Справа № 274/7009/14-ц
Провадження № 2/0274/466/15
15.04.2015 м. Бердичів
БЕРДИЧІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
головуючого - судді Хуторної І.Ю.,
за участю секретаря Соломянюк Л.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, -
У грудні 2014 року позивачі пред'явили в суді зазначений позов. Просять визнати ОСОБА_5, 1965 року народження та ОСОБА_6, 1985 року народження такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1.
Свої вимоги позивачі мотивують тим, що на підставі договору дарування від 16.09.2014, реєстраційний № 1678 та договору дарування від 16.09.2014, реєстраційний № 1675 їм на праві спільної часткової власності належить будинок АДРЕСА_1 У вказаному будинку зареєстровані: з 16.04.1999 ОСОБА_5 та з 22.08.2001 - ОСОБА_6, які є родичами одного з попередніх власників. Вказані особи у будинку не проживають понад сім років. Реєстрація відповідачів створює їм перешкоди у здійсненні ними права користування та розпорядження належним їм будинком оскільки вони позбавлені можливості вільно на власний розсуд розпорядитися своєю власністю, змушені сплачувати комунальні послуги в більшому розмірі, з врахуванням усіх осіб, які зареєстровані у будинку. Відповідачі не є їх родичами.
У позові посилаються на положення статей 150, 156 Житлового кодексу України, статей 319, 386, 391 ЦК України, статті 7 ЗУ „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні".
У судове засідання позивачі не з'явились, до суду направили зави з проханням справу слухати у їх відсутність, позов підтримали.
Відповідачі, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, за адресою зареєстрованого місця проживання, в судове засідання не з'явилися повторно.
Відповідно до частини першої статті 224 ЦПК України, судом ухвалено, провести заочний розгляд справи.
Дослідивши докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 16.09.2014, реєстраційний № 1678 та договору дарування від 16.09.2014, реєстраційний № 1675 позивачі є власниками будинку за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с. 11-17).
У вказаному будинку зареєстровані: ОСОБА_5, 1965 року народження та ОСОБА_6, 1985 року народження ( а.с. 17).
Свідок ОСОБА_7 суду показала, що вона у минулому році з прилюдних торгів купила будинок за адресою: АДРЕСА_1, який у подальшому продала позивачам.ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у будинку не проживали. Сусідка повідомила, що там ніхто не проживає десь 7 чи 8 років, і особи, які раніше проживали - виїхали за кордон. Будинок був у занедбаному стані. Вони там почали робити ремонт. Однак через смерть батьків вирішила продати будинок. Було оформлено договір дарування будинку на позивачів.
Свідок ОСОБА_8 суду показала, що її зацікавив будинок за адресою: АДРЕСА_1. Вона від сусідів дізналася, що в цьому районі проживають мати та сестра особи, яка проживала у цьому будинку. Вона зустрілася з матір'ю попереднього власника, яка їй повідомила, що 7 років тому банк за борги цей будинок у них забрав. Вони виїхали з будинку. Мати ОСОБА_5 не претендує на цей будинок. Сама ОСОБА_5, зі слів її матері проживає за кордоном. В подальшому її мати з прилюдних торгів купила цей будинок. Вони почали там робити ремонтні роботи, однак в подальшому вирішили продати будинок. Будинок купили позивачі.
Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним.
За статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.
Статтею 150 ЖК УРСР передбачено, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Відповідно до частини першої статті 156 ЖК Україниз врахуванням положень частини першої статті 405 ЦК Україничлени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.
Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.
Таким чином виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення прав власності особи на будинок припиняє право членів сім'ї на користування цим будинком.
Передбачаючи право власника жилого будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири).
Виникнення права членів сім'ї власника квартири на користування квартирою та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на цю квартиру, а отже, припинення права власності на квартиру припиняє право членів його сім'ї на користування цією квартирою.
Вищевказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-158цс14 від 05.11.2014 р, яка є обов'язковою для застосування судами.
Враховуючи, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не мають будь-яких домовленостей з власником житла щодо проживання у квартирі, не є родичами власника житла, тривалий час не проживають у будинку, позивачі заперечують проти реєстрації вказаних осіб у їх житлі, вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житлом підлягають задоволенню.
Відповідно до статті 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивачів підлягають відшкодуванню витрати по сплаті судового збору.
Керуючись статтями 10, 11, 60, 88, 212 - 215, 224-226 Цивільного процесуального кодексу України, суд
Визнати ОСОБА_5, 1965 року народження та ОСОБА_9, 1985 року народження такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1
Стягнути з ОСОБА_5 та ОСОБА_9 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в сумі 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок в рівних частках з кожного, по 121, 80 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з моменту його проголошення до Апеляційного суду Житомирської області через Бердичівський міськрайонний суд. Особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання ними копії рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте Бердичівським міськрайонним судом за письмовою заявою відповідача поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви відповідача про перегляд заочного рішення без задоволення рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Суддя: І.Ю. Хуторна