Справа № 361/9891/14 Головуючий у І інстанції Петришин Н.М.
Провадження № 22-ц/780/2042/15 Доповідач у 2 інстанції Голуб С. А.
Категорія 56 15.04.2015
УХВАЛА

Іменем України

15 квітня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Голуб С.А.,

суддів Приходька К.П., Гуля В.В.

за участі секретаря Бобка О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 31 липня 2014 року з метою придбання транспортного засобу - автомобіля Daewoo Matiz, він уклав з ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» Договір фінансового лізингу № 010839.

На виконання умов договору позивачем 31 липня 2014 року сплачено на користь ТОВ «ЛК «АвтоФінанс» 10 % вартості вищевказаного автомобіля, а саме 8800,00 грн. грошових коштів та 88 грн. 00 коп. витрат на розрахунково-касове обслуговування.

При укладенні такого договору представник відповідача роз'яснив ОСОБА_2, що після сплати 10 % вартості автомобіля, останньому буде переданий предмет лізингу не пізніше 120 робочих днів з дати отримання авансового платежу на поточний рахунок та комісії за передачу предмета лізингу.

Позивач вважає, що умови договору суперечать вимогам чинного законодавства, є несправедливими, порушують принцип добросовісності, рівності прав та обов'язків сторін договору.

На підставі викладеного позивач просив визнати договір фінансового лізингу № 010839 від 31 липня 2014 року недійсним, стягнути з відповідача сплачені грошові кошти в сумі 8800,00 грн., розмір сплаченої комісії за прийом платежів згідно тарифів банку у розмірі 88,00 грн.

Заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що представником відповідача не було роз'яснено призначення платежу у розмірі 8800 грн., який виявився частиною платежу за автомобіль, а комісійною винагородою лізингодовцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору, а тому позивач вважав, що це часткова оплата вартості автомобіля.

Крім того, договором передбачено право лізингодавця змінювати в односторонньому порядку умови договору та розривати договір в односторонньому порядку, проте лізингоодержувач такими правами не наділений.

Виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача, що свідчить про дисбаланс між правами та обов'язками сторін.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 31 липня 2014 року між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» (далі - Лізингодавець) та ОСОБА_2 (далі - Лізингоодержувач) укладено Договір фінансового лізингу № 010839, відповідно до п. 1.1. якого предметом лізингу по даному договору є транспортний засіб - автомобіль Daewoo Matiz.

Згідно із Додатком № 1, № 2 та № 3 до Договору фінансового лізингу № 010839 від 31 липня 2014 року, вартість предмета лізингу, а саме, автомобіля Daewoo Matiz становить 88 000 грн.

Відповідно до п. 1.3 Договору фінансового лізингу № 010839 лізингодавець зобов'язався придбати предмет лізингу та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором.

Пунктами 1.7, 1.8 Договору фінансового лізингу передбачено, що предмет договору передаються в користування лізингоодержувачеві протягом строку не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення договору (10% від вартості предмету лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу). Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж 12 місяців з моменту підписання договору платежами, визначеними в додатку № 1 до договорів. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію.

31 липня 2014 року позивач на виконання Договору фінансового лізингу № 010839 сплатив відповідачу кошти у розмірі 8800,00 грн. як комісію за організацію договору та 88,00 грн. витрати на розрахунково-касове обслуговування, про що свідчать наявні у матеріалах справи копії квитанцій за № ПН825759 та № ПН825759 РК (а.с. 20).

Після вказаних проплат позивач припинив виконувати умови укладеного договору, обраний товар у володіння та користування позивачу переданий не був.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що договір фінансового лізингу повністю відповідає вимогам спеціального законодавства, яким регулюються правовідносини фінансового лізингу та з аналізу умов спірного договору не вбачається істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків позивача та відповідача.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду, враховуючи наступне.

Судом першої інстанції було вірно застосовано положення чинного законодавства України, а саме дійсно до спірних правовідносин застосовують положення Закону України «Про фінансовий лізинг», яким визначено форму договору фінансового лізингу.

Згідно зі ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Окрім того, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Так, ст. 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу, а у відповідності зі ст. 697 ЦК України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин.

Отже, оспорюваний договір за формою та змістом відповідає вимогам чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Посилання позивача на те, що він не ознайомився з текстом договору оскільки відповідач наполягав на його скорішому підписанні є голослівними і не підтверджуються матеріалами справи.

В тексті договору, який надрукований достатньо крупним шрифтом доступно викладені умови договору, для розуміння яких пересічному громадянинові не потрібно мати спеціальні знання.

Крім того, як пояснив позивач при розгляді апеляційної скарги саме та обставина, що автомобіль не був йому переданий через три дні після підписання договору, а також відповідач відмовився повертати сплачені ним за автомобіль кошти у розмірі 8800 грн. спонукало його звернутись до суду. Разом з тим на другій сторінці договору в п.1.7. зазначено, що автомобіль передається в користування лізингоодержувача протягом 120 днів, а не 3-х днів, як зазначав позивач.

Таким чином доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду.

Враховуючи наведене, судова колегія вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді