

Доводи позивача про те, що ОСОБА_6 помилялась щодо природи правочину, прав та обов"язків сторін, не розуміла факту переходу права власності до ОСОБА_12, спростовуються показами нотаріуса ОСОБА_9, яка пояснила, що роз"яснювала усі правові наслідки зазначеної угоди і навпаки пропонували ОСОБА_13 укласти договір довічного утримання, на що остання категорично відмовилась.

При цьому, 29.05.2007 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя було розглянуто справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання спірного договору дарування недійсним та відновлення права власності на спірну квартиру і ухвалено рішення, яким у позові відмовлено. В зазначеному рішення встановлено, що відсутні докази для визнання спірного договору дарування недійсним на підставі ст. 235 ЦК України та при укладенні спірного правочину державний нотаріус Гедікова Г.І. пропонувала ОСОБА_6 укласти договір довічного утримання, але позивач наполягала на укладенні саме договору дарування ( а.с. 221-22 т. 1). Зазначене рішення ухвалою Верховного Суду України від 04.12.2007 року залишено без змін ( а.с. 288 т. 1).

Крім того, ОСОБА_6 07.10.1998 року вже укладала договір дарування з ОСОБА_14, за яким подарувала останній спірну квартиру ( а.с. 79 т. 2). Проте, зазначений договір було розірвано на підставі угоди про розірвання договору дарування від 08.12.2001 року де сторонами виступали ОСОБА_6 та ОСОБА_3, який діяв від імені ОСОБА_14 на підставі доручення, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_15 ( а.с. 75 т. 2), що вказує на те, що ОСОБА_6 розуміла наслідки укладення іншого такого самого договору.

Отже, ОСОБА_6 вже мала досвід укладення договору дарування та умови і підстави для його розірвання. При цьому, ініціатором для розірвання договору дарування був саме ОСОБА_3, тому що вже 13.02.2002 року ОСОБА_6 склала заповіт, за яким все своє майно, в тому й числі спірну квартиру заповідала ОСОБА_3 ( а.с. 3 т. 3).

Посилання ОСОБА_3 на скрутне матеріальне становище ОСОБА_6, хворобливий стан та відсутність власних нащадків, не є тими істотними умовами для визнання правочину недійсним за заявленими в позові вимогами

Отже, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_6 правильно сприймала істотні умови договору, що не вплинуло на її волевиявлення, тобто уклала договір не внаслідок помилки.

Оскільки у березні 2013 року ОСОБА_3 повторно уточнив обставини визнання недійсним спірного правочину і вважає, що договір дарування квартири АДРЕСА_1 укладений 01 грудня 2004 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, слід визнати недійсним лише з підстав, передбачених ст. 229 ЦК України, про що ОСОБА_3 також посилається і в апеляційній скарзі, проте, суд в мотивувальній частині на обґрунтування мотивів суду щодо відмови у задоволенні позову також посилався на ст. 225, ст. 233 ЦК України, тому колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду виключивши з мотивувальної частини рішення суду зазначене обгрунтування.

В іншій частині рішення суду є законним і обґрунтованим, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає, а доводи апеляційної скарги є неспроможними і необгрунтованими та не спростовують висновків суду.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 31 жовтня 2014 року у цій справі змінити. Виключити з мотивувальної частини рішення суду обґрунтування мотивів суду щодо відмови у задоволенні заявлених у цій справі вимог про визнання правочину недійсним з підстав укладення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та ( або) не могла керувати ними ( ст. 225 ЦК України), з підстав вчинення правочину під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах ( ст. 233 ЦК України) .

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте воно може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: