Справа № 742/5143/14 Провадження № 22-ц/795/478/2015 Категорія -цивільнаГоловуючий у I інстанції -Рябота В. І. Доповідач - Бечко Є. М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіБечка Є.М.,
суддів:Горобець Т.В., Острянського В.І.,
при секретарі:Зіньковець О.О.,
за участю:ОСОБА_5, ОСОБА_6 та її представника ОСОБА_7

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 27 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про вселення в житловий будинок та зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5, ОСОБА_8 про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, третя особа - Прилуцький міський сектор УДМС України в Чернігівській області,

в с т а н о в и в:

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 27 січня 2015 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_5, ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про вселення в житловий будинок АДРЕСА_1, зобов'язано Прилуцький МС УДМС України в Чернігівській області здійснити реєстрацію позивачів за первісним позовом за вказаною адресою. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_5, ОСОБА_8 про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_6 звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на незаконність та безпідставність просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення яким ОСОБА_5 та ОСОБА_8 у задоволенні позовних вимог про вселення у її будинок по АДРЕСА_1 відмовити, а її позовні вимоги про визнання ОСОБА_5, ОСОБА_8 такими, що втратили право користування житловим приміщенням у належному їй будинку задовольнити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення суду від 09 липня 2014 року, на яке посилався суд при винесенні оскаржуваного рішення винесено раніше на 22 дні ніж звернулася позивачка з позовом і на дану обставину суд не звернув увагу. Апелянт вважає, що ОСОБА_5 та ОСОБА_8 не є членами її сім'ї, хоча і є її сестрою та племінником. ОСОБА_6 вважає, що вони не пов'язані спільним побутом з позивачами-відповідачами, не ведуть спільного господарства та не проживали разом.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення відповідає.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 та ОСОБА_8 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з того, що позивачі були зареєстровані та проживали в АДРЕСА_1, проте в 2012 році були змушені залишити спірний будинок, де залишилися їх побутові речі та меблі, через поважні причини, а саме скандали і створення конфліктних ситуацій, що підтверджується рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 9 липня 2014 року, яке залишено в силі ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 13 серпня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 20 листопада 2014 року. Крім того, суд зазначив, що позивачі за первісним позовом відносяться до категорії членів сім'ї відповідачки ОСОБА_6, а тому, у відповідності до вимог чинного законодавства не можуть бути виселені з займаного приміщення, оскільки вселилися до нього на законних підставах, як члени сім'ї відповідачки, а залишили його з поважних причин, і дані рішення та ухвала суду набрали законної сили. Відповідно до вимог п.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи.

Колегія суддів, погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, що з березня 2005 року ОСОБА_5, та з березня 2006 року ОСОБА_8 були зареєстровані та проживали в АДРЕСА_1 (а.с.4 зворот, 6 зворот, 7-8).

Даний будинок належить на праві власності рідній сестрі позивачки ОСОБА_6, відповідачці по справі, яка на той час фактично проживала в Росії, що ніким не оспорюється.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 9 липня 2014 року (а.с.135-136), яке залишено в силі ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 13 серпня 2014 року (а.с.11-13) та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 20 листопада 2014 року (а.с.44-45) відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_6 про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням. З даного рішення вбачається, що позивачі за первинним позовом були змушені залишити спірний будинок, де залишилися їх побутові речі та меблі, через поважні причини, а саме скандали і створення конфліктних ситуацій.

Крім того, дійсно судом визнано, що позивачі, ОСОБА_5 та ОСОБА_8 відносяться до категорії членів сім'ї відповідачки ОСОБА_6, а тому, у відповідності до вимог чинного законодавства не можуть бути виселені з займаного приміщення, оскільки вселилися до нього на законних підставах, як члени сім'ї відповідачки, а залишили його з поважних причин, і дані рішення та ухвала суду набрали законної сили.

Статтею 47 Конституції України гарантовано право кожного на житло та передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом, що передбачено ч.4 ст.9 ЖК України.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду УРСР в п.9 постанови «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №29, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Отже, висновок суду стосовно того, що позивачі за первинним позовом, згідно рішень суду, які набрали законної сили заселися до будинку на законних підставах, тривалий час проживали в спірному будинку та залишили його з поважних причин, то заявлений ними позов підлягає до задоволенню є вірним.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Частиною 4 ст.60 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог п.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи. Зазначеними рішеннями відповідачці за первинним позовом було відмовлено в задоволенні позовних вимог про визнання позивачів ОСОБА_5 та ОСОБА_8 такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням.

Таким чином, повно та всебічно дослідивши докази та встановивши обставини справи, а саме те, що ОСОБА_6 чинить перешкоди ОСОБА_5 та ОСОБА_8 у праві користування житлом, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову про вселення позивачів-відповідачів в спірне житлове приміщення.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішення від 09 липня 2014 року, на яке посилався суд при винесенні оскаржуваного рішення ухвалено раніше на 22 дні ніж позивачка звернулася з позовом не заслуговують на увагу, оскільки вбачається описка в рішенні суду, яка може бути виправлена судом першої інстанції з власної ініціативи, або за заявою однією зі сторін відповідно до ст.219 ЦПК України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі, належних доказах і, як такі, що висновків суду не спростовують, підлягають відхиленню.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 27 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: