Номер провадження 2/289/26/15
Справа № 289/1603/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.03.2015 м.Радомишль

Радомишльський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого Невмержицький І. М.

при секретарі - Шуба В.М.

представника позивача - ОСОБА_1

з участю представника відповідача - Терехова О.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в Радомишльському районному суді Житомирської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ПАТ КБ «Приват Банк» про захист прав споживача та визнання пункту кредитного договору недійсним ,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з зазначеним позовом,мотивуючи свої вимоги тим,що 14 вересня 2005 року між нею,ОСОБА_3 та ЗАТ(ПАТ) КБ «Приват Банк» в особі представника - начальника Радомишльського ТВБВ Житомирського регіонального управління Яковишен В.А.був укладений кредитний договір №ZREWGF000000001 з терміном повернення кредиту та процентів за їх користування до 13 вересня 2025 року. Відповідно до умов Договору банк надає позивачу кредит в розмірі 18 720,00 дол.США. у вигляді не поновлюваної кредитної лінії,з них- 14 400,00 дол.США на купівлю нерухомості та 4320,00 дол.США на сплату страхових платежів. Позивачка вважає, що Банк ввів її в оману щодо черговості погашення нею платежів та щодо привласнення Банком коштів в сумі 4320,00 дол.США ,передбачених Договором на сплату страхових платежів,а тому просила суд(уточнивши свої позовні вимоги) захистити її права споживача шляхом визнання п.3.3 зазначеного вище кредитного договору - недійсним на підставі положень ст.ст.203,215,230 ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів».

В судовому засіданні представник позивачки за письмовою довіреністю - ОСОБА_1 з»явився,позовні вимоги підтримав та надав відповідні пояснення на підтримання позовних вимог,які просив суд задовольнити.

Представник відповідача Терехов О.Л. в судовому засіданні не з»явився,надіслав до суду письмові заперечення на позовні вимоги,вважає їх необґрунтованими,просив справу розглянути без нього,при цьому звернувся до суду з письмовим клопотанням,у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог в зв»язку з пропуском позивачем строків позовної давності,передбачених цивільним законодавством України.

Суд,вислухавши пояснення представника позивачки, дослідивши наявні письмові докази в їх сукупності,приходить до висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Так,судом встановлено, що між позивачем та ПАТ КБ «Приват Банк»» 14 вересня 2005 року був укладений кредитний договір №ZREWGF000000001.

За умовами даного договору Банк надав ОСОБА_3 кредит в розмірі 18 720,00 дол.США. у вигляді не поновлюваної кредитної лінії,з них- 14 400,00 дол. США на купівлю нерухомості та 4320,00 дол. США на сплату страхових платежів, з терміном повернення кредиту та коштів за користування до 13 вересня 2025 року.

У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1-3,6 ст. 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з положеннями ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України).

Крім того слід зазначити, що відповідно до приписів ст. 4 ЦК України, основу цивільного законодавства України становить Конституція України, норми якої є нормами прямої дії,основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 підтримуючи позовні вимоги своєї довірительки аргументував тим,що представником Банку ОСОБА_3 була введена в оману, а саме тому,що в п.3.3. Договору - погашення Позичальником отриманого кредиту та сплата процентів за користування здійснювалася Банком в наступній черговості :

- відшкодування збитків Банку;

- сплата пені;

- сплата коштів за прострочену комісію;

- сплата комісії по кредиту;

- сплата прострочених відсотків по кредиту;

- сплата коштів за прострочену заборгованість по кредиту;

- погашення строкової заборгованості по тілу кредиту.

Також на підтримання позову представник позивачки зазначив про те,що її права як споживача були порушені і тим,що на території України заборонено видачу споживчих кредитів в іноземній валюті фізичним особам ,а їй видали такий кредит і не бажає Банк при цьому укласти з нею Договір реструктуризації боргу.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

За положеннями ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України,в той час коли обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет КМУ).

Відповідно до ст. 5 цього Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету.

Статтями 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операції, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275, у п. 5. З якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ.

Правовий аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог пп. «в» п. 4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують установлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валют.

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, пов 'язані з іноземною валютою.

Тобто надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України.

З зазначеного вбачається,що у ПАТ КБ «Приват Банк» на момент укладання кредитного Договору від 14 вересня 2005 року була в наявності Генеральна ліцензія на здійснення кредитних операцій в іноземній валюті.

Нормою,визначеною ст.15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Цивільні права та обов"язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов"язки, згідно до вимог ст. 11 ЦК України.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до вимог ст. 16 ЦК України, можуть бути:

- визнання права;

- визнання правочину недійсним;

- припинення дії,яка порушує право;

- припинення становища, яке існувало до порушення;

- примусове виконання зобов"язання в натурі;

- зміна правовідношення;

- припинення правовідношення;

- відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

- відшкодування моральної (немайнової шкоди;

- визнання незаконним рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд також вправі захистити цивільне право або інтерес сторін іншим способом,що встановлений Договором або Законом.

У відповідності до положень ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Представник відповідача в суді заявив клопотання про застосування судом до даних спірних правовідносин строків позовної давності.

Відповідно до положень ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно з нормами ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України сплив терміну позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі,є підставою для відмови у позові.

З матеріалів цивільної справи(арк.спр.60) вбачається, що з даним позовом позивачка звернулася до суду 29 серпня 2014 року,при цьому суд вважає,що перебіг строку позовної давності розпочався з моменту підписання сторонами Акту звірки заборгованості,тобто з 27 червня 2014року,тобто з цього моменту до подачі позову не пройшло більше трьох років.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності,суд приходить до висновку, що позивачкою не надані докази на підтримання своїх позовних вимог,тому суд вважає їх безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах Закону,а тому відмовляє в їх задоволенні.

У відповідності до ст.88 ЦПК України суд приймає рішення щодо розподілення судових витрат між сторонами у спорі.

На підставі викладеного,керуючись ст. ст.3,8,10,11,15,57-60,88,169,179,212-215,218,223,294 ЦПК України; ст.ст.203, 215,257,267,627,638-654 ЦК України, Конституції України,суд, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог до ПАТ КБ «Приват Банк» про захист прав споживача та визнання пункту 3.3 кредитного договору недійсним - за безпідставністю.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Житомирської області через Радомишльський районний суд протягом десяти днів починаючи з дня його проголошення. Особи,які брали участь у справі,але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення,можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Радомишльського І. М. Невмержицький районного суду