№ 336/1754/15-ц
пр. № 2 /336/1294/2015
РІШЕННЯ

Іменем України

09 квітня 2015 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя, у складі:

головуючого судді Дацюк О.І.

при секретарі Скибі О.Б.

за участі представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача Циганкової Т.О., представника третьої особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа без самостійних вимог: Національний банк України, про визнання недійсним кредитного договору,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернувся з позовом до ПАТ «ПриватБанк», вказавши, що 28.08.2006 року між сторонами був укладений кредитний договір № ZPS0GK0000388, відповідно до якого ПАТ «КБ «ПриватБанк» зобов'язався надати ОСОБА_4 кредитні кошти в сумі 26590 доларів США для придбання нерухомого майна зі сплатою відсотків у 12% річних за користування кредитом. Посилаючись, що кредит наданий у доларах США, відсутність у банку відповідної ліцензії, при укладенні договору позивачеві не було повідомлено повну та достовірну інформацію щодо його умов, вартості та ризиків, а також на те, що умови договору не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», а сам договір містить несправедливі умови, в ньому відсутні істотні умови укладення договору, тощо, позивач просив визнати кредитний договір недійсним.

В судовому засіданні представник позивача на позовних вимогах наполягав на заявлених підставах, зазначаючи додатково, що в тексті договору стороною договору зазначено ПриватБанк, а не ЗАТ «КБ «ПриватБанк», ліцензія, надана позивачем, не є ліцензією ЗАТ «КБ «ПриватБанк», який був заснований у 2001 році, екземпляр договору, який знаходиться у позивача не підписаний ОСОБА_4, тому кредитний договір є неукладеним, тож немає потреби визнавати його недійсним; банком не було повідомлено позивачеві про можливість зростання курсу валюти та пов'язані з цим ризики, волевиявлення позичальника при цьому не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, в договорі допущено дисбаланс прав сторін, бо встановлено лише відповідальність позичальника. Також представник позивача посилався на те, що, на його думку, долари США, в яких було надано кредит, не є платіжним засобом та валютою, крім того, банку надав кредит позивачеві на придбання нерухомого майна, однак, позичальник не мав підстав для здійснення оплати за об'єкт нерухомості не у національній валюті, а також на сплату платежів за кредитним договором в валюті. Також предстанвик позивача посилався, що договір є недійсним, оскільки незрозуміло в якій валюті взагалі надавався кредит, оскільки відповідно до рішення суду, направленого банком позивачеві кредит укладався з гривні. Посилаючись на все вищевикладене, підтримав позовні вимоги.

Представник відповідача ПАТ «КБ «ПриватБанк» в судовому засіданні проти позову заперечувала повністю, посилаючись, що усі умови істотні умови договору, інформація, яка повинна бути зазначена відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», містяться в тексті договору, ОСОБА_4 протягом двох років з моменту укладення договору здійснював платежі, не заперечував дійсності укладеного договору, для надання кредитів в іноземній валюті банку достатньо мати генеральну ліцензію та нема необхідності отримувати індивідуальну.

Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору зазначив, що для надання кредитів у валюті банк не потребував отримання індивідуальної ліцензії, тому ПАТ «КБ «ПриватБанк» мали та мають право надавати кредити у валюті. Щодо інших підстав для визнання недійсним кредитного договору покладався на розсуд суду, посилаючись, що будь-яких прав чи обов'язків у Національного Банку України за рішенням суду виникнути не може.

В ході дослідження матеріалів справи судом встановлено таке.

28.08.2006 року між ЗАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладений кредитний договір № ZPS0GK0000388, за яким банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 26590 доларів США,з яких 23200 доларів США ну купівлю житла, а 3390 доларів США на сплату страхових платежів строком до 27.08.2021 року, а ОСОБА_4 зобов'язався повернути кредитні кошти та сплатити відсотки шляхом внесення платежів в сумі 329,65 доларів США на місяць (а.с. 8).

Відповідно до пункту 6.5 договору детальний опис загальної вартості кредиту вказаний у п.п. 1.1, 2.2.7, 2.2.9, 6.2 договору, натомість фактично це не в повній мірі відповідає дійсності, оскільки пункти 2.2.7, 2.2.9, 6.2 не містять такої інформації. Однак, така інформація в достатньому, на думку суду, обсягу міститься в п. 1.1. кредитного договору, який також визначає розмір щомісячного плету та строк внесення таких платежів.

Порядок повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, винагороди, пені, передбачені пунктами 1.1, 4.1 договору.

Як визначає пункти 1.1 договору кредит надається позичальнику на придбання жита та сплату страхових платежів.

Стаття 204 ЦК України встановлює презумпцію правомірності правочину, за якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як вказує ст. 627 ч. 1 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частина 203 ч. 1 ЦК України, на яку позивач, серед іншого, посилався як на підставу звернення з позовом, вказує, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (стаття 215 ч. 1 ЦК України).

Відповідно до ст. 6 та 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При цьому сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами, а також можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Стаття 1054 ч. 1 ЦК України вказує, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 47 ч. 8 Закону України «Про банки та банківську діяльність» № 2121 від 07.12.2000 року (в редакції, яка діяла на момент укладення договору), надано право комерційним банкам самостійно встановлювати процентні ставки та комісійну винагороду по своїх операціях.

Стаття 11 ч. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023 від 12.05.1991 року в редакції Закону України № 3161 від 01.12.2005 року, яка діяла на момент укладення кредитного договору, вказує, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Частина 2 ст. 11 Закону України № 1023 визначає, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про:

1) особу та місцезнаходження кредитодавця;

2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Наслідки надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) передбачені ч. 7 ст. 15 Закону України № 1023. Зазначена норма не вказує про те, що договір, укладений внаслідок неотримання повної та достовірної інформації про продукцію, є недійсним або може бути визнаний таким за рішенням суду.

Крім того, аналіз тексту кредитного договору свідчить про те, що ОСОБА_4 були відомі усі істотні умови такого договору, як то порядок надання кредитних коштів, призначення кредиту, порядок повернення кредитних коштів, розмір та порядок сплати відсотків та інших платежів за договором, розмір неустойки, тощо.

При цьому позивач на момент укладення договору погодився отримати кредит в доларах США та повертати його, сплачуючи відсотки, також в доларах США, після цього фактично отримав кредит саме в доларах США, що підтвердив представник позивача, та використав такі кошти на задоволення своїх потреб. Після укладення договору та отримання коштів, а також протягом більш ніж восьми років після цього, ОСОБА_4 умови договору повністю влаштовували, про що свідчить відсутність звернень його з цього приводу в установленому порядку до банку для зміни умов договору, або до суду для оспорювання таких умов.

Незгода позивача з окремими умовами кредитного договору та посилання на невідповідність цих умов нормам чинного законодавства, наявність дисбалансу прав та дискримінаційні умови, не є підставою для визнання недійсним кредитного договору в цілому, а може бути підставою для звернення з позовом про визнання недійсними окремих умов договору (ст. 217 ЦК України).

Суд також не погоджується з доводами представника позивача про наявність підстав для визнання договору недійсним через те, що ОСОБА_4 перед укладенням договору не було повідомлено про всі можливі пропозиції щодо отримання кредиту, а також не надані повна інформація про умови кредитування, тощо. З умовами отримання кредиту у різних банках або інших установах, а також з умовами повернення кредитних коштів ОСОБА_4 мав ознайомитись самостійно перед укладення договору, після чого вільно та безперешкодно обрати контрагента та пропозицію, які підходять саме йому.

Щодо наданого представником позивача документу (а.с. 28), на який він посилався в обґрунтування невизначеності валюти кредитного договору, суд виходить з наступного.

Стаття 215 ЦПК України містить вимоги до змісту рішення суду. Натомість, наданий позивачем документ таким вимогам не відповідає, не містить прізвища та ініціалів судді та секретаря судового засідання, пояснень осіб, які беруть участь у справі, не відповідає іншим вимогам до судового рішення, визначених чинним законодавством.

Зазначений документ не приймається судом в якості доказу, але може бути розцінений, у разі його направлення кредитором боржнику, виключно як не дуже етичний та вдалий, але досить креативний спосіб роз'яснення банком позичальнику наслідків невиконання взятих на себе зобов'язань.

Вирішуючи вимоги в частині визнання правочину недійсним в силу його невідповідності вимогам закону, суд виходить, що, на думку позивача, положення договору про валюту зобов'язання та виконання зобов'язання суперечать вимогам законодавства України, відповідно до якого єдиним законним платіжним засобом на території України є гривня, і не може погодитися з ґрунтовністю цієї вимоги, виходячи з наступного.

Згідно із ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

В силу частин першої і третьої ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виражене у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит - це будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми, а кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквіваленти.

При цьому, відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як випливає з наведеного, суть правовідносин сторін зводиться до обов'язків, що регулюються правилами законодавства про кредитування, а право банківських установ укладати договори кредитування з фізичними особами в іноземній валюті закріплено Законом України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 року, Декретом КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року, а також не заборонялось і нормами Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка діяла на момент укладення такого договору, оскільки нормою про заборону надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України зазначений Закон був доповнений лише Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» № 3795 від 22.09.2011 року, який набрав законної сили 16.10.2011 року.

Стаття 227 ч. 1 ЦК України, на яку позивач посилався в якості однієї з підстав для визнання договору недійсним, вказує, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Оцінюючи доводи позивача щодо неправомірності укладення ПАТ «КБ «ПриватБанк» кредитного договору та надання кредиту у валюті за відсутності індивідуальної ліцензії, суд виходить з наступного.

04.12.2001 року ЗАТ «КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ «КБ «ПриватБанк», Національним банком України надана банківська ліцензія № 22 на право здійснювати банківські операції, а також дозвіл № 22-2 з додатком від 29.07.2003 року на право здійснення операцій з валютними цінностями.

Банк за визначенням ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» № 2664 від 12.07.2001 року є фінансовою установою, тобто юридичною особою, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку.

Стаття 4 п. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» № 2664 від 12.07.2001 року вказує, що фінансовими вважаються послуги, зокрема, з надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту.

Фінансовим кредитом відповідно до ст. 1 Закону № 2664 є кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент.

Стаття 34 Закону № 2664 в редакції, яка діяла на момент укладення кредитного договору, визначала, що уповноважений орган, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів; діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб.

Стаття 5 ч. 1, 2 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» № 15 від 19.02.1993 року вказує, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Індивідуальної ліцензії відповідно до п. «в» ч. 4 ст. 5 Декрету потребують операції надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі.

Однак, на час укладення кредитного договору законодавцем не були визначені межі термінів і сум надання/одержання кредитів в іноземній валюті.

Отже, операція з надання банками кредитів в іноземній валюті за наявності генеральної ліцензії не потребує індивідуальної ліцензії, про що Національний Банк України, як ліцензійний орган, неодноразово висловлював свою позицію у листах від 29.05.2001 г. № 28-313/2178, від 07.12.2009 р. № 13-210/7871-22612, від 10.09.2010 р. № 18-311/4539-15626

Така позиція відповідає і усталеній судовій практиці, зокрема, ці питання вже висвітлені в постанові Окружного адміністративного суду м. Києва від 17.06.2010 року по справі № 2а-5884/10/2670 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Демурінський гірничо-збагачувальний комбінат" до Національного банку України, третя особа Міністерство юстиції України про визнання незаконною постанови Правління Національного банку України від 14.10.2004 р. N 483 "Про затвердження Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу" в частині абзацу другого пункту 1.5 Положення, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02.06.2011 року, а також в Узагальненні судової практики розгляду цивільних справ, що виникають з кредитних правовідносин Верховного Суду України від 07.10.2010 року, у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.04.2011 року.

Така ж позиція викладена у висновку науково-правової експертизи експерта Інституту держави та права ім. В.М. Корецького НАН України (а.с. 41-44).

Щодо доводів про незаконність використання іноземної валюти як засобу платежу відповідачем, хоча таке і не може бути підставою для визнання договору недійсним, між тим Правила використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджені Постановою Національного банку України № 200 від 30.05.2007 року, не містять і заборони використання готівкової іноземної валюти фізичними особами-резидентами на території України, а лише встановлюють коло випадків, коли фізичні особи-резиденти мають безумовне право її використання, а право фізичних осіб-резидентів на купівлю-продаж іноземної валюти, а також право банку продавати валюту фізичним особам - резидентам встановлено ст. 6 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» № 15 від 19.02.1993 року.

Питання щодо правомірності використання ОСОБА_4 іноземної валюти, отриманої в кредит, при здійсненні розрахунків за нерухомість та здійснення страхових платежів, на придбання чого кредит брався, не відноситься до компетенції банку, а є лише самостійним та поміркованим вибором самого позивача.

Твердження відповідача про те, що при укладенні договору банком не було попереджено про наявність ризику різкого коливання курсу гривні до валюти договору, про вірогідність та наслідки подорожчання валюти та у такий спосіб банком реалізовано споживачеві продукцію, яке не має потрібних властивостей, а саме стійкої вартості оплати, суд не вважає такими, що можуть бути підставою для визнання недійним договору.

Відповідно до статті 36 Закону України «Про Національний банк України» № 679 від 20.05.1999 року офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним Банком України. Валютні курси, як зазначено в частині 1 статті 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» № 15 від 19.02.1993 року, встановлюються НБУ за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

Поряд з цим, згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління НБУ від 12.11.2003р. № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, встановлюється щоденно, для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату.

Так, починаючи з моменту отримання Україною незалежності, курс національної валюти до іноземної піддавався неодноразовим та різким коливанням, при чому в більшості випадків в сторону знецінення саме національної валюти (ризькі зміни відбувалось у 1998 та 1999 роках), про напевне було відомо ОСОБА_4

Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена та курс національної валюти може змінюватись досить динамічно, про що не міг не знати ОСОБА_4, мешкаючи на території України принаймні з 1990 року, про що вказано в його паспорті. У будь-якому випадку відомості про можливість зміни курсу валют до гривні України в майбутньому були у банку в тій же мірі, як і у позивача.

Таким чином, укладаючи спірний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого на цей час курсу не настане.

Суд також не приймає в якості підстави для визнання недійсним договору відсутність підпису ОСОБА_4 на його екземплярі договору, на що посилався представник позивача в судовому засіданні, оскільки неукладений договір не може бути визнаний недійсним за рішенням суду.

Стаття 3 ЦПК України вказує, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як вказує ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статті 10, 60 ЦПК України вказують, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Підсумовуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено порушення його прав як споживача при укладенні кредитного договору та невідповідність вимог договору Закону України «Про захист прав споживачів» в тій мірі, як б давала підстави для визнання договору недійсним, а також наявність інших підстав для визнання договору недійсним, а усі заперечення зводяться по суті до незгоди ОСОБА_4 з окремими пунктами договору, а також незгодою щодо надання та повернення кредиту у доларах США, тож позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню на зазначених в позовній заяві підставах.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 57-60, 208, 209, 212-215 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа без самостійних вимог: Національний банк України, про визнання недійсним кредитного договору відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя.

Суддя О.І. Дацюк