АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції: Козленко Г.О.
№ 22-ц/796/4775/2015 Доповідач: Шебуєва В.А.
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2015 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва

в складі: головуючого-судді Шебуєвої В.А.,

суддів Українець Л.Д., Оніщука М.І.,

при секретарі Троц В.О.,

розглянувши апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 17 грудня 2014 року в справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ІНФОРМАЦІЯ_2 , про встановлення факту, що має юридичне значення,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 17 грудня 2014 року задоволено заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі КМВК), про встановлення факту, що має юридичне значення.

Встановлено факт, що має юридичне значення, а саме що ОСОБА_1 забезпечував бойову діяльність військ у Народній Республіці Ангола в період з 01 травня 1982 року по 30 листопада 1983 року, де в цей період велися бойові дії.

В апеляційній скарзі КМВК просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 . Посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального права. Зазначає, що перелік держав, зазначених у п. 2 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», періоди бойових дій у них та категорії працівників визначаються постановою Кабінету Міністрів України «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 63 від 08 лютого 1994 року. Вказаною постановою визначено, що в державі Ангола період бойових дій тривав з листопада 1975 року по листопад 1979 року. Натомість, задовольняючи заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції зазначив, що бойові дії в Народній Республіці Ангола велися саме з 01 травня 1982 року по 30 листопада 1983 року. Крім того, вважає безпідставним посилання суду на положення Федерального Закону Російської Федерації «Про ветеранів».

В апеляційній інстанції представник Київського міського військового комісаріату підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити.

Представник ОСОБА_1 просить відхилити подану апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно довідки Міністерства оборони РФ №57/2370 від 27 липня 2010 року ОСОБА_1 за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР працював в період з 01 травня 1982 року і до 30 листопада 1983 року у Народній Республіці Ангола та забезпечував бойові дії військ.

Прибувши у службове відрядження до Народної Республіки Ангола, 16 травня 1982 року ОСОБА_1 був зарахований до списку особистого складу пункту МТО, що підтверджується наказом командира пункту МТО №74 від 16 травня 1982 року. Відповідно до наказу Старшого групи «Маяк» № 134 від 30 листопада 1983 року ОСОБА_1 вибув із Народної Республіки Ангола в розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 м.Североморськ.

24 червня 1983 року на адресу батьків ОСОБА_1 , керівництвом військової частини № НОМЕР_2 був направлений лист-подяка за виконання службового інтернаціонального обов`язку у Народній Республіці Ангола. 06 листопада 1983 року за зразкове виконання свого службового та інтернаціонального обов`язку ОСОБА_1 був нагороджений Почесною грамотою послом Союзу РСР у Народній республіці Ангола та керівниками профспілок.

ОСОБА_1 звертався до КМВК із заявою про надання йому статусу учасника бойових дій. Проте, КМВК відмовило заявнику у задоволенні його заяви пославшись на відсутність відомостей про його участь у бойових діях у Народній Республіці Ангола.

06 листопада 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, що він з 01 травня 1982 року по 30 листопада 1983 року забезпечував бойову діяльність військ у Народній Республіці Ангола, де в цей період велися бойові дії.

Суд першої інстанції дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог ОСОБА_1 .

Колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції та вважає, що при ухваленні вказаного рішення судом було допущено порушення норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до суду із даною заявою з метою визнання його учасником бойових дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту:1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Частиною 2 вказаної статті визначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Таким чином, встановлення факту, що має юридичне значення, в судовому порядку можливе тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п. 2 Постанови №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» при вирішенні питання про підвідомчість справи суди мають право враховувати норми законодавчих актів, якими передбачено несудовий порядок встановлення певних фактів або визначено факти, які в даних правовідносинах можуть підтверджуватися рішенням суду.

Зокрема: не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби, про встановлення причини і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород. Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду.

Відповідно до п. 2 ст. 6 Закону України від 22 жовтня 1993 року №3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасниками бойових дій визнаються, зокрема, учасники бойових дій на території інших країн - військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів).

Переліки таких держав та періодів бойових дій на їх території затверджені постановами Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1994 року №63 та від 05 серпня 1994 року №530.

Аналогічні положення щодо визнання учасниками бойових дій містяться також в п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 13 січня 1995 року № 16 «Про застосування пункту 2 статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Відповідно до п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 13 січня 1995 року № 16 участь громадян, зазначених у пункті 1 цієї постанови, у бойових діях або в забезпеченні бойової діяльності військ (флоту) визначається комісіями, що створюються у міністерствах і відомствах, які направляли своїх працівників на роботу в держави, де в цей період велися бойові дії. Якщо працівників направляли на роботу міністерства, відомства колишнього Союзу РСР, а також Української РСР, що згодом були ліквідовані або реорганізовані, комісії створюються у міністерствах, відомствах України, у віданні яких перебувають чи перебували підприємства, установи та організації, з яких відряджалися зазначені працівники.

Порядок діяльності комісії регулюється Положенням про комісію з питань розгляду матеріалів про визначення учасників бойових дій, затвердженимпостановоюКабінету Міністрів України від 13 січня 1995 року № 16.

Відповідно до п. 3 зазначеного Положення комісія зобов`язана приймати до розгляду заяви громадян про визнання їх учасниками бойових дій відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», реєструвати заяви у спеціальній книзі обліку; інформувати заявника про прийняття заяви до розгляду і дату засідання Комісії; розглядати заяви громадян, що надійшли до Комісії, у тримісячний термін; видавати довідки за зразком згідно з додатком.

Визначений законодавством порядок встановлення факту участі у бойових діях та виконання бойових завдань, виключає можливість встановлення цього факту в судовому порядку.

Згідно п. 1 ч. 1ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи викладене, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 17 грудня 2014 року підлягає скасуванню із закриттям провадження в справі.

Керуючись ст. ст. 205, 303, 304, 307, 310, 313-315 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 17 грудня 2014 року скасувати, провадження в справі закрити.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді