У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І., Наумчука М.І., Олійник А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за законом, за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про встановлення юридичного факту та визнання права власності на будівельні матеріали за набувальною давністю, за позовом ОСОБА_8, ОСОБА_9 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: Дніпропетровська міська рада, комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», Управління земельних ресурсів Дніпропетровської міської ради, Четверта дніпропетровська державна нотаріальна контора, про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування за законом, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2010 року позивач ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_7 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за законом.

На обґрунтування позову ОСОБА_6 посилався на те, що на підставі карти володіння від 18 квітня 1922 року № 1589 домоволодіння АДРЕСА_1 належало на праві власності його діду ОСОБА_10 та прабабці ОСОБА_11

У 1946 році його дід з дозволу головного архітектора м. Дніпропетровська та за погодженням інших служб, відповідно до затвердженого проекту збудував самостійно, без участі ОСОБА_11, житловий будинок Б-1 на земельній ділянці АДРЕСА_1.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном прийняла тільки одна його донька ОСОБА_12 - мати позивача, яка постійно проживала у домоволодінні АДРЕСА_1 та була в ньому зареєстрована.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_12, спадщину після смерті матері прийняв позивач ОСОБА_6 шляхом подачі до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини.

Під час оформлення спадкових прав ОСОБА_6 дізнався про відсутність реєстрації права власності на домоволодіння АДРЕСА_2, у зв'язку із чим звернувся до суду із зазначеним позовом.

У лютому 2011 року ОСОБА_7 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_6 про встановлення юридичного факту та визнання права власності на будівельні матеріали за набувальною давністю.

На обґрунтування позову ОСОБА_7 посилалася на те, що вона відкрито та добросовісно заволоділа майном свого діда ОСОБА_10 - будівельними матеріалами, з яких побудовано домоволодіння АДРЕСА_2, оскільки вона проживає в ньому з моменту свого народження, тобто з ІНФОРМАЦІЯ_3.

Протягом усього часу продовжувала володіти та користуватися домоволодінням відкрито та безперервно більше ніж п'ятдесят років, вважає, що набула право власності на це майно.

У квітні 2011 року ОСОБА_8, ОСОБА_9 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування за законом.

На обґрунтування позову ОСОБА_8 та ОСОБА_9 посилалися на те, що ОСОБА_10 - їх дід знаходився в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_13, померлого у 1971 році, та після смерті останньої відкрилася спадщина у вигляді Ѕ частини домоволодіння АДРЕСА_2, що належала ОСОБА_13, як дружині власника.

Спадщину після ОСОБА_13 прийняла їх мати - ОСОБА_15, 1937 року народження, шляхом фактичного управління спадковим майном, оскільки проживала у домоволодінні АДРЕСА_2 та була в ньому зареєстрована.

Таким чином, після смерті ОСОБА_10 спадщину прийняли його дві доньки: ОСОБА_14 - мати ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_7, а також ОСОБА_12 - мати ОСОБА_6

Після смерті ОСОБА_15 відкрилася спадщина у вигляді Ѕ частини домоволодіння АДРЕСА_2, яку прийняли позивачі: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 шляхом фактичного управління спадковим майном.

Посилаючись на зазначене, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 просили встановити факт прийняття спадщини ј частини домоволодіння АДРЕСА_2 ОСОБА_15 після смерті ОСОБА_13; факт прийняття спадщини ј частини домоволодіння після смерті її батька ОСОБА_10; встановити факт прийняття спадщини Ѕ частини даного домоволодіння після смерті їх матері ОСОБА_15 та визнати за ОСОБА_8 та ОСОБА_9 право власності в порядку спадкування за законом за кожним по ј частини домоволодіння АДРЕСА_2.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2014 року позов ОСОБА_6 задоволено.

Встановлено факт прийняття спадщини ОСОБА_12 після смерті батька - ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на домоволодіння АДРЕСА_2, яке складається з: житлового будинку літ. Б-1, загальною площею 69,2 кв. м, житловою площею 48,8 кв. м, вбиральні літ. В, сараю (тимчасового) літ. Г, споруд № 1-3, після матері ОСОБА_12, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2.

ОСОБА_7 у позові до ОСОБА_6 про встановлення юридичного факту та визнання права власності на будівельні матеріали за набувальною давністю відмовлено.

ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у позові до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування за законом відмовлено. Вирішено питання про стягнення судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2014 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2014 року скасовано в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за законом та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено. В іншій частині рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2014 року залишено без змін

У касаційній скарзі ОСОБА_6 порушує питання про скасування рішення суду апеляційної інстанції із залишенням у силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача ОСОБА_6 - ОСОБА_12, після смерті якої її син прийняв спадщину у встановленому законом порядку. Четверта дніпропетровська державна нотаріальна контора відмовила ОСОБА_6 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, мотивуючи відмову відсутністю державної реєстрації права власності спадкодавця на спадкове майно - домоволодіння АДРЕСА_2.

На підставі карти володіння від 18 квітня 1922 року № 1589 домоволодіння АДРЕСА_1 належало на праві власності ОСОБА_10 та ОСОБА_11 Вказане домоволодіння АДРЕСА_1 складалося з житлового будинку А-1, коридорів а-1, а-2, збудовано у 1891 році.

Адреса вказаного домоволодіння неодноразово змінювалася, остання адреса домоволодіння - АДРЕСА_2 (а. с. 41, 76, 77, 78, т. 1).

У 1946 році ОСОБА_10 на підставі належного дозволу та проекту побудував самостійно без участі ОСОБА_11, житловий будинок Б-1 на земельній ділянці АДРЕСА_1 (а. с. 46, т. 1), на який протягом життя не було отримано правовстановлюючих документів.

Рішенням виконкому Дніпропетровської міської ради депутатів трудящих від 21 липня 1955 року № 848/8 «Про результати обміру земель по будівельному кварталу № 390 м. Дніпропетровська» земельна ділянка АДРЕСА_1 була зареєстрована за землекористувачем домоволодіння АДРЕСА_1 - ОСОБА_10

Житловий будинок А-1 у зазначеному домоволодінні був зруйнований.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 помер.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з належності ОСОБА_10 домоволодіння АДРЕСА_1 на праві власності і прийняття позивачем у встановленому законом порядку спадкового майна після смерті матері ОСОБА_12, яка є спадкоємицею майна померлого ОСОБА_10

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_7, суд першої інстанції виходив із того, що спірний житловий будинок не є самочинним будівництвом і може бути об'єктом права власності в порядку спадкування.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_8 та ОСОБА_9, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні будь-які докази, які б свідчили про виникнення права власності у ОСОБА_16 на частину спірного домоволодіння, спадкоємцями якої є позивачі.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_6, суд апеляційної інстанції виходив з того, що судом першої інстанції не враховано, що належність правовстановлюючих документів встановлюється відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, а не на час смерті спадкодавця, оскільки на цей час застосовується законодавство, що стосується лише питання спадкування, тому вважав, що судом першої інстанції неправильно застосовано порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, на які відсутні акти про прийняття їх в експлуатацію, наведені в ДБН А3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів» та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, у зв'язку з чим дійшов висновку, що за життя у померлого ОСОБА_10 не виникло право власності на спірний будинок та відсутні підстави для встановлення юридичного факту та визнання права власності на спірне нерухоме майно за позивачем у порядку спадкування.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися на можна.

У 1949 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), який був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі ст. 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Враховуючи, що будівництво житлового будинку здійснено ОСОБА_10 під час дії вказаних норм матеріального права (1946-1949 роки), слід дійти висновку, що право власності на спірний будинок виникло у нього з моменту збудування цього будинку.

Посилаючись на те, що у зв'язку з не проведенням у подальшому реєстрації вказаного будинку, як це передбачено Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року (далі - Інструкція), у ОСОБА_10 за життя не виникло право власності на цей будинок, суд апеляційної інстанції не врахував, що таке право у нього виникло після збудування будинку і не може бути втрачене у зв'язку з непроведенням його реєстрації в подальшому.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_6 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за законом не можна визнати законним і обґрунтованим.

Виходячи з викладеного, судом апеляційної інстанції допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в частині позовних вимог ОСОБА_6 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за законом, у зв'язку з чим відповідно до ст. 338 ЦПК України рішення суду апеляційної інстанції в цій частині підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2014 року в частині позовних вимог ОСОБА_6 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за законом скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до апеляційного суду.

В іншій частині рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова Г.І. Мостова М.І. Наумчук А.С. Олійник