Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.04.2015 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

головуючого-судді -Бенца К.К.,

при секретарі - Вайда Я.П.

за участю :

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права на проживання та користування квартирою, усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання права на проживання та користування квартирою, усунення перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що за період перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_3 вони 18 грудня 2000 року в Закарпатському регіональному відділенні Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву при Державному комітеті України у справах сім'ї та молоді отримали кредит в сумі - 70 308 грн. 00 коп., сума якого в подальшому згідно додаткової угоди до кредитного договору була збільшена до 75 255,00 гривень, на будівництво (реконструкцію) житла загальною площею 65,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2. В подальшому ними була придбана квартира АДРЕСА_1, яка була оформлена на ОСОБА_3 та 05.09.2003 року виконавчим комітетом Ужгородської міської ради на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, серії НОМЕР_1. Позивач зазначає , що у квартирі він із відповідачкою ОСОБА_3 спільно провели ремонтні роботи. В січні 2014 року зі слів відповідачки ОСОБА_3 йому стало відомо, що шлюб між ними у квітні 2013 року розірвано, відповідачка не пускає його до квартири, змінила замки від вхідних дверей.

Посилаючись на викладене, позивач вважає, що ОСОБА_3 своїми діями перешкоджає йому у здійсненні законного права на проживання та користування квартирою АДРЕСА_1, чим порушує його право на проживання та користування вищезазначеною квартирою , а тому просить суд визнати за ним право на проживання та користування квартирою АДРЕСА_1 та усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1, шляхом вселення.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав та мотивів викладених у позові.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задоволити. Зокрема наголосила на нормі ст.47 Конституції України та пояснила, що спірна квартира була придбана спільно сторонами у період перебування у зареєстрованому шлюбі . Зауважила, що рішенням суду визнано право власності на 1 / 2 частки квартири за позивачем, проте рішення суду на даний час не набуло законної сили. Вказує на те, що з червня 2014 року рішенням суду місце проживання дітей визначено з батьком ОСОБА_1 , однак рішення не набуло законної сили. Вказала на те, що позивач не проживає у вказаній квартирі, оскільки відповідачка чинить йому перешкоди у користуванні квартирою. Вважає, що акти про відсутність позивача за місцем реєстрації не відповідають дійсності, оскільки позивач тимчасово був відсутній за місцем реєстрації у квартирі на період виїзду на сезонні роботи, однак ці поїздки носили короткостроковий характер.

Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечила з підстав наведених у письмових запереченнях. Зокрема наголосила на тому, що згідно Свідоцтва на право власності на нерухоме майно, яке належним чином зареєстроване єдиним власником квартири АДРЕСА_1 з часткою 1/1 є ОСОБА_3 Жодного документу, який би підтверджував право власності позивача на цю квартиру матеріали справи не містять, а наявність у позивача реєстрації у даній квартирі саме по собі не може мати юридичного значення для звернення до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні квартирою, так як реєстрація не породжує юридичних наслідків пов'язаних з виникненням, переходом чи припиненням права власності.

Вказує на те, що звертаючись до суду з даним позовом позивач у такий спосіб намагається обмежити її права на вільне розпорядження своїм майно, відтак на її думку даний позов не ґрунтується на нормах права, а також не порушує права позивача за захистом яких останній звернувся до суду. Крім цього матеріали справи містять достатньо доказів які підтверджують факт відсутності позивача за місцем його реєстрації понад терміни встановлені нормами ЦК та ЖК України, а саме з жовтня 2012 року по сьогоднішній день. Вказує на те, що відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування конституції України при здійсненні правосуддя» від 1 листопада 1996 року , передбачено, що необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції України гарантує кожному хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення. Вважає, що твердження позивача про те, що квартира є об'єктом спільної сумісної власності не підтверджені належними і допустимими доказами. З огляду на викладене просить суд відмовити в задоволені позовних вимог.

Заслухавши пояснення позивача та представника позивача, заперечення відповідача, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується заява , об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Згідно ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Судом встановлено , що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в шлюбі з 18.10.1997 року. Відповідно до рішення Ужгородського міськрайонного суду від 01.04.2013 року шлюб розірвано. /а.с. 15/

У даному шлюбі у сторін народилося двоє дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, що стверджується відповідними свідоцтвами про народження дітей, копії яких приєднані до матеріалів справи./а.с.6-7/

У період шлюбу, між ОСОБА_3 та Закарпатським регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву при Державному комітеті України у справах сім'ї та молоді укладено кредитну угоду №55/2000 від 18 грудня 2000 року , відповідно до якої ОСОБА_3 отримано кредит в сумі - 70 308 грн. 00 коп. на будівництво (реконструкцію) житла загальною площею 65,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2./а.с.8-9/

Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серії НОМЕР_1 виданого 05 вересня 2003 року виконавчим комітетом Ужгородської міської ради, квартира за адресою: АДРЕСА_1, належить ОСОБА_3 на праві приватної власності, на підставі рішення виконкому Ужгородської міської ради від 30.07.2003 року ./а.с.11/

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Ужгородське міжрегіональне бюро технічної інвентаризації» від 10.09.2003 року квартира за адресою: АДРЕСА_1, належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності від 05.09.2003 року./а.с.12/

Згідно додаткової угоди від 16.09.2003 року до кредитної угоди №55/2000 від 18.12.2000 року сторони збільшили суму кредиту у зв'язку з збільшенням загальної площі квартири за адресою: АДРЕСА_1./а.с.13/

Судом встановлено, що квартиру за адресою: АДРЕСА_1, відповідачем ОСОБА_3 було передано в заставу, що стверджується договором застави квартири від 02.10.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Хребтань Н.М., зареєстрованого в реєстрі за №7288./а.с.14/

Таким чином, квартира була набута сторонами у період перебування у зареєстрованому шлюбі з оформленням права власності на одного із подружжя ОСОБА_3

Як встановлено судом , позивач звернувся до суду із позовом про його вселення до спірної квартири, посилаючись на те, що його колишня дружина ОСОБА_3 поміняла замки на вхідних дверях, відмовляючи у видачі ключів, через що позивач не може потрапити до помешкання, що знайшло своє відображення зокрема , у висновку ДІМ СДІМ Ужгородського МВ УМВС України в Закарпатській області по зверненню ОСОБА_1 від 08.09.2014 року, затвердженого Начальником Ужгородського МВ УМВС України в Закарпатській області /а.с. 60/

Як встановлено судом, ОСОБА_1 зареєстрований у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 і дані обставини сторонами не оспорювались.

Вказані вище спірні правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України, Сімейного кодексу України, Житлового кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, придбане подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю.

Ураховуючи положення приведених норм, суд вважає, що право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 безумовно розповсюджується на спірну квартиру. Квартира була набута у період шлюбу, не є річчю індивідуального користування, що є підставою для такого висновку суду і що в свою чергу спростовує доводи відповідача про безпідставність позовних вимог.

За змістом ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно зі ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу, здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно вимог ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

З вимог ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України вбачається, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Щодо вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуанні квартирою шляхом вселення, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути вних вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством України.

Суд, вирішуючи питання про вселення позивача в спірну квартиру, виходить із принципів справедливості та доцільності, раціонального вирішення спірних правовідносин, внаслідок чого вважає можливим задовольнити заявлений позов в цій частині , не звужуючи та не порушуючи при цьому права кожної із сторін.

Виходячи з наведеного та враховуючи, що відповідач ОСОБА_3 перешкоджає у користуванні власністю позивачу ОСОБА_1 (змінила замки від вхідних дверей та не пускає позивача до квартири), суд приходить до висновку, що позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Нормами ст. 47 Конституції України закріплено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч.3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Однією з підстав виникнення суб'єктивного права на житло, тобто набуття права користування конкретним жилим приміщенням, є вселення у нього в установленому порядку.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання за позивачем право на проживання та користування спірною квартирою є необгрунтованими і такими, що не підлягають до задоволення , оскільки такий спосіб захисту житлових прав позивача не грунтується на нормах чинного законодавства, а тому не підлягає судовому захисту.

У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст.ст. 8, 10, 11, 57, 60, 61, 88, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права на проживання та користування квартирою, усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення - задовольнити частково.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1, шляхом вселення ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплаченого ним суми судового збору в розмірі 243,60 грн.(двісті сорок три гривні шістдесят копійок).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду К.К. Бенца