Справа № 355/521/14-ц Головуючий у І інстанції Коваленко К. В.
Провадження № 22-ц/780/2256/15 Доповідач у 2 інстанції Антоненко
Категорія 4 07.04.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

07 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді - Антоненко В.І.,

суддів: Касьяненко Л.І., Гуля В.В.,

за участю секретаря: Ромашини І.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 09 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Дернівської сільської ради Баришівського району Київської області, ОСОБА_1 про визнання права власності на майно набуте під час спільного сумісного проживання однією сім»єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та доводи скарги колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з зазначеним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що він з 1981 року проживав однією сім'єю з ОСОБА_3. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 померла.За час спільного проживання позивач та ОСОБА_3 проживали та були зареєстровані у будинку, який розташований по АДРЕСА_1. За цей час за рахунок спільної праці та за спільні кошти позивач та ОСОБА_3 побудували житловий будинок та сарай, які розташовані за вказаною адресою, для сумісного (спільного) користування. Будинок зареєстрований на праві власності на ОСОБА_3, що підтверджується копією технічного паспорту на житловий будинок та довідкою, виданою Дернівською сільською радою Баришівського району Київської області. Позивач вважав, що зазначене майно є спільним майном подружжя, та просив визнати за ним право власності на 1/2 частину в спільному сумісному майні подружжя. Крім того ОСОБА_3 приватизувала земельну ділянку загальною площею 0,2500 га., кадастровий номер НОМЕР_2, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по АДРЕСА_1. Оскільки дана земельна ділянка надавалась для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, які є спільною сумісною власністю подружжя, позивач вважав, що має право на 1/2 частину вказаної земельної ділянки.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 09 лютого 2015 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, картка фізичної особи платника податків - НОМЕР_1 проживаючим та зареєстрованим АДРЕСА_1, право власності на 1/2 частку житлового будинку загальною площею 33,5 кв. м., з господарськими будівлями та спорудами що розташовані по АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, картка фізичної особи платника податків - НОМЕР_1 проживаючим та зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1, право власності на 1/2 частку земельної ділянки загальною площею 0,2500 га., кадастровий номер НОМЕР_2, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушенням судом норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до положень ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

По справі встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_3, яка проживала у АДРЕСА_1. Після померлої відкрилась спадщина на будинок та земельну ділянку за вказаною адресою. Спадщину після померлої прийняла її дочка ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2. Спадщину після ОСОБА_4 прийняла її дочка ОСОБА_1 Позивач ОСОБА_2 з 1981 року проживав разом з ОСОБА_3 по день її смерті та був зареєстрований у АДРЕСА_1. На день відкриття спадщини ОСОБА_3 належав на праві власності житловий будинок за вказаною адресою 1988 року забудови. Право власності на вказаний будинок зареєстровано за ОСОБА_3 2 квітня 2008 року. Крім того на ім.»я померлої була приватизована земельна ділянка за цією ж адресою розміром 0, 25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку. Державний акт виданий у жовтні 2012 року.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд виходив з положень ст.ст. 60, 70, 74 СК України, ст.ст. 328, 355 ЦК України та прийшов до помилкового висновку про те, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, а отже підлягає розподілу між подружжям у рівних частках.

З таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна, оскільки він суперечить вимогам закону та обставинам справи.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 74 СК України, у разі, якщо чоловік та жінка не перебувають у шлюбних відносинах між собою, або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності . На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 СК України - «Право спільної сумісної власності подружжя». Розмір часток в майні, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 2 ст. 70 Сімейного кодексу України).

Ухваливши рішення про визнання спірного спадкового будинку спільною сумісною власністю подружжя на підставі ст.. 74 СК України, суд не врахував, що Сімейний кодекс України набрав чинності з 1 січня 2004 року, а спірний будинок побудований у 1988 році, і на його правовий статус положення ст.. 74 СК України не поширюються. На час побудови спірного будинку у 1988 році були чинними положення ст.. 22 КпШС України, відповідно до яких спільною сумісною власністю подружжя визнавалось лише майно, набуте подружжям у період зареєстрованого шлюбу.

Суд першої інстанції також помилково визнав спільною сумісною власністю подружжя земельну ділянку, приватизовану померлою ОСОБА_3, не врахувавши роз»яснення п. 18-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» про те, що окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя.

За наведених обставин, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 09 лютого 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Дернівської сільської ради Баришівського району Київської області, ОСОБА_1 про визнання права власності на майно набуте під час спільного сумісного проживання однією сім»єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді