АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 539/2582/14-ц Номер провадження 22-ц/786/483/15Головуючий у 1-й інстанції Гудков С. В. Доповідач ап. інст. Чічіль В. А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Чічіля В.А.,

Суддів: Кузнєцової О.Ю., Хіль Л.М.,

За участю секретаря: Самойлової М.Д.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 28 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним,-

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вказаним позовом, у якому зазначала, що 19 грудня 2011 року надала ОСОБА_2 у борг 12 750 доларів США із зобов'язанням повернути вказані кошти до 1 травня 2012 року, про що відповідачем була написана розписка.

За період з 8 червня 2012 року по 17 липня 2014 року ОСОБА_2 здійснив переказ на належну позивачці кредитну картку у сумі 9 650 грн.

Оскільки решта коштів відповідачем не повернута, з урахуванням уточнень позовних вимог від 18 листопада 2014 року, просила стягнути з ОСОБА_2 183 278,90 грн. боргу.

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому просив визнати недійсним договір позики (розписку) від 19 грудня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у розмірі 12 750 доларів США. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що грошові кошти за розпискою від 19 грудня 2011 року він не отримував.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 28 листопада 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3183 278,90 грн. заборгованості за договором позики, 2 076,38 грн. судового збору та 1 973,16 грн. витрат на правову допомогу.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

В апеляційному порядку рішення місцевого суду оскаржено ОСОБА_2, посилаючись на порушення і неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить зазначене рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити, а позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу слід відхилити.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За положеннями ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у встановлений в зобов'язанні строк (термін) його виконання.

Порушенням зобов'язання, з огляду на зміст ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Виходячи зі змісту ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено місцевим судом, що відповідно до боргової розписки від 19 грудня 2011 року ОСОБА_4 надала ОСОБА_2 у позику 12 750 доларів США зі строком повернення боргу до 1 травня 2012 року.

У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, роз'яснено, що суди для визначення факту укладення договору, його умов та юридичної природи з метою правильного застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

У розписці від 19 грудня 2011 року зазначено про те, що ОСОБА_2 кошти в сумі 12 750 доларів США отримав у 2009 році, вказано про отримання цих коштів в борг та особу позикодавця, власноручне написання цієї розписки відповідачем не заперечується.

Згідно з правилом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Пред'являючи зустрічний позов, ОСОБА_2 посилався на неотримання ним грошових коштів від ОСОБА_4, та з цих підстав, просив визнати договір позики недійсним, зазначивши також, що договір є неукладеним.

Відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що відповідачем ОСОБА_2 жодним належним та допустимим доказом не доведено факту неотримання грошових коштів за борговою розпискою.

У свою чергу, ОСОБА_2 не спростовував перерахування ним на картковий рахунок ОСОБА_4 грошових коштів у загальні сумі 12 250 грн., які останньою зараховувались у рахунок погашення позики.

Встановивши, що ОСОБА_2 своєчасно не повернув ОСОБА_4 у повному обсязі суму позики, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про покладення на відповідача обов`язку сплатити позивачці в рахунок погашення суми за договором позики у розмірі 11 951,19 доларів США, що у гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 18 листопада 2014 року складає 183 278,90 грн.

Доводи апеляційної скарги є безпідставними та такими, що ґрунтуються на власній переоцінці апелянтом доказів по справі.

Під час апеляційного розгляду до матеріалів справи долучено оригінал розписки від 19 грудня 2011 року, тому колегією суддів не беруться до уваги доводи апеляційної скарги, що судом не досліджувався оригінал розписки.

Твердження апелянта, що грошові кошти у 2011 року йому не надавалися, не заслуговують на увагу, оскільки про отримання коштів у 2009 році зазначено у тексті самої розписки, написаної ОСОБА_2 Написання боргової розписки по спливу певного часу чинним законодавством не заборонено.

Фактично апелянт спростовує ту обставину, що ним не отримувались у позику від ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 12 750 доларів США лише свідченнями третіх осіб щодо обставин, які безпосередньо не стосуються предмету доказування. Крім того, при наявності розписки про отримання грошових коштів (документу, який видається боржником кредитору за договором позики), з огляду на положення абз. 2 п. 1 ст. 1051 ЦК України, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Також колегія суддів вважає безпідставним твердження апелянта відносно того, що ОСОБА_5 допомагав матері позивачки ОСОБА_6 отримати кошти у ОСОБА_7 за переданий останньому автомобіль марки МАЗ та напівпричіп до нього, оскільки дані обставини виходять за межі предмету судового розгляду.

Між тим, ОСОБА_2 не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_4 відчужувала на його користь будь-який автомобіль, що могло б свідчити, що розписка надавалася на підтвердження наявності невиконаного грошового зобов'язання перед ОСОБА_4 по оплаті його вартості.

Таким чином, апелянтом залишилась не спростованою обставина отримання від ОСОБА_4 як грошових коштів, так і розміру самої позики.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення місцевого суду відсутні.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 28 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий у справі: В.А. Чічіль

Судді: О.Ю. Кузнєцова

Л.М. Хіль

З оригіналом згідно:

суддя В.А. Чічіль