Номер провадження: 22-ц/785/2642/15
Головуючий у першій інстанції Ільченко Н. А.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.04.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів - Троїцької Л.Л., Фальчука В.П.

при секретарі - Швець В.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2014 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства „УкрСиббанк" до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2013 року ПАТ "УкрСиббанк" звернувся до суду до ОСОБА_2 з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 23.07.2009 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюком О.Б. за р.№ 1245, а саме - нерухоме майно - будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 1937 кв. м., житловою площею 77,7 кв. м., що знаходиться на земельній ділянці площею 304,0 кв. м. й в цілому складається з : літ. Б - житловий будинок, літ. Х - гараж, літ. ХІ - комора, літ. № 17, 17 - огорожа, літ. ІV - мостіння, та належить іпотекодавцю ОСОБА_2 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюком О.Б. 09.04.2009 року за № 491, зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 14.04.2009 року (реєстраційний номер 21630678, номер запису : 41903 в книзі : 289-140) згідно Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 22877074 від 29.05.2009 року, виданого Комунальним підприємством "Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості", ринковою вартістю 2474379,0 грн., - шляхом продажу цього предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, за ціною, встановленою в порядку, передбаченому Законом України "Про виконавче провадження", - в рахунок заборгованості за кредитним договором № 0 (реєстраційний номер в системі обліку банку №0) від 19.04.2007 року у загальному розмірі 104872,01 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ (7,993000000 грн. за 1,0 доларів США) на 11.06.2013 року становить 838241,98 грн. (з яких : заборгованість за кредитом - 83773,04 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 669597,91 грн. ; заборгованість по процентам за користування кредитом - 21045,43 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 168216,12 грн. ; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 21,57 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 172,42 грн. ; пеня за прострочення сплати процентів за користування кредитними коштами - 31,97 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 255,53 грн.).

Позивач, мотивуючи позовні вимоги, посилається на невиконання відповідачем своїх зобов'язань за вищевказаним кредитним договором щодо повернення кредиту та внесення плати за користування кредитом у розмірі, строки і на умовах, визначених цим договором.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2014 року позов Публічного акціонерного товариства „УкрСиббанк" задоволений.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2014 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ПАТ "УкрСиббанк", посилаючись на порушення судом першої інстанції при постановленні рішення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ПАТ „УкрСиббанк" до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив з того, що боржник порушив зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого утворилася заборгованість, а тому Банк на підставі кредитного договору та договору іпотеки, в силу Закону України "Про іпотеку" та ст. ст. 575, 589, 590 ЦК України, вправі задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Проте повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна.

Судом встановлено, що згідно з договором про надання споживчого кредиту № 3483-08 ОФ Н від 28.10.2005 року акціонерний комерційний інноваційний банк „УкрСиббанк", назва якого була змінена на відкрите акціонерне товариство „УкрСиббанк", правонаступником якого є публічне акціонерне товариство „УкрСиббанк", надав ОСОБА_5 кредит в сумі 70000,00 доларів США, на строк користування з 28.10.2005 року по 28.10.2026 року, із сплатою процентів за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів з дати видачі кредиту за процентною ставкою у розмірі 10 % річних, з переглядом процентної ставки кожного наступного місяця кредитування відповідно до умов цього договору, з погашенням кредиту та сплатою процентів за користування кредитом шляхом внесення щомісячних платежів в терміни, розмірі та на умовах, що встановлені цим Договором, з датою кінцевого повернення кредиту та усіх нарахувань за ним - 28.10.2026 року.

24.02.2006 року між позивачем та ОСОБА_5 було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 3483-08 ОФ Н від 28.10.2005 року, відповідно до якої сторони домовились збільшити обсяг кредитування, у зв'язку з чим позивач у термін до 28.10.2026 року додатково надав ОСОБА_5 кредит у сумі 30100,00 доларів США, та було викладено Графік погашення кредиту, який є додатком № 1 до цього договору, у новій редакції.

30.01.2009 року між позивачем та ОСОБА_5 було укладено додаткову угоду № 4 до кредитного договору № 3483-08 ОФ Н від 28.10.2005 року, відповідно до якої сторони домовились, що для ідентифікації договору можуть застосовуватись як номер договору, зазначений при його укладенні, а саме № 3483-08 ОФ Н, так і реєстраційний номер договору в системі обліку банку, а саме № 0, а так само викласти п.1.2.1 договору в наступній редакції : "Надання кредиту здійснюється у наступні терміни : з 28 жовтня 2005 року по 28 жовтня 2031 року та викласти додаток № 1 до цього договору у новій редакції.

07.04.2009 року між позивачем, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір № 0 про переведення боргу за кредитним договором № 0 від 19.04.2007 року та додаткову угоду № 5 до кредитного договору № 0 від 19.04.2007 року, відповідно до яких сторони домовились, що первісний боржник (ОСОБА_5.) переводить свій борг на нового боржника (ОСОБА_6.), внаслідок чого новий боржник заміняє первісного боржника як зобов'язану сторону у кредитному договорі № 0 від 19.04.2007 року, укладеному між первісним боржником та кредитором, а також, що відповідно до умов кредитного договору на дану укладання додаткової угоди № 5 заборгованість позичальника перед банком за строковою сумою основного боргу складає 85421,40 доларів США, та що за використання кредитних коштів за кредитним договором встановлено процентну ставку в розмірі 9,50 % річних з терміном виконання основного зобов'язання - 27.10.2032 року.

09.04.2009 року між позивачем, ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було укладено договір про переведення боргу № 0 від 09.04.2009 року та додаткову угоду № 6 до кредитного договору № 0 від 19.04.2007 року, відповідно до яких сторони домовились замінити у цьому кредитному договорі зобов'язану сторону - позичальника (ОСОБА_6.) на нового позичальника (ОСОБА_2), а так само, що для ідентифікації договору можуть застосовуватись як номер договору, зазначений при його укладенні, а саме № 0, так і реєстраційний номер договору в системі обліку банку, а саме № 0, або № 0.

В забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором № 0 (реєстраційний номер в системі обліку банку №0) від 19.04.2007 року, 23.07.2009 року між позивачем як іпотеко держателем та ОСОБА_2 як іпотекодавцем був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюком О.Б. за р.№ 1245, за умовами якого предметом іпотеки є нерухоме майно - будинок, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 загальною площею 1937 кв. м., житловою площею 77,7 кв. м., що знаходиться на земельній ділянці площею 304,0 кв. м. та в цілому складається з : літ. Б - житловий будинок, літ. Х - гараж, літ. ХІ - кладова, літ. № 17, 17 - огорожа, літ. ІV - мостіння, та належить іпотекодавцю ОСОБА_2 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюком О.Б. 09.04.2009 року за р.№ 491, зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 14.04.2009 року (реєстраційний номер 21630678, номер запису: 41903 в книзі : 289-140) згідно Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 22877074 від 29.05.2009 р., виданого Комунальним підприємством "Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості", ринковою вартістю 2474379,0 грн.

Згідно розрахунку, у зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору, у ОСОБА_2 перед банком виникла заборгованість, яка станом на 11.06.2013 року складала 104872,01 доларів США, що за курсом НБУ на той час становило 838241,98 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

Відповідно до ст. 3 цього Закону України він набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

Згідно зі ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

З вищевикладених вимог закону вбачається, що районий суд при ухваленні 02.12.2014 року судового рішення, мав застосувати закон, який є чинним на час ухвалення такого рішення.

Суд першої інстанції зазначене не врахував.

Як вбачається з п.1.4. кредитного договору від 28.10.2005 року наданий ОСОБА_5 кредит в сумі 70000 доларів США є споживчим.

ОСОБА_2 прийняв на себе зобов`язання щодо повернення вказаного кредиту на підставі укладеної ним додаткової угоди № 6 до Договору про надання споживчого кредиту, згідно якої відбулася заміна первісного боржника на Нового боржника (ОСОБА_2).

Відповідно до умов договору іпотеки від 23 липня 2009 року, предмет іпотеки: будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 1937 кв. м., житловою площею 77,7 кв. м., що знаходиться на земельній ділянці площею 304,0 кв. м. та в цілому складається з : літ. Б - житловий будинок, літ. Х - гараж, літ. ХІ - кладова, літ. № 17, 17 - огорожа, літ. ІV - мостіння, та належить іпотекодавцю ОСОБА_2 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюком О.Б. 09.04.2009 року.

Згідно Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", який набрав чинності 7 червня 2014 року, тобто до ухвалення рішення апеляційного суду у справі, протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Виходячи із ст. 3 вказаного Закону він носить тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

Апеляційний суд перевіряє рішення суду першої інстанції на час його ухвалення.

З вищевикладених вимог закону вбачається, що Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", був чинним на час ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення від 02.12.2014 року.

Чинність вказаного Закону на час ухвалення рішення є підставою, у разі задоволення позову за наявності для цього підстав, для визначення порядку його виконання, зокрема вказівка на те, що рішення не підлягає примусовому виконанню на період чинності вказаного Закону.

Суд першої інстанції правильно встановивши обставини справи, на вказане уваги не звернув та не навів будь-яких обґрунтувань, які перешкоджають застосуванню даного Закону.

Оскільки Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" діяв на час ухвалення рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02.12.2014 року та зберігає чинність і на час перегляду оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції, то даний Закон підлягає застосуванню.

Як вбачається з доводів апеляційної скарги, ОСОБА_2 не заперечує встановлених судом обставин справи, а саме те, що у нього є невиконане зобов`язання щодо повернення кредиту, який забезпечений іпотекою, але не згоден із тим, що районний суд ухвалюючи оскаржуване рішення не застосував Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

Згідно зі ст. 12 Закону України "Про іпотеку" (далі Закон) у разі порушення іпотекодавцем обовязків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобовязання, а в разі його невиконання ? звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки; звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суд, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно зі ст. 16 договору іпотеки іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання зобов`язання в цілому або в тій чи іншій його частини, а також у випадку порушення іпотекодавцем будь-яких зобовязань за цим договором або будь-яких гарантій та запевнень, наданих іпотекодержателю за цим договором.

Оскільки у ОСОБА_2 існує заборгованість за кредитним договором (порушення графіку виконання зобов`язань), кредитор має право вимагати дострокового виконання боржником зобов`язань за кредитним договором.

Суд першої інстанції набув правильного висновку про наявність підстав для задоволення заявлених вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про заставу", якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами ? резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Іпотекодавець чи позичальник не відноситься до категорії осіб, які є суб`єктами Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції".

Кредит в іноземній валюті (долари США), зобов`язання щодо погашення якого прийняв на себе ОСОБА_2, є споживчим, переданий в іпотеку жилий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 193,7 кв. м. відповідач використовує для постійного проживання і у його власності не знаходиться іншого нерухомого житлового майна.

Відомості про те, що ОСОБА_2., як фізична особа-підприємець, притягався або притягається до відповідальності за вчинення корупційного діяння, відсутні.

Отже ОСОБА_2 не підпадає під обмеження поширення дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" встановленні у ст. 6 цього Закону щодо осіб, які є суб`єктами Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції".

Встановлені обставини вказують на наявність критерієв, викладених у ст. 1 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", що є підставою для його застосування.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

При розгляді справи, суди зобовязані враховувати не тільки буквальне текстове вираження норми права, але тлумачити і застосовувати вказану норму у контексті тих завдань та очікувань, які стали підставою для прийняття конкретного нормативного акта.

Підставою для прийняття Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" стала втрата значних коштів громадянами України внаслідок різких курсових коливань на валютному ринку України, знецінення національної валюти. У пояснювальній записці до проекту зазначеного закону вказувалося, що через знецінення національної валюти десятки тисяч людей не мають можливості обслуговувати кредитні зобов`язання за споживчими кредитами в іноземній валюті. Банки та інші фінансові установи масово звертають стягнення і примусово вилучають у таких боржників рухоме і нерухоме майно. В тому числі, викидаючи людей із неповнолітніми дітьми з житла на вулицю і забираючи засоби до існування. Це викликає гостре незадоволення у людей і напруження у суспільстві.

Отже, зазначений закон було прийнято з метою підтримки громадян України, які мають невиконані зобов`язання за договорами споживчого кредиту в іноземній валюті (валютних кредитів), укладеними з фінансовими установами та банками України шляхом встановлення порядку і умов конвертації зобов`язань за кредитними договорами в іноземній валюті в національну валюту України та пропонувалося мінімізувати негативні наслідки інфляції національної валюти для громадян України та убезпечити зазначених громадян від виникнення скрутної фінансової ситуації. Основною метою прийняття Закону, як зазначалося у пояснювальній записці, є забезпечення конституційних прав громадян та відновлення довіри до банків та інших фінансових установ, вжиття оперативних заходів та мінімізації можливих збитків громадян при виконанні своїх кредитних зобов`язань.

Проаналізувавши норми Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" можна зробити висновок, що вони містять як норми матеріального права, так є і процесуальними нормами, які необхідно застосовувати на будь-якій стадії розгляду справи, враховуючи, що саме поняття "мораторій" є відстроченням виконання зобов'язань, що встановлюються на певний термін.

При таких обставинах судова колегія погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення вимог про звернення стягнення не предмет іпотеки із застосуванням Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" шляхом встановлення відстрочки виконання рішення, відповідно до якої примусове виконання судового рішення можливе з дати прийняття закону України про втрату чинності Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", у зв'язку із набранням чинності Законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неправильно застосував норми Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" з посиланням на наявність судової практики Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, відповідно до якої при застосуванні мораторію у задоволенні позову необхідно відмовляти, не можуть бути прийнятими до уваги, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно із правовою позицією Верховного Суду України по справі 6-44цс15 від 25.03.2015 року мораторій у юридичному розумінні має значення відстрочки виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта. Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню протягом дії Закону. Згідно із ст. 360-7 ЦПК України суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Судова колегія вважає, що в даній цивільній справі відсутні мотиви відступлення від правової позиції Верховного Суду України, викладеної за результатами розгляду справи 6-44цс15 від 25.03.2015 року.

При таких обставинах рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом доповнення резолютивної частини рішення абзацом наступного змісту: "Встановити відстрочку виконання рішення, відповідно до якої примусове виконання судового рішення можливе з дати прийняття закону України про втрату чинності Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", у зв'язку із набранням чинності Законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості". В іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 317 ЦПК України, судова колегія -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2014 року - змінити.

Доповнити резолютивну частину абзацом наступного змісту:

"Встановити відстрочку виконання рішення, відповідно до якої примусове виконання судового рішення можливе з дати прийняття закону України про втрату чинності Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", у зв'язку із набранням чинності Законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості".

В іншій частині рішення - залишити без змін

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили рішенням суду.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Л.Л. Троїцька

В.П. Фальчук