Провадження №2/498/19/15
Справа №498/1308/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2015 року Великомихайлівський районний суд

Одеської області

в складі:

судді Пономаренко В.Д,

при секретарі Гонтаренко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Велика Михайлівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про незаконне відсторонення від роботи та відшкодування матеріальної шкоди, та уточненими позовними вимогами до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди в розмірі 93 000 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до Великомихайлівського районного суду з позовом, про незаконне відсторонення її від роботи та про стягнення з відповідача ОСОБА_2 на її користь моральну шкоду в сумі 95000 гривень, та на її користь заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи, з ПАТ « ЕКСІМНАФТОПРОДУКТ» в сумі 25918,20 гривень, та з ОСОБА_2 додатково 3000 гривень.

До судового засідання з'явились: позивач, представник позивача, відповідач ОСОБА_2, представник відповідача - ОСОБА_3

В судовому засіданні позивач надала наступні пояснення.

Згідно наказу №35 від 01.04.1994 року позивач працює в ПАТ «ЕКСІМНАФТОПРОДУКТ». Згідно наказу №281 к від 17.06.2010 року по 11 лютого 2015 року працювала на посаді завідуючого бюро перепусток в службі безпеки і охорони та звільнена в звязку з скороченням штату працівників зо всіма виплатами.

З березня 2014 року її керівник начальник служби безпеки і охорони ПАТ«ЕКСІМНАФТОПРОДУКТ» ОСОБА_2, почав навмисно посягати на її трудові права, які захищаються законом. Так з її слів він покладав не неї обовязки не повязані з її посадовою інструкцією, завдав фізичної шкоди та ображав нецензурною лайкою.

Вона неодноразово знаходилась на лікарняному, а з 19.05.2014 року, коли вона повинна була приступити до роботи, він ОСОБА_2 наказав службі охорони не допускати її до робочого місця. Вважає, що така поведінка керівника порушує її Конституційні права, ділову репутацію і тому, їй нанесена моральна шкода, яку вона оцінює в 95000 грн., це стосується позову до ОСОБА_2, та просить стягнути з ПАТ »ЕКСІМНАФТОПРОДУКТ». на її користь заробітну плати за час незаконного відсторонення від роботи.

03.10.2014 року до суду надійшли уточнення позовних вимог позивача ОСОБА_1 про уточнення позовних вимог та про стягнення з ПАТ « ЕКСІМНАФТОПРОДУКТ» заробітної плати в сумі 25918,20 гривень, та з ОСОБА_2 додатково на її користь 3000 гривень.

18.03.2015 року до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог в яких позивач ОСОБА_1 відмовляється від позовних вимог в частині стягнення з ПАТ «ЕКСІМНАФТОПРОДУКТ» заробітної плати на її користь за час незаконного відсторонення від роботи, та просила стягнути з ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 93 000 грн. та стягнути судові витрати з відповідача. Судове засідання провести без її участі.

В судове засідання зявився відповідач ОСОБА_2 та його представник, та надали наступні пояснення:

ОСОБА_2 пояснив, що позивач зазначає, що її відсторонення від роботи, не відповідає дійсності та ні підтверджується жодним доказом, оскільки вказаний позивачем період, вона знаходилась на лікарняному, що підтверджується численними копіями лікарняних та неявками в судові засідання. Згідно лікарняних, позивачка знаходилась на лікарняних більше 6 місяців поспіль, та не могла знаходячись на лікарняному та одночасно бути відстороненою від роботи.

Суд, заслухавши пояснення учасників, вивчивши матеріали справи, вважає позов необґрунтованим, недоведеним та таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що у період травня-жовтня 2014р. позивач знаходилась на лікарняному, що підтверджується відповідними листками непрацездатності.

24.09.2014р. згідно довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії серії 10 ААВ № 738897 та індивідуальній програмі реабілітації інваліда № 1750 позивачу було присвоєно ІІІ групу інвалідності із зазначенням причини інвалідності із загальних причин.

У період перебування на лікарняних позивачеві нараховувались та сплачувались усі необхідні виплати, про що вона в суді не заперечує. Знаходження на лікарняних, а також в робочі дні позивача належним чином фіксувались у табелях обліку робочого часу працівників. Що також підтверджується позивачем у судовому засіданні.

Твердження позивача про незаконне відсторонення від роботи не підтверджуються жодними доказами, чим порушуються положення ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України про обовязок кожної стороні доводити ті обставини, на які вона посилається на підстави позовних вимог. Підстав для звільнення від доказування, передбачених ст. 61 КЗпП України, у позивача немає.

У своїй позовній вимозі позивач не посилається на жодний нормативно-правовий акт, у відповідності до якого відповідачем було допущено порушення, не посилається на жодну норму права, згідно якої вимоги позивача мають бути задоволені.

Зокрема, позивач зазначає, що мало місце відсторонення від роботи, що не відповідає дійсності та не підтверджується жодним доказом, оскільки увесь вказаний позивачем період позивач ОСОБА_1 знаходилась на лікарняному. Та і сама позивач у судовому засіданні говорила, що не допуски до роботи чи відсторонення від роботи «поки що не мали місце» на ПАТ «ЕКСІМНАФТОПРОДУКТ».

Більш того, обставини та документи, на які посилається позивач як на докази підтверджують та свідчать про зовсім інші, подекуди протилежні факти та обставини. Так, наявні в матеріалах справи листки непрацездатності свідчать про те, що позивач хворіла біля півроку поспіль, а отже, позивач не могла, знаходячись на лікарняному, одночасно відсторонятись від роботи. А одразу після закінчення лікарняних вийшла на роботу та приступила до виконання обовязків.

Позивач в уточненнях позовних вимог від 26.09.2014р. (вх. № 4070 від 03.10.2014р.) посилається на ст. 237-1 Кодексу законів про працю України.

Вказана норма права є трудовою та регулює трудові правовідносини, а оскільки даний спір не є трудовим спором, а відповідач не є роботодавцем (власником чи уповноваженим їм органом) по відношенню до позивача, то її застосування у даних правовідносинах, що склалися, суд не вбачає за можливе.

Зокрема, у статті 237-1 КЗпП України передбачається, що „відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Отже, вказана стаття містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові. Повинно мати місце порушення власником законних прав працівника. „законних прав це не тільки прав, передбачених законами. Законним правом є будь-яке право, що виникло на підставі закону, підзаконного акту, угоди, трудового договору, іншої угоди сторін трудових правовідносин.

Згідно роз'яснень, що викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» N4 від 31.03.1995 р., судам необхідно враховувати, що відповідно до ст.237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Судом достовірно встановлений факт відсутності порушення законних прав позивача, а тому, враховуючи обставини справи, позивач не зазнав ані моральних страждань, ані матеріальних збитків.

Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування майнової та моральної шкоди.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а збитками є витрати, які особа зробила для відновлення свого порушеного права. Позивачем у справі не доведено ані факту порушення права, ані розмір завданих збитків.

Нормами ст. 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода серед іншого полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Окрім того, обовязок по відшкодуванню моральної шкоди виникає тільки за умови, що моральні страждання позивача, втрата ним нормальних життєвих звязків, або необхідність додаткових зусиль для організації свого життя стали наслідками порушення законних прав позивача. Але позивач у позовній заяві й уточненнях не підтверджує такого звязку.

Судом встановлено, що жодне субєктивне право позивача не було порушено відповідачем.

Позивач ОСОБА_1 та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, та просили задовольнити позов.

Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнали та суду додатково пояснили, що вимоги позивача ОСОБА_1 не є обґрунтованими та правомірними, а викладені нею обставини не відповідають дійсності та не підтверджуються жодним доказом. Тому в позові просили відмовити.

Суд вважає, що моральна шкода (93000гривень) не підлягає стягненню з відповідача, оскільки заявлені позивачем суми шкоди не відповідають реальним витратам та моральним стражданням та переживанням, а також не є обумовленими жодним порушенням права позивача. Тому позов не підлягає задоволенню.

Надані позивачем до суду копії документів (зокрема, сертифікат про проходження навчання ОСОБА_1, копії заяв за підписом ОСОБА_2, та паспорту ОСОБА_2, квитанції, що свідчать про листування із Одеською міською радою, із перевіряючими та правоохоронними органами Державними інспекціями, прокуратурою Суворовського району м. Одеси, РВ УМВС України в Одеській області, Державною інспекцією України з питань охорони праці не мають значення для справи у розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України. Адже вони не містять в собі інформації, що має значення для справи, частина з них не належно оформлена, відсутні обовязкові реквізити, зокрема, дата, підпис, печатка, тому не можуть бути взяті до уваги суду як обґрунтування вимог ОСОБА_1.

Всупереч вимогам п. 6 ч. 2 ст. 119 Цивільного процесуального кодексу України, позовна заява не містить у собі посилання на доказ, який підтверджує кожну викладену обставину.

У позові та уточненнях до нього відсутній причинно-наслідковий звязок між погіршенням стану здоровя позивача й будь-якими нібито протиправними діями відповідача. Більш того, позивачем не наводяться обставини порушення його прав та не вказано, які ж саме протиправні дії на думку позивача вчинив відповідач й у чому полягає зв'язок погіршення стану здоровя позивача із діями з боку відповідача.

У відповідності до положень ст.ст.10,11,58,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які брали участь у розгляді справи, а кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень частин 1-2 статті 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (стаття 212 ЦПК України).

В силу приписів статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Враховуючи вище наведене та зважаючи на обставини справи, ті докази, які були здобуті судом в ході розгляду справи, суд приходить до висновку, що у позові слід відмовити.

У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, у зв'язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати слід залишити за позивачем ОСОБА_1.

На підставі ст.ст. 10, 11, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України суд,-

ВИРІШИВ :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди відмовити в повному обсязі.

На рішення може бути подана апеляція в Одеський апеляційний суд в 10-ти денний строк з дня його проголошення шляхом подачі через суд першої інстанції заяви про апеляційне оскарження.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Пономаренко В.Д.