АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції: Українець В.В.
№ 22-ц/796/5971/2015 Доповідач: Шебуєва В.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2015 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва

в складі:

головуючого-судді Шебуєвої В.А.,

суддів Крижанівської Г.В., Оніщука М.І.,

при секретарі Троц В.О.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 13 березня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, в інтересах якого діє опікун ОСОБА_3, про стягнення коштів та зустрічним позовом ОСОБА_2, в інтересах якого діє опікун ОСОБА_3, до ОСОБА_1, третя особа: Солом'янська районна в місті Києві державна адміністрація Орган опіки та піклування, про визнання договору недійсним,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 13 березня 2015 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, в інтересах якого діє опікун ОСОБА_3, про стягнення коштів.

Зустрічний позов ОСОБА_2, в інтересах якого діє опікун ОСОБА_3, до ОСОБА_1, третя особа: Солом'янська районна в місті Києві державна адміністрація Орган опіки та піклування, про визнання договору недійсним задоволено.

Визнано недійсним договір позики від 13 вересня 2010 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави 114,70 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду змінити, доповнивши резолютивну частину записом про стягнення з ОСОБА_2, в інтересах якого діє опікун ОСОБА_3, на його користь коштів в сумі 40 000,00 грн., отриманих за недійсним правочином. На думку апелянта, визнаючи недійсним договір позики, відповідно до положень ст. 216 ЦК України суд мав одночасно застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з відповідача отримані ним за цим правочином кошти.

В апеляційній інстанції ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 та представник Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації Орган опіки та піклування просять відхилити подану апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Вислухавши пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до розписки від 13 вересня 2010 року ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_1 кошти в сумі 40000 грн. (а. с. 5).

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2010 року ОСОБА_2 було визнано недійсним, встановлено над ним опіку та призначено його опікуном ОСОБА_3 (а. с. 29-30).

25 липня 2013 року ОСОБА_1 направив ОСОБА_2 письмову вимогу про повернення боргу (а. с. 6). Вказана вимога була отримана ОСОБА_2 31 липня 2013 року (а. с. 8).

19 серпня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача боргу за договором позики від 13 вересня 2010 року в сумі 40 000,00 грн.

Опікун ОСОБА_2 звернувся з зустрічним позовом про визнання недійсним договору позики з тих підстав, що на момент укладення договору ОСОБА_2не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

10 жовтня 2014 року ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва в справі була призначена судово-психіатрична експертиза.

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи від 25 листопада 2014 року ОСОБА_2 під час складання та підписання розписки від 13 вересня 2010 року страждав на стійкий хронічний психічний розлад: органічне ураження головного мозку судинно-інтоксикаційного ґенезу з вираженими змінами особистості за емоційно-лабільним типом, помірно вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням, за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними (а. с. 145-148).

Виходячи з положень ст. 225 ЦК України, суд першої інстанції дійшов висновку про законність та обґрунтованість позову ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики від 13 вересня 2010 року, а також відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Так, відповідно до положень ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Частиною 3 ст. 216 ЦК України визначено, що правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

У ч. 1-3 ст. 216 ЦК України установлюються загальні наслідки недійсності правочину, що стосуються як нікчемних, так і оспорюваних правочинів, а також передбачається можливість установлення законом особливих правових наслідків окремих видів недійсних правочинів та особливих умов застосування правових наслідків, установлених ч. 1 та 2 ст. 216 ЦК України (ч. 3-6 ст. 221; ч. 3 ст. 222; ч. 3 ст. 225; ч. 3-4 ст. 226; ч. 2 ст. 227; ч. 2 ст. 229; ч. 2 ст. 230; ч. 2 ст. 231; ч. 2 ст. 232; ч. 2 ст. 233 ЦК України).

Відповідно до ч.4 ст.216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 11 ЦПК України).

Питання застосування передбачених ст. 216 ЦК України правових наслідків нікчемного правочину сторони не порушували. Оскільки застосування наслідків недійсності нікчемного правочину з ініціативи є правом, а не обов'язком суду, колегія суддів не убачає підстав для зміни оскаржуваного ОСОБА_1 рішення.

Рішення суду першої інстанції прийняте з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, є законним і обґрунтованим.

Питання застосування наслідків визнаного недійсним правочину ОСОБА_1 вправі вирішувати шляхом пред'явлення відповідного позову в загальному порядку.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 13 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді