Номер провадження: 22-ц/785/7766/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Ісаєвої Н.В., Комлевої О.С.,

при секретарі Абалдової О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_1 цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, служби у справах дітей Любашівської районної державної адміністрації Одеської області про виселення, за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - ОСОБА_6 на рішення Любашівського районного суду Одеської області від 04 серпня 2015 року,

встановила:

В травні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з вказаним позовом. Зазначило, що в 2008 році відповідач ОСОБА_2 отримав споживчий кредит в сумі 10430,45 доларів США та зобовязався його повернути до 25.07.2013 року. При цьому з відповідачем було укладено договір іпотеки нерухомого майна. Однак, відповідач свої зобовязання не виконав. 09 січня 2013 року судом було винесено рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме на житловий будинок відповідача ОСОБА_2, який розташований в с. Солтанівка Любашівського району Одеської області.

В подальшому позивач попередив ОСОБА_2 про необхідність звільнення жилого будинку, однак він не виселився.

На підставі наведеного, позивач просив виселити відповідача ОСОБА_7 та членів його сімї ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з предмета іпотеки житлового будинку розташованого за адресою: Одеська область, Любашівський район с. Солтанівка, вул. Корольова,12.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що він отримав дійсно кредит на лікування доньки. Однак, в звязку з різким зростом курсу долара США він не взмозі його повністю погасити.

Представник служби в справах дітей Любашівської РДА позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні вимог до малолітнього ОСОБА_5 та його матері ОСОБА_4 про їх виселення.

Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 04 серпня 2015 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» було відмовлено.

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку представник ПАТ КБ «ПриватБанк» - ОСОБА_6 В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 25.07.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого банк зобовязався надати позичальникові кредитні кошти на строк з 25.07.2008 року по 25.07.2013 року включно в розмірі 10430,49 доларів США, а саме 10000 доларів США на споживчі цілі, 300 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту, 78,08 доларів США на сплату страхового платежу страхування майна, 52,41 доларів США на сплату особистого страхування.

Відповідач зобовязався погашати кредит в порядку, сумах та строках визначених кредитним договором, сплачувати проценти за користування кредитом та винагороду.

В забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором між позивачем та відповідачем 25.07.2008 року було укладено договір іпотеки, згідно якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме належний йому житловий будинок в с. Солтанівка Любашівського району Одеської області вартістю 72142,37 грн., що еквівалентно 14896,83 доларів США.

Відповідно до ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

У порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав, про що не заперечував в судовому засіданні.

В звязку з невиконанням відповідачем умов договору позивач звернувся до суду і 09 січня 2013 року Любашівським районним судом було ухвалено рішення про звернення стягнення на іпотечне майно, яке було надано ОСОБА_2, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 25.07.2008 року в сумі 235668,51 грн., що є еквівалентом 29495,43 доларів США, а саме на житловий будинок ОСОБА_2 в с. Солтанівка Любашівського району Одеської області, що належав йому на підставі договору купівлі-продажу від 07.08.2003 року.

Відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців.

03.04.2015 року позивачем направлено ОСОБА_2 письмову вимогу про необхідність добровільного виселення з його будинку.

Згідно ст. 109 ЖК громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом.

Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

В правовій позиції Верховного Суду України по справі № 6-39 цс 15 зазначено, що особам, які виселяються із житлового будинку, яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбано не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Частиною 1 статті 360-7 ЦПК України передбачено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 отримав споживчий кредит на власні потреби (лікування доньки). Житловий будинок, який було передано в іпотеку, належав йому на підставі договору-купівлі-продажу від 07.08.2003 року, і не був придбаний за отримані кредитні кошти.

Позивачем не надано відомості та інформацію про житло (з якого фонду), яке може бути надано відповідачам в разі ухвалення рішення про їх виселення, як це передбачено ст. ст. 109, 132-2 ЖК, тому доводи апеляційної скарги є безпідставними. Крім того, позивачем взагалі не попереджено про необхідність виселення членів сімї ОСОБА_2, а саме їм не направлено письмові повідомлення.

За таких обставин, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. 213-214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ч. 1 п. 1 ст. 307 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Любашівського районного суду Одеської області від 04 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді

ОСОБА_8

ОСОБА_9