Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

31 березня 2015 року м. Черкаси

Черкаський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді - Морозова В.В.,

за участю секретаря судового засідання - Швидкої І.О.,

представника позивача - Касянчук О.В., Новіка В.І.,

представника відповідачів - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовною заявою публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

Позивач подав до Черкаського районного суду Черкаської області позовну заяву, в якій просить звернути стягнення на предмет іпотеки, нерухоме майно, домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_1, шляхом визнання права власності на зазначене майно за позивачем та виселити з даного домоволодіння осіб які там проживають ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити, обґрунтовуючи свою позицію тим що незважаючи на рішення Черкаського районного суду від 11 лютого 2013 року, яким в рахунок погашення заборгованості перед банком за кредитним договором №2361-ЧД від 26.08.2008 року звернуто стягнення на предмет іпотеки на домоволодіння ОСОБА_4 та застосовано спосіб реалізації предмету іпотеки, шляхом продажу предмету іпотеки, позивач вважає, що рішення суду в цій частині не виконане, заборгованість відповідача не погашена та продовжує збільшуватись, а тому підстави заявлення позову інші ніж у попередній справі, тому за таких підстав вважає, що позивач отримав право на звернення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за банком. Крім цього зазначав, що проживання сторонніх осіб у даному домоволодінні чинить перешкоди у можливості реалізувати банку іпотечне майно чи вільно ним розпоряджатися , а тому просив задоволити вимогу щодо виселення осіб які у ньому проживають.

Представник відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у судовому засіданні проти задоволення вимог позивача заперечувала, мотивуючи свою позицію тим, що позивач фактично вже реалізував своє право та обрав спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмету іпотеки, що відображено у відповідному рішенні Черкаського районного суду, яке набрало законної сили, а тому вважала, що вимоги позивача у цій частині підлягають до закриття відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, а вимоги щодо виселення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 вважала не доведеними та необґрунтованими, скільки зазначені особи є фактичними наймачами даного приміщення і не можуть бути примусово з нього виселені в зв'язку з чим просила відмовити у задоволенні позову у цій частині.

Відповідач ОСОБА_6 у судове засідання не прибула, хоча належним чином повідомлялась про дату, час та місце розгляду справи, тому суд розглядає справу за її відсутності.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

26 серпня 2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит»та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 2351-ЧД.

З метою забезпечення належного виконання взятих на себе зобов'язань між ОСОБА_4 та банком укладено іпотечний договір №2351-ЧД від 22 серпня 2008 року відповідно до якого ОСОБА_4 передав в іпотеку нерухоме майно, домоволодіння АДРЕСА_1 на яке відповідно до заборони від 26 серпня 2008 року, у зв'язку з посвідченням договору іпотеки, накладена заборона на його відчуження до припинення дії договору іпотеки.

У зв'язку з неналежним виконанням своїх зобов'язань ОСОБА_4 зі сплати кредиту ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» звернувся до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом про стягнення заборгованості. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 19 січня 2010 року та рішенням Апеляційоного суду Черкаської області від 17 грудня 2012 року, яким змінено рішення суду першої інстанції позовні вимоги ВАТ«Банк «Фінанси та кредит» задоволено та стягнуто на користь банку заборгованість з відповідачів за вищевказаним кредитним договором у сумі 708578 грн. 06 коп., зазначені судові рішення набрали законної сили.

Судом у судовому засіданні досліджено матеріали цивільної справи №2/707/27/13 за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» до ОСОБА_4 треті особи ОСОБА_7, ЗАТ «Підприємство «Культтовари», ТОВ «НВ-Торгсервіс» про звернення стягнення на предмет іпотеки на домоволодіння АДРЕСА_1 та встановлено, що рішенням Черкаського районного суду від 16 червня 2011 року позовні вимоги задоволено частково, звернено стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №2351-ЧД від 26 серпня 2008 року в розмірі 1352041 грн. 03 коп. на користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» на домоволодіння у АДРЕСА_1, яке належить ОСОБА_4, згідно договору купівлі-продажу від 22 серпня 2008 року, шляхом продажу указаного предмету іпотеки на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження. Виселено ОСОБА_5 з даного домоволодіння та знято його з відповідної реєстрації, в решті позовних вимог відмовлено. Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 20 жовтня 2011 року рішення суду першої інстанції змінено та відмовлено у задоволенні вимог щодо виселення ОСОБА_5 з домоволодіння у зв'язку з недотриманням банком вимог ст. 40 ЗУ «Про іпотеку». Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 червня 2012 року скасовано рішення Черкаського районного суду від 16 червня 2011 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 10 серпня 2011 року в частині задоволення позову та передано справу у цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Черкаського районного суду від 11 лютого 2013 року позовні вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №2351-ЧД від 26.08.2008 року у розмірі 1352041 грн. 03 коп. звернено стягнення на предмет іпотеки на користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» в особі Полтавського регіонального управління ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» на домоволодіння що по АДРЕСА_1 та застосовано спосіб реалізації предмету іпотеки - шляхом продажу предмету іпотеки ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» в особі Полтавського регіонального управління ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» від імені ОСОБА_4 будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу за ціною відповідно грошової (експертної) оцінки домоволодіння, проведеної на момент продажу та надано ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» повноваження на вчинення договору купівлі-продажу. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь позивача судові витрати, в решті позовних вимог відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 20 березня 2013 року рішення суду залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2013 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено рішення Черкаського районного суду від 11 лютого 2013 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 11 лютого 2013 року залишено без змін.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК Україниобставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Щодо твердження представника відповідачів про необхідність закриття провадження у справі у зв'язку з наявністю такого, що набрало законної сили рішення суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, суд зауважує, що даний спір хоч і є між тимиж сторонами про той же предмет, але суд, погоджується з доводами представника позивача, що змінилися підстави заявлення позову, а саме збільшилася сума заборгованості відповідача ОСОБА_4, а тому відсутні підстави визначені ст. 205 ЦПК України для закриття провадження у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що

визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Згідно ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки;

початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

У відповідності до п. 41 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема, про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК).

Відповідно до п 42 Резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України "Про іпотеку", так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

При цьому суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення. Винятком є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення статті 11 Закону України "Про іпотеку" (або статті 589 ЦК щодо заставодавця).

Таким чином з огляду на наведені вище обставини справи, суд вважає, що позивач обґрунтованість своїх позовних вимог в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на домоволодіння АДРЕСА_1, шляхом визнання права власності на зазначене майно за ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» не довів, оскільки позивач вже скористався своїм правом та звернув стягнення на предмет іпотеки на дане домоволодіння шляхом його продажу на підставі договору купівлі-продажу, що встановлено судовим рішенням від 11 лютого 2013 року, тому зазначені вимоги позивача, суд розцінює, як намагання фактично змінити спосіб реалізації предмету іпотеки, що вже визначений судовим рішенням яке набрало законної сили на інший спосіб задоволення забезпеченої іпотекою вимоги. Тому позовні вимоги у цій частині до задоволення не підлягають.

Щодо вимоги про виселення осіб, які зареєстровані та фактично проживають в домоволодінні забезпеченому іпотекою, суд вважає, що зазначена вимога підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Як вбачається з довідки наданої виконавчим комітетом Свидівоцької сільської ради №02-17/265 від 17.03.2015 року в домоволодінні, що по АДРЕСА_1 зареєстрований та фактично проживає ОСОБА_5 та проживає без реєстрації ОСОБА_6.

Позивачем на адресу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 03.06.2013 року надіслана вимога про добровільне звільнення спірного домоволодіння в місячний строк з дня отримання вимоги. Згідно копій поштових повідомлень про отримання рекомендованої кореспонденції, зазначені вимоги отримані відповідачами 06.06.2013 року, проте добровільно зазначені вимоги відповідачами виконані не були.

Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку»одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

За приписами ч. 1 ст. 40 закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Частиною 3 статті 40 Закону України «Про іпотеку» визначено, що особи, які проживають у зазначених приміщеннях на умовах договору найму (оренди), не підлягають виселенню, якщо:

-договір найму (оренди) був укладений до моменту укладення іпотечного договору і про наявність такого договору було доведено до відома іпотекодержателя або такий договір був зареєстрований у встановленому законом порядку;

-договір найму (оренди) був укладений після укладення іпотечного договору за згодою іпотекодержателя.

Відповідно до п. 43 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке.

Згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39 - 40 Закону України "Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення

При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Суд констатує, що фактично проживаючі у домоволодінні особи не є наймачами приміщення в розумінні ч. 3 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку», оскільки жодних належним чином зареєстрованих договорів найму (оренди) житлового приміщення ними не було надано суду і про їх наявність не було проінформовано іпотекодержателя на момент укладення договору іпотеки.

За таких обставин суд вважає вимоги позивача в частині виселення осіб які фактично проживають в домоволодінні переданому в іпотеку за наявності рішення суду, що набрало законної сили, яким звернено стягнення на предмет іпотекиє законними та обґрунтованими і такими, що підлягають до задоволення.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 30, 57-60, 88, 212-215, 224-226, 293, 294 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Виселити з домоволодіння за адресою АДРЕСА_1, осіб які там зареєстровані та фактично проживають, а саме ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» судові витрати у справі в сумі 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок, по 81 грн. 20 коп. з кожного.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Черкаської області через Черкаський районний суд Черкаської області протягом 10 днів з дня його оголошення, а особами, які не були присутні в той же строк з часу одержання його копії.

Повний текст рішення виготовлено 06 квітня 2015 року.

Суддя: В. В. Морозов