АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження № 22-ц/796/5532/2015 Головуючий у 1-й інстанції: Лужецька О.Р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2015 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.Києва в складі:

Головуючого - судді Поліщук Н.В.

суддів Білич І.М., Кабанченко О.А.

при секретарі Прохоровій В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м.Києва від 27 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі - Державної виконавчої служби України, Державної казначейської служби України, Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м.Києві про відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, уточненим в ході розгляду справи, про стягнення з ВДВС Дарницького районного управління юстиції в м.Києві 24 000 000 грн. в рахунок відшкодування завданої на протязі 10 календарних років моральної шкоди, в зв"язку з неправомірною бездіяльністю ВДВС Дарницького районного управління юстиції в м.Києві по 4 виконавчим листам Дарницького районного суду м.Києва №2-30 від 07 травня 2004 року та численними (усними та письмовими) зверненнями з цього приводу до ВДВС Дарницького районного управління юстиції в м.Києві.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 26 серпня 2003 року Дарницьким районним судом м.Києва ухвалено рішення, яке набрало законної сили 22 жовтня 2003 року, у цивільній справі про захист трудових прав позивача. На виконання рішення видано чотири виконавчих листи: про зобов"язання видати трудову книжку, стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення суми коштів за час вимушеного прогулу, стягнення суми коштів на відшкодування моральної шкоди.

Проте, ВДВС Дарницького районного управління юстиції у м.Києві рішення суду у примусовому порядку не виконується протягом більш ніж 10 років.

Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 17 березня 2014 року, яка набрала законної сили, бездіяльність ВДВС Дарницького районного управління юстиції у м.Києві по 4 виконавчим листам та по 4 зверненням з цього приводу визнана неправомірною.

З посиланням на неправомірне нездійснення протягом тривалого часу фактичного виконання рішення суду, позивач зазначає про неможливість ним реалізувати свої трудові права (працевлаштуватись) унаслідок невидачі йому трудової книжки, втрату ним своєї ділової репутації та професійних здібностей, що в свою чергу також спричинило настання негативних наслідків у приватному житті та самозабезпеченні.

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 27 лютого 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовує доводами позовної заяви, посилається на те, що судом першої інстанції не взято до уваги судових рішень, якими підтверджена протиправна бездіяльність органу державної виконавчої служби.

В судовому засіданні позивач та його представник доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити.

Представник відповідача ВДВС Дарницького РУЮ в м.Києві проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Інші учасники цивільного процесу в судове засідання не з»явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Колегія суддів ухвалила розглядати справу за відсутності осіб, що не з»явились, на підставі ст.305 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції установлено, що рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 26 серпня 2003 року, ухваленим у справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Компанія «Інкомед», третя особа ОСОБА_2, про зміну формулювання в наказі про звільнення, про зобов'язання видати трудову книжку, стягнення суми заборгованості заробітної плати та за час затримки розрахунку, стягнення моральної шкоди, позовні вимоги задоволено, вирішено зобов'язати ТОВ «Компанія «Інкомед» видати ОСОБА_1 трудову книжку, стягнуто з ТОВ «Компанія «Інкомед» на користь ОСОБА_1 432,29 грн. заборгованості по заробітній платі; 12591,65 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 12250 грн. моральної шкоди.

На виконання вищевказаного рішення суду 07 травня 2004 року Дарницьким районним судом м.Києва видано 4 виконавчі листи №2-30/2003.

Ухвалою Дарницького районною суду м.Києва від 17 березня 2014 року частково задоволено скаргу ОСОБА_1, визнано бездіяльність ВДВС Дарницького районного управління юстиції у м.Києві по 4 виконавчим листам Дарницького районного суду м.Києва №2-30 від 07 травня 2004 року та по 4 зверненням скаржника до ВДВС Дарницького районного управління юстиції у м.Києві від 22 липня 2013 року, від 16 вересня 2013 року, від 30 жовтня 2013 року, від 23 грудня 2013 року - неправомірною.

Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 28 травня 2014 року ухвалу Дарницького районного суду м.Києва від 17 березня 2014 року залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відшкодування шкоди за рахунок відповідача ВДВС Дарницького районного управління юстиції у м.Києві не ґрунтується на вимогах закону, оскільки законодавчо врегульовано, що у питаннях відповідальності за спричинену рішенням, дією чи бездіяльністю державним органом шкоду відшкодування здійснюється за рахунок держави.

Проте, колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 4 ЦПК України визначено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

В постанові від 11 вересня 2013 року (справа №6-48цс13) Верховним Судом України висловлена правова позиція, згідно якої при відшкодуванні моральної шкоди, завданої особі незаконними діями чи бездіяльністю працівників виконавчої служби, застосуванню підлягають положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: стаття 56 Конституції України, статті 23, 1167, 1173 ЦК України та статті 11 Закону України від 24 березня 1998 року №202/98-ВР «Про державну виконавчу службу».

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно положень ч.ч. 1, 2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв»язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров»я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазначала у зв»язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім»ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв»язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно із ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 ст.1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала не залежно від її вини. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом.

Статтею 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» визначено, що шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Факт неправомірності (незаконності) дій (бездіяльності) державного виконавця, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку (ухвалою, рішенням, постановою, вироком суду).

Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 17 березня 2014 року, яка залишена в силі ухвалою Апеляційного суду м.Києва, установлено, що стягував (ОСОБА_1) неодноразово звертався до ВДВС Дарницького РУЮ у м.Києві із заявами та скаргами, зокрема 22 липня 2013 року, 16 вересня 2013 року, 30 жовтня 2013 року та 23 грудня 2013 року, з приводу примусового виконання виконавчих листів Дарницького районного суду м.Києва №2-30/2003 від 07 травня 2004 року, проте ВДВС Дарницького РУЮ у м.Києві всупереч вимогам Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про звернення громадян» на них відредаговано не було, заявник відповіді на звернення не отримав і така бездіяльність ВДВС Дарницького РУЮ у м.Києві визнана судом неправомірною.

Відтак, цим судовим рішенням встановлено факт неправомірної бездіяльності державного виконавця.

Колегія суддів уважає, що бездіяльність державного виконавця призвела до заподіяння моральної шкоди позивачу, яка полягає у порушенні його нормальних життєвих зв»язків, що потягло за собою додаткові зусилля для їх відновлення.

При цьому, колегія враховує характер, обсяг та тривалість моральних страждань, обставини, за яких було заподіяно шкоди, вимоги розумності і справедливості, та вважає, що сума 3000 грн. є достатньою для відновлення втрат немайнового характеру, а визначена позивачем сума 24 000 000 грн. є завищеною.

Ураховуючи Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №845 від 03 серпня 2011 року у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30 січня 2013 року №45 кошти підлягають стягненню шляхом їх списання з відповідного рахунку Державного бюджету України, відкритого в установленому законом порядку в Державній казначейській службі України.

Державна казначейська служба України здійснює операції з коштами державного бюджету, при цьому безспірне списання коштів з державного бюджету здійснюється Державною казначейською службою України за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету.

З урахуванням наведеного, висновки суду про відмову в задоволенні позовних вимог не ґрунтуються на фактичних обставинах справи. При цьому, з матеріалів справи убачається, що Державна казначейська служба України є співвідповідачем у цій справі, відтак не визначення позивачем належного механізму виконання рішення суду само по собі не може бути підставою для відмови у відновленні порушеного права.

Відповідно до ст.309 ЦПК України невідповідність висновків суду обставинам справи є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Разом з цим, колегія суддів, ураховуючи правила ст.211 ЦПК України, не знаходить підстав для постановлення за клопотанням позивача окремої ухвали про повідомлення особисто Генерального прокурора України про обставини невиконання судового рішення для вжиття особисто Генеральним прокурором України всіх заходів прокурорського реагування та зобов»язання Генерального прокурора України прийняти позивача на особистому прийомі з цього приводу.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м.Києва від 27 лютого 2015 року скасувати та ухвалити нове наступного змісту:

Стягнути на користь ОСОБА_1 з Держави Україна в особі Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м.Києві у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 3000 грн. шляхом списання коштів з відповідного рахунку Державного бюджету України, відкритого в установленому законом порядку в Державній казначейській службі України.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - суддя Н.В. Поліщук

Судді І.М. Білич

О.А. Кабанченко