АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1735/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Оксюта Т.Г.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді: Білич І.М.

Суддів: Болотову Є.В., Поліщук Н.В.

при секретарі: Прохоровій В.С.

за участю: позивача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4,

третьої особи ОСОБА_5

представника третьої особи ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 9 жовтня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7, третя особа Служба у справах дітей Шполянської районної державної адміністрації Черкаської області про визначення місця проживання дитини

та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3, третя особи Служба у справах дітей Шполянської районної державної адміністрації Черкаської області, Служба у справах дітей Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини.

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_3 як мати малолітньої дитини звертаючись до суду із позовом ставила питання щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з нею до досягнення дитиною чотирнадцятирічного віку, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_4 року в силу ч. 1 ст. 161 СК України.

У ході судового розгляду батько дитини - ОСОБА_7 звернувся до суду із зустрічним позовом за яким просив суд визначити місце проживання ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з ним до досягнення нею повноліття.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 9 жовтня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини. було відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_7 про визначення місця проживання дитини було задоволено частково.

Визначено місце проживання ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2.

Не погоджуючись із рішенням суду представник позивача подала апеляційну скаргу, та ставила питання про скасування рішення суду та постановлення нового про задоволення заявлених позовних вимог ОСОБА_3 та відмови у задоволенні зустрічного позову. Мотивуючи свою вимогу тим, що судом було неповно з'ясовано обставини що мають значення для справи, недоведеністю відповідачем вимог, які суд вважав встановленими, а також невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

Апелянт її представник та треті особи по справі підтримали апеляційну скаргу та просили суд її задовольнити.

ОСОБА_7 приймаючи участь у розгляді справи ( неявка в судове засідання 26.03.2015 року) та його представник не визнали подану апеляційну скаргу, заперечували проти її задоволення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_3 ( мати ) звертаючись до суду з позовом вказувала на те, що після розірвання шлюбу з відповідачем останній почав створювати їй перешкоди у спілкуванні з дитиною та її вихованні. Наполягаючи на тому щоби донька проживала разом з ним. Для уникнення конфліктів вона дозволяла дитині бачитись з батьком, як і час від часу проживати у нього. Це призвело до того, що відповідач не віддає доньку, сам вирішує коли та скільки їй бачитися з нею. Нав'язує їй думки, що вона як мати, не зможе забезпечити належний матеріальний рівень життя дитини та її потреби. Хоча це не відповідає дійсності та змушує її звертатися зі скаргами до Служби у справах дітей та до суду за захистом прав дитини яка бажає жити разом з нею. Враховуючи, що вона має змогу як матеріально так і житлом забезпечити дитину, надати їй все необхідне. При цьому не має шкідливих звичок, алкогольної чи наркотичної залежності, просила суд задовольнити її вимоги.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем заявлених вимог, щодо порушення її прав з боку відповідача по справі - батька дитини.

Звертаючись до суду з зустрічним позовом, батько дитини ОСОБА_7 вказував на наявність виняткових обставин, які зумовлюють необхідність розлучення дитини з матір'ю. Так як у ОСОБА_3 відсутній самостійний дохід, оскільки вона працює на громадських засадах, вона не приділяє уваги дитині, не спілкується в тому обсязі який необхідний дитині для її нормального самоусвідомлення. Зазначаючи також, що своєю аморальною поведінкою мати шкодить розвитку дитини, наносить дитині тілесні ушкодження.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_7, суд першої інстанції виходив із того, що для ОСОБА_8 ( дитини), домінуючу роль в її житті відіграє батько. Оскільки у спілкуванні з ним, на відміну від спілкування з мамою, дівчинка частіше переживає позитивні емоції. Він є більш привабливим (значущим, авторитетним і розумним) персонажем для неї. Вона формально виховується своєю мамою, але перевагу в стосунках віддає батькові. При цьому спеціалісти констатували наявність педагогічної занедбаності дитини. Разом з тим високі показники її органічного інтелекту дозволяють при зміні середовища, покращені та регулярності батьківських та педагогічних впливів внести позитивні зміни особистості та морально - вольові якості ОСОБА_8 на поведінку загалом. І саме зміну такого середовища забезпечує батько дитини.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Проте зазначене рішення суду таким вимогам не відповідає.

У відповідності до вимог ст.ст. 141, 155 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно зі ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Тобто діючими нормами законодавства встановлено вичерпний перелік обставин, за наявності яких малолітню дитину не можуть передати для проживання разом з матір'ю, а саме: відсутність у матері самостійного доходу, зловживання матір'ю спиртними напоями або наркотичними речовинами, аморальна поведінка матері, яка може зашкодити розвиткові дитини.

У ході розгляду справи було встановлено, що позивач ( мати дитини) мешкає в будинку за адресою: АДРЕСА_1, 1/2 якого належить їй на праві особистої приватної власності, як така, що одержана у спадок. Крім цього, має постійне місце роботи та джерело існування, так як працює товарознавцем в ТОВ «ФІРМА «САН-ТРЕЙД», на час вирішення справи була офіційно працевлаштована.

Наявність у ОСОБА_3 самостійного доходу підтверджується довідкою від 08.09.2014 року.

Згідно довідки психдиспансеру №813 від 04.07.2013 року,на час розгляду справи вона психіатричними хворобами не страждала, на обліку у лікаря-психіатра не перебувала, ознак наркотичних хвороб у неї не виявлено.

Відповідно до актів обстеження житлово-побутових умов від 09.07.2013 року 03.09.2014 року, за місцем проживання ОСОБА_3, в будинку по вул. Котовського, 32, у місті Шпола Черкаської області, створені всі умови для проживання, виховання та розвитку малолітньої дитини.

Згідно власноручних письмових пояснень малолітньої ОСОБА_8, наданих начальнику Шполянського РВ УМВС України у м. Шпола Черкаської області Перстюку М.О., малолітня ОСОБА_8 власноручно заявляє про наявність у неї бажання проживати разом із матір'ю - ОСОБА_3

Принципом ст.6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною асамблеєю ООН 20.11.1959 року, встановлено що дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові й моральної та матеріальної забезпеченості, малолітня дитина не повинна, окрім випадків, коли наявні виключні обставини, розлучатись зі своєю матір'ю.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції під час розгляду справи не було встановлено виключних обставин у розумінні положень ст. 161 СК України які б свідчили про неможливість визначення місця проживання дитини разом з матірю.

Про це ж свідчать і висновки, які були зроблені Службою у справах дітей Шевченківської РДА від 07.10.2014 року ( а.с. 50 -52 т. 2) та Службою у справах дітей Шполянської районної державної адміністрації Черкаської області від 07.10.2014 року ( а.с. 68 т. 2) - які вважали за доцільне проживання малолітньої дитини разом з матір'ю.

Також при складенні висновку працівниками Служби у справах дітей Шевченківської РДА від 07.10.2014 року проводилася особиста розмова із дитиною, де остання виявила бажання проживати разом із матір'ю - позивачем ОСОБА_3

Згідно положень ч. ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини, а тому з урахуванням ст. 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання.

Враховуючи, що на час розгляду справи дитині виповнилося більше ніж 10 років, за відсутності доведеності наявності виключних підстав, а також беручи до уваги те, що кожен з батьків вказував на необхідність проживання дитини саме з ним, судом апеляційної інстанції по справі двічі оголошувалася перерва та покладалися обов'язки на батька з яким на час розгляду справи проживала дитина з'явитися разом з нею до суду.

Однак вимоги суду батьком виконані не були.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не можна визнати законним та обґрунтованим та таким, що ґрунтується на нормах діючого законодавства. У зв'язку з чим воно підлягає скасуванню з постановленням нового рішення за правилами ст. 309 ЦПК України.

Беручи до уваги наявність в матеріалах справи висновків, письмових пояснень малолітньої дитини, доказів які надавали сторони на підтвердження своїх вимог та заперечень у відповідності до ст. 60 ЦПК України, колегія суддів вважає, що вимоги позивача про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з нею знайшли своє підтвердження у ході судового розгляду та підлягають задоволенню.

У той же час при зверненні до суду позивачем ставилося питання щодо визначення місця проживання дитини разом з нею до досягнення дитиною 14 річного віку.

Слід зауважити, що положеннями ст. 160 СК України визначається саме право дитини після досягнення визначеного законодавством віку ( 14 років) ставити питання щодо визначення місця свого проживання з одним із батьків, і не свідчить про те, що саме батьки після досягнення диною 14 річного віку повинні визначати місце проживання дитини.

Обов'язком батьків у відповідності до положень СК України є утримання та забезпечення дітей до досягнення ними повноліття.

А відтак, колегія суддів вважає, за необхідне відмовити позивачу у задоволенні вимог щодо визначення тривалості часу проживання разом з малолітньою дитиною - досягнення 14 річного віку, так як вони не ґрунтуються на нормах діючого законодавства.

Постановляючи нове рішення, колегія суддів вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, а саме лише в частині визначення місця проживання неповнолітньої разом з матір'ю та відмові у задоволенні зустрічних позовних вимог на підставі зазначеного вище.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 309, 313, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 9 жовтня 2014 року скасувати та постановити нове, за яким:

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визначити місце проживання неповнолітньої ОСОБА_8 (ІНФОРМАЦІЯ_3) разом із матір'ю ОСОБА_3.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_7 відхилити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: