Справа № 460/2404/14 Головуючий у 1 інстанції: Варениця В.С.
Провадження № 22-ц/783/808/15 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Копняк С.М., Савуляка Р.В.,

секретаря Матяш С.І.,

з участю представників ДТГО «Львівська залізниця» - Лесюк М.В. та Бобеляка Р.І., ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5, представника Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області - Смокоровської Е.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 11 листопада 2014 року у справі за позовом Державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця» до ОСОБА_4, третя особа - Рясне-Руська сільська рада, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, -

в с т а н о в и л а:

23 липня 2014 року Державне територіально-галузеве об'єднання «Львівська залізниця» звернулося в суд з позовом, в якому просило зобов'язати відповідачку ОСОБА_4 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, яка знаходиться в постійному користуванні ДТГО «Львівська залізниця», а саме звільнити самовільно зайняту земельну ділянку в межах Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області на 4 км+740 м - 4 км+767 м. з правої сторони за ходом кілометрів дільниці Рясне-Кар`єрна шляхом демонтажу сітчастої огорожі та плодових дерев, які розміщені на ній, а також стягнути судові витрати. Позовні вимоги мотивовано тим, що 31.03.2014 року комісією ДТГО «Львівська залізниця» та Рясне-Руської сільської ради під час обстеження земельної ділянки залізниці на території сільської ради було виявлено, що на земельній ділянці смуги відведення залізниці Рясне-Кар`єрна знаходиться огороджена сітчастою огорожею земельна ділянка, яку без будь-яких правових підстав самовільно захопила гр. ОСОБА_4 Вказана земельна ділянка відноситься до земель державної власності як земля смуги відведення під державними залізницями. Право залізниці на самовільно зайняту земельну ділянку виникло на підставі законодавства колишнього СРСР та чинного земельного законодавства і не було припинено на даний час, та стверджується Планом меж смуги відведення лінії Львів-Яворів Львівської залізниці в адміністративних межах Брюховицького, Івано-Франківського та Яворівського районів Львівської області 1950 року. Однак частина земельної ділянки смуги відведення залізниці без попереднього її вилучення була самовільно зайнята відповідачкою, яка на ній веде особисте селянське господарство та огородила сітчастою огорожею.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено. Зобов'язано ОСОБА_4 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку (площею 0,0931 га) на ділянці 4 км+740 м - 4 км + 767 м з правої сторони за ходом кілометрів залізничної колії Рясне-Кар`єрна Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» в с. Рясне-Руське Яворівського району Львівської області шляхом демонтажу сітчастої огорожі та не чинити позивачу перешкод в користуванні вищевказаною земельною ділянкою.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» 243 грн. 60 коп. судових витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_4, яка вважає, що під час розгляду справи судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права, неповно з'ясовано обставини справи. Зазначає, що у позивача немає ні витягу з Державного реєстру прав про державну реєстрацію права на земельну ділянку, ні зареєстрованого Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою, тому висновки суду про те, що така знаходиться у правомірному користуванні позивача та План меж смуги відведення лінії Львів-Яворів Львівської залізниці 1950 року є документом, який підтверджує право користування земельною ділянкою позивачем, не відповідають обставинам справи. Крім цього, листом Відділу Держземагентства в Яворівському районі Львівської області від 21.05.2014 року № 4227 підтверджується відсутність у позивача документів про право користування ним спірною земельною ділянкою. Звертає увагу на те, що в оскаржуваному рішенні зазначається, що право користування земельною ділянкою було зареєстроване у передбаченому законом порядку за позивачем у 1950 році на підставі Закону «Про землі, надані транспорту», проте такого нормативно-правового акту не існує та ніколи не існувало. Вважає, що у позивача відсутні правові підстави для судового захисту та задоволення позову, оскільки ним не набуто у встановленому законом порядку право на цю земельну ділянку. Просить скасувати рішення Яворівського районного суду Львівської області від 11 листопада 2014 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників ДТГО «Львівська залізниця» - Лесюк М.В. та Бобеляка Р.І., ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5, представника Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області - Смокоровської Е.П., перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10, 31 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Гарантоване у статті 14 Конституції України право власності на землю може набуватися і реалізовуватися громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до п. «б» ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі під державними залізницями.

Судом встановлено, що спірна земельна ділянка, площею 0,0931 га знаходиться на земельній ділянці смуги відведення в районі 4 км+740 м - 4 км+767 м з правої сторони за ходом кілометрів залізничної колії Рясне-Кар'єрна Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» в с. Рясне-Руська Яворівського району Львівської області.

З пояснень відповідачки та її представника в суді першої інстанції вбачається, що їм в передбаченому порядку було надано земельну ділянку площею 0,08 га для будівництва житлового будинку в кварталі індивідуальної забудови К-6 по АДРЕСА_1. На підставі виготовленого будівельного паспорта забудовником ОСОБА_5 було побудовано житловий будинок на виділеній земельній ділянці, який було прийнято в експлуатацію та оформлено право власності. На підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 17.06.2002 року збудований будинок було подаровано відповідачці ОСОБА_4, яка відповідно до чинного земельного законодавства набула право користування наданою земельною ділянкою площею 0,08 га.

Також судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_4 до наданої земельної ділянки для будівництва житлового будинку площею 0,08 га долучила частину земельної ділянки в напрямку смуги відведення залізничної колії Рясне-Кар'єрна, у зв'язку з чим площа земельної ділянки у її фактичному користуванні збільшилася до 0,1390 га, звернулася та отримала рішення Рясне-Руської сільської ради № 31 від 28.12.2010 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

При фактичному збільшенні площі земельної ділянки в напрямку смуги відведення залізничної колії Рясне-Кар'єрна, відповідачкою ОСОБА_4 було також самовільно захоплено спірну земельну ділянку, площею 0,0931га, яка належить до земель залізничного транспорту, яку загородила сітчастою огорожею, використовує для власних потреб та відмовляється добровільно повернути позивачу.

Дані обставини самовільного захоплення відповідачкою ОСОБА_4 спірної земельної ділянки стверджується комісійним актом обстеження земельної ділянки від 31.03.2014 року та підтверджується аналогічним актом від 24.10.2014 року та відповідною схемою «накладки» захопленої земельної ділянки площею 0,0931 га на землі ДТГО «Львівська залізниця» в с. Рясне-Руське Яворівського району Львівської області (а.с. 6, 65, 66).

Належність спірної земельної ділянки до земель смуги відведення залізниці також стведжується Планом меж смуги відведення лінії Львів-Яворів Львівської залізниці в адміністративних межах Брюховицького, Івано-Франківського та Яворівського районів Львівської області 1950 року, згідно якого на ділянці 4 км+637 м - 4 км+654 м залізничної колії з правої сторони за ходом кілометрів смуга відведення становить 60 м від осі колії (а.с. 7-8, 41-42).

Право користування землями смуги відведення залізниці в межах с. Рясне-Руське згідно Плану меж смуги відведення лінії Львів-Яворів Львівської залізниці 1950 року було в передбаченому порядку зареєстровано за Львівською залізницею на підставі Закону (Положення) «Про землі, надані транспорту» в 1950 році Львівським обласним управлінням сільського господарства (а.с. 43).

Пунктом 5 Постанови Верховної ради України № 562-12 від 18.12.1990 року «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» було передбачено, що громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку права власності на землю чи землекористування.

Відповідно до вимог ст. 68 Земельного кодексу України, ст. 11 Закону України «Про транспорт», ст. 6 Закону України «Про залізничний транспорт» до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв'язку, водопостачання, каналізації, під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту. Такі землі призначені для виконання покладених на підприємства і організації залізничного транспорту завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об'єктів залізничного транспорту.

З Статуту Державного територіально-галузевого об»єднання «Львівська залізниця» вбачається, що останнє створене згідно із ст. ст. 1, 4 Закону України «Про залізничний транспорт», засноване на державній власності і входить до сфери управління Міністерства транспорту та зв'язку України та підпорядковане Державній адміністрації залізничного транспорту України (а.с. 71-78).

Відповідно до ст. 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності без встановлення строку. Таке право набувають підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності.

Судом визнано, що згідно чинного земельного законодавства оформлення права постійного користування відповідно до норм Земельного Кодексу України на землі, які в передбаченому порядку були надані та перебувають у користуванні Залізниці, не є обмеженими в часі.

Суд першої інстанції підставно не прийняв до уваги твердження сторони відповідача, що в зв'язку із зміною статусу залізничної колії, зменшення обсягу перевезень тощо, позивач не має права на раніше закріплені земельні ділянки, оскільки чинним законодавством не передбачено з цих підстав припинення права користування земельною ділянкою.

Таким чином, районний суд прийшов до вірного висновку, що спірна земельна ділянка знаходиться у правомірному постійному користуванні позивача ДТГО «Львівська залізниця», тобто позивач є належним землекористувачем.

Відповідно до вимог ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно зі ст. 212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними.

Оцінивши докази по даній справі в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірна земельна ділянка відноситься до смуги відведення залізниці, за цільовим призначенням є землею залізничного транспорту, належить до земель державної власності, знаходиться в правомірному землекористуванні позивача як підприємства залізничного транспорту державної форми власності, у передбаченому законом порядку від належного землекористувача не вилучалася, позивач в передбаченому порядку від свого права користування не відмовлявся, відповідачка самовільно захопила та користується спірною земельною ділянкою, в добровільному порядку спір між сторонами не врегульовано, а тому заявлений позов слід задовольнити.

Колегія суддів погоджується з висновками районного суду, оскільки суд правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті рішення, дійшовши його на основі повно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами, з дотриманням норм матеріального й процесуального права.

Ухвалене судом першої інстанції рішення узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 14 жовтня 2014 року, у справі № 3-150гс14, у подібних правовідносинах.

Посилання апелянта на те, що у позивача немає ні витягу з Державного реєстру прав про державну реєстрацію права на земельну ділянку, ні зареєстрованого Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою, а тому у нього відсутні правові підстави для судового захисту та задоволення позову, оскільки ним не набуто у встановленому законом порядку право на цю земельну ділянку, - спростовуються наступним.

Постановою Центрального виконавчого комітету СРСР № 58, Ради народних комісарів СРСР № 50 від 07.02.1933 року було затверджено Положення «Про землі, надані транспорту», відповідно п. 4 якого до земель, наданих транспорту відносилися землі, зайняті залізничними шляхами та іншими об'єктами залізничної інфраструктури. Це положення набрало чинності та діяло на вказаних землях з 1939 року, на підставі Закону СРСР «Про включення Західної України у склад СРСР із возз'єднанням її із УРСР» від 01.11.1939 року, до набрання чинності Постановою Ради Міністрів СРСР № 24 від 08.01.1981 року «Про затвердження Положення про землі надані транспорту». Нормами ст. 1 вже цього Положення встановлено, що землями транспорту визнаються землі, надані підприємствам, установам і організаціям транспорту для здійснення покладених на них спеціальних задач. Розміри земельних ділянок, наданих для вказаних цілей визначаються відповідно до затверджених у встановленому порядку норм або проектно-технічної документації.

Рішенням Конституційного суду України від 22.09.2005 року № 5-рп/2005 положення п. 6 постанови ВР УРСР від 08.12.1990 року «Про земельну реформу» № 563-ХІІ в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами та організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою визнано таким, що не відповідає Конституції України.

Ті обставини, що спірна земельна ділянка зайнята залізничною колією і відноситься до земель смуги відведення Львівської зализниці підтверджено «Планом границ полосы отвода линии Львов - Яворов Львовской железной дороги в административных границах Брюховичского, Ивано-Франковского и Яворовского районов Львовской области 1950 года», який відповідно до ст. 17 ЗУ «Про основи містобудування» є містобудівною документацією, яка є основою, зокрема для підготовки вихідних даних для розробки землевпорядної документації та вирішення питань щодо вилучення (викупу) передачі (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб.

Нормами чинних на момент набуття права на земельні ділянки залізницею у 1950 році нормативно-правових актів, а саме ЗК УРСР від 25.10.1922 року, Загальних основ землекористування та землеустрою, затверджених Постановою ЦВК СРСР від 1928 року, передбачалось, що землі, які знаходитися фактично у виключному віданні уповноважених органів (у тому числі НК СРСР шляхів сполучення), рахуються закріпленими за ними та за відсутності їхньої згоди можуть бути вилученими лише у спеціальному порядку. Разом з тим, вимоги щодо виготовлення та отримання державного акту не передбачалися, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі, відповідно до п. п. 54, 55 «Общих начал землепользования и землеустройства» (Постанова ЦИК СССР 15.12.1928 року).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач як землекористувач сплачує земельний податок за користування спірною земельною ділянкою (а.с. 10).

Згідно актів встановлення і узгодження зовнішніх меж землекористування в натурі від 16.07.1999 року та 30.01.2004 року, складених та завірених в установленому порядку представниками Львівської залізниці та Рясне-Руської сільської ради, - проведено встановлення в натурі меж земельної ділянки Львівської залізниці, яка знаходиться в селі Рясна-Руська Яворівського району, межі в натурі проходять по правій стороні по ходу кілометрів дільниці Львів-Кар?єрна: у 1999 році - ГК 4+400-4+700 на відстані 5 м від колії по підошві земляного полотна, ГК 4+700-5+000 на відстані 60 м від колії (Графік захисних лісонасаджень 1984 р); у 2004 році - на відстані 25,0 м від осі колії (графічний матеріал на звороті). Ніяких претензій при встановленні меж землекористування сторонами не заявлено (а.с. 29, 30).

Наведене також стверджує, що позивач являється належним землекористувачем спірної земельної ділянки.

Частиною 5 ст. 116 ЗК України передбачено, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЗК України вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Докази про вилучення земельної ділянки в позивача у матеріалах справи відсутні.

Решта доводів апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи та рішенням і додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення, тому підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 11 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Копняк С.М.

Савуляк Р.В.