№ 201/7832/14 ц
провадження 6/201/15/2015
УХВАЛА

15 квітня 2015 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську подання Жовтневого районного відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області про затвердження мирової угоди в порядку ст. 372 ЦПК України по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 03 квітня 2006 року звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення аліментів на її користь на утримання двох неповнолітніх дітей.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2014 року позовна заява була задоволена частково і вирішено стягувати з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, Україна, аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 і дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, на користь матері цих дітей ОСОБА_1 в розмірі 1/3 частини всіх видів його доходу щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на кожну дитину, встановленого для дітей відповідного віку, до досягнення ОСОБА_3 і ОСОБА_4 повноліття, починаючи стягнення з 03 квітня 2006 року, допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу аліментів за один місяць, стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп., в задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей відмовити.

Це рішення набрало законної сили, були видані виконавчі листи, які направлені для виконання до ВДВС, де знаходяться і зараз.

16 січня 2015 року державний виконавець Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області звернувся до суду з питанням про затвердження мирової угоди в порядку ст. 372 ЦПК України, укладеної між стягувачем ОСОБА_1 і боржником ОСОБА_2 по вказаній цивільній справі, згідно якої (мирової угоди) сторони справи і мирової угоди визнають наявність набравшого законної сили рішення суду, не погашеного боргу по сплаті аліментів станом на грудень 2014 року в сумі 31642.03 грн. та в рахунок погашення боргу боржник ОСОБА_2 передає стягувачу ОСОБА_1 ? частку його квартири АДРЕСА_1.

Вислухавши учасників судового розгляду, зясувавши думку учасників спору, ознайомившись з поданням державного виконавця Жовтневого ВДВС про мирову угоду, перевіривши матеріали справи, вважає неможливим задоволення вказаного подання і затвердження цієї мирової угоди, виходячи з наступного.

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України суд має право перевірити і не визнати мирову угоду або не прийняти відмови стягувача від примусового виконання, якщо це суперечить закону або порушує права чи свободи інших осіб.

Судом встановлено, що рішення суду про стягнення аліментів в повному обсязі не виконано, домовленість про передачу частки квартири і зарахування боргів матиме місце в майбутньому (не відомо коли і яким чином, стосовно яких сум і що буде з рештою боргу). Саме подання направлено до суду в вигляді посилання лише на ст. 372 ЦПК України без обґрунтування і додатків (постанова про відкриття провадження, погашення заборгованості, акт приймання квартири і документи на це житло, оцінка його вартості та інш.). В самому поданні чи тексті мирової угоди навіть немає звернення до суду з проханням затвердити вказану мирову угоду (с посиланням на відповідні норми закону ст. ст. 31, 175 та інш.). Наслідки укладення мирової угоди з огляду на надані суду документи сторонам не відомі і не зрозумілі (немає розяснень про це), не відображено питання і про понесені судові і виконавчі витрати.

Крім того, мирова угода містить положення, що суперечать закону і можуть порушувати права чи свободи інших осіб: передача частки житла супроводжується державною реєстрацією права власності, передбачених законом нотаріально посвідчених угод, що є підставами такої реєстрації та інш., а в мировій угоді не має положень, хто зобовязується вчиняти вказані дії, на яких умовах, хто несе витрати з цим повязані та інш., що, на думку суду, порушує та звужує і права сторін та учасників виконавчого провадження; суду не надано оригінал мирової угоди і сторони її (угоди) в судовому засіданні не підтвердили своїх намірів стосовно цієї мирової угоди.

Вирішення даного питання (затвердження мирової угоди) та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові можуть бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Не може суд прийняти до уваги позицію учасників судового засідання згоди з поданням ВДВС, умовами наданої мирової угоди, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим в задоволенні подання Жовтневого районного відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області про затвердження мирової угоди в порядку ст. 372 ЦПК України по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини відмовити і визнати не доцільним її затвердження.

Таким чином суд вважає, що подання ВДВС і мирова угода в такому вигляді не ґрунтується на вимогах закону і не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 31, 175, 208-210, 293, 372 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні подання Жовтневого районного відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області про затвердження мирової угоди в порядку ст. 372 ЦПК України по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини відмовити і визнати не доцільним її затвердження.

Ухвалу може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом 5 днів з дня проголошення ухвали, а у разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя -