Справа № 347/2343/14-ц
Провадження № 22-ц/779/308/2015
Головуючий у 1 інстанції Крилюк М.І. М. І.
Суддя-доповідач Пнівчук О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Беркій О.Ю., Соколовського В.М.

секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ПАТ «ВіЕс Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за апеляційною скаргою ПАТ «ВіЕс Банк» на рішення Косівського районного суду від 08 грудня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року ПАТ «ВіЕс Банк» звернувся до суду із даним позовом.

Свої вимоги мотивував тим, що 28.08.2008 року між банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за яким останній отримав кредит у розмірі 28000 доларів США з терміном повернення до 27.08.2014 року. Кредитні зобов'язання сторони забезпечили іпотечним договором, згідно якого предметом іпотеки визначили належні ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 134,5 м.кв., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,25га.

ОСОБА_2 порушив строки виконання грошового зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим станом на 19.09.2014 року утворилась заборгованість у розмірі 224 110,77 грн., з яких 209 898,37 грн. - заборгованість за кредитом, 13405,42 грн. - заборгованість по відсотках, 806,98 грн. - заборгованість по пені.

В добровільному порядку боржник заборгованість не погасив, тому позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку.

Рішенням Косівського районного суду від 08 грудня 2014 року задоволено частково позов ПАТ «ВіЕс Банк».

Звернуто стягнення на земельну ділянку площею 0,25 га, яка належить ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, виданого Уторопською сільською радою 23.08.1995 року на користь ПАТ «ВіЕс Банк».

Стягнуто з відповідача судові витрати в сумі 2362,91 грн.

На дане рішення представник ПАТ «ВіЕс Банк» подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначив, що суд неповно з»ясував обставини справи та прийшов до помилкового висновку про відсутність підстав для звернення стягнення на нерухоме житлове майно.

Суд прийняв рішення на підставі припущень про те, що житловий будинок АДРЕСА_1 є місцем постійного проживання позичальника ОСОБА_2, а загальна площа будинковолодіння не перевищує 250 кв.м., оскільки доказів з цього приводу сторонами не надано.

Крім того, апелянт вважає, що суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки звернув стягнення на земельну ділянку площею 0,25 га, в той час як позивач пред»явив позов про звернення стягнення на житловий будинок, загальною площею 134,5 м.кв. з надвірними будівлями та спорудами та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, що знаходяться в АДРЕСА_1. Вказані об»єкти нерухомості нерозривно зв»язані та при відчуженні повинні розглядатися як одне ціле, однак суд першої інстанції на власний розсуд розділив предмет іпотеки на дві частини та постановив необґрунтоване рішення про звернення стягнення тільки на земельну ділянку.

Апелянт просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

В судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта Винник І.І. підтримав доводи апеляційної скарги з наведених в ній мотивів.

Відповідач ОСОБА_2 заперечив доводи апеляційної скарги.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що 08.08.2008 року між ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір№71/73, за яким ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 28000 доларів США із відсотковою ставкою за користування кредитом 13,5% річних, з кінцевим терміном повернення до 27.08.2014 року.

Для забезпечення виконання кредитних зобов'язань 04.09.2008 року сторони уклали іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_2 передав банку у іпотеку житловий будинок, загальною площею 134,5 кв.м., житловою площею 79,8 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 2500 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1.

У зв'язку з неналежним виконання ОСОБА_2 зобов'язань щодо погашення кредиту станом на 19.09.2014 року утворилась заборгованість у розмірі 16693,51 доларів США, що еквівалентно 224 110,77 грн., з яких 209 898,37 грн. - заборгованість за кредитом, 13405,42 грн. - заборгованість по відсотках, 806,98 грн. - заборгованість по пені.

Задовольняючи позов частково та ухвалюючи рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки в частині земельної ділянки, суд першої інстанції виходив із положення Закону України «Про іпотеку», яким встановлено право іпотекодержателя (банку) задовольнити свої вимоги за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником своїх зобов'язань.

Водночас, відмовляючи в задоволенні позовної вимоги в частині звернення стягнення на житловий будинок, суд першої інстанції вказав на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується з огляду на наступні підстави.

Відповідно до ст.33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Однак, Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (який набрав чинності 07.06.2014 року) встановлено, що протягом дії цього Закону: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про іпотеку», якщо в іпотеку передається будівля (споруда), розташована на земельній ділянці, яка належить іпотекодавцю на праві власності, така будівля (споруда) підлягає передачі в іпотеку разом із земельною ділянкою, на якій вона розташована. І навпаки, якщо в іпотеку передається земельна ділянка, на якій розташовані будівлі (споруди), які належать іпотекодавцю на праві власності, така земельна ділянка підлягає передачі в іпотеку разом із цими будівлями (спорудами).

З аналізу зазначеної норми вбачається, що земельна ділянка та будівля (споруда), яка на ній розташована, нерозривно пов'язані між собою, а отже, іпотека щодо будівлі (споруди) повинна поширюватись і на земельну ділянку, на якій вона розташована, і навпаки, причому навіть у тих випадках, коли предметом у договорі іпотеки визначено лише один об'єкт (або будівля, або забудована земельна ділянка).

Згідно кредитного договору від 28.08.2008 року, ОСОБА_2 отримав споживчий кредит в іноземній валюті для особистих потреб (п.п. 1.1, 1.4 договору).

За договором іпотеки предметом іпотеки є житловий будинок, загальною площею 134,5 кв.м., житловою площею 79,8 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами та земельна ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 2500 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1.

З копії Державного акта на право приватної власності на землю (серія НОМЕР_1) вбачається, що в іпотеку передано житловий будинок, господарські будівлі і споруди, а також земельну ділянку, на якій вони розташовані (а.с.31).

Таким чином, спірний житловий будинок та земельна ділянка є єдиним предметом іпотеки, а тому Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» поширюється, як на житловий будинок, так і на земельну ділянку.

Однак, суд першої інстанції на вказані вимоги Закону уваги не звернув, що призвело до ухвалення помилкового рішення по справі.

Посилання апелянта на те, що у матеріалах справи відсутні відомості щодо площі житлового будинку та місця постійного проживання позичальника спростовуються самим договором іпотеки (п.1.2), а також Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, згідно яких загальна площа житлового будинку становить 134,5 кв.м., тобто менше ніж 250 кв.м. (а.с.25,30).

Так само, з копії паспорта ОСОБА_2, вбачається, що останній прописаний в АДРЕСА_1 з 18.02.1981 року (а.с.36). Крім того, як у кредитному, так і в іпотечному договорі вказано, що позичальник (іпотекодавець) ОСОБА_2 зареєстрований та постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1.

Інших доказів на підтвердження відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин норм вказаного Закону апелянтом не надано.

Крім того, в засіданні апеляційного суду встановлено, що відповідно до додаткової угоди до Кредитного договору від 15.12.2014 року - додаток № 6 Графік платежів та детальний розпис сукупної вартості кредиту викладено в новій редакції (а.с. 113-114), тобто фактично укладено договір про реструктуризацію боргу, за умовами якого відповідач сплачує кредит з кінцевим терміном повернення кредиту - серпень 2023 року.

За таких обставин, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, шляхом скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ «ВіЕс Банк».

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ПАТ «ВіЕс Банк» задовольнити частково.

Рішення Косівського районного суду від 08 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ПАТ «ВіЕс Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча: Пнівчук О.В.

Судді: Беркій О.Ю.

Соколовський В.М.