АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/2194/13-ц 22-ц/774/72/К/15
Справа № 210/2194/13-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження №22-ц/774/72/К/15 суддя Сільченко В.Є.
Категорія - 27 (ІІІ) Суддя-доповідач - Зубакова В.П.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Зубакової В.П.

суддів: Бондар Я.М., Соколан Н.О.

при секретарі: Булах К.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на заочне рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 21 травня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

Особи, що беруть участь у розгляді справи:

відповідач ОСОБА_2,

позивач ОСОБА_3, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 30 листопада 2006 року, посилаючись на неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань з повернення коштів.

В обґрунтування позову надала оригінал розписки відповідача від 30 листопада 2006 року.

Уточнивши позовні вимоги, просила суд: стягнути з відповідача на її користь заборгованість у розмірі 15 986,00 грн., п'ять щомісячних процентів за користування позикою за період з 30.11.2006 року по 30 червня 2013 року у розмірі 63 144,70 грн., компенсацію за моральну шкоду у розмірі 3000,00 грн. та судові витрати.

Ухвалою суду від 11 листопада 2013 року залучено до участі у справі у якості співвідповідача ОСОБА_4

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 21 травня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 борг у сумі 15 986 грн., п'ять щомісячних процентів за користування позикою за період з 30.11.2006 року по 30 червня 2013 року у розмірі - 63 144,70 грн., компенсацію за моральну шкоду у розмірі 1 000,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати у сумі 744,00 гривень.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду закрити провадження у справі, посилаючись на неповне з'ясування обставинам справи та порушення норм процесуального права.

Так, судом було розглянуто справу за відсутності відповідача без його належного повідомлення про час та місце розгляду справи, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Так, дійсно ОСОБА_3 надавала ОСОБА_2 борг як директору Криворізького благодійного фонду в ім'я Святої великомучениці Анастасії Узорешительниці "Відрада" для забезпечення функціонування фонду, та у період з 30.11.2006 року по 10.07.2007 року він забезпечував здійснення оплати відсотків по борговим зобов'язанням фонду.

З 10.07.2007 року Головою цього Фонду була призначена ОСОБА_4, яка взяла на себе зобов'язання за договором позики, про що написала відповідну розписку та регулярно сплачувала відсотки за користування грошовими коштами.

Таким чином, ОСОБА_2 вважає, що відбулася заміна боржника у зобов'язанні та він є неналежним відповідачем по справі.

Крім того, відповідач посилається на те, що рішення суду ґрунтується лише на ксерокопії розписки та поясненнях свідка, що є неналежним доказом по справі та надасть у майбутньому ОСОБА_3 повторно звернутися до суду із тотожною позовною заявою.

Судом першої інстанції було неправомірно відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про призначення судової почеркознавчої експертизи та не взято до уваги його прояснення про те, що надану позивачем розписку він не писав.

Відповідач вважає, що у позивача ОСОБА_3 відсутній оригінал боргової розписки, оскільки вона могла її повернути ОСОБА_4 після виконання останньої своїх боргових зобов'язань.

Також, відповідач посилається на пропуск позивачем позовної давності при зверненні до суду із даним позовом, який повинен обчислюватися з моменту отримання коштів ОСОБА_4 - 30.11.2006 року, оскільки дані з претензією та поштовим повідомленням до нього сфабриковано та не можуть виступати належними доказами по справі, а отже перебіг позовної давності закінчився 30.11.2009 року.

Крім того, позивачем не доведено факту наявності моральних страждань та їх розмір, а рішення суду по суті є формальним та поверхневим.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_3 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, відхиливши апеляційну скаргу.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилася, надавши заяву про розгляд справи без її участі, у якій просить відмовити в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 та задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3 до неї, посилаючись на заміну кредитора згідно розписки від 30.11.2006 року.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_2, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, позивача ОСОБА_3, яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити без змін рішення суду першої інстанції, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та письмових заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, 30.11.2006 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 кошти у сумі 2 000,00 доларів США, про що в простій письмовій формі оформлено розписку, згідно умов якої строк повернення коштів - на першу вимогу на умовах сплати щомісячно 30 числа по 5% за суму 2 000,00 доларів США.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що сторони у відповідності до вимог ст. 1046 ЦК України уклали договір позики, а тому відповідач, який є позичальником за вказаним договором, у відповідності до ст. 1049 ЦК України повинен повернути позивачу, яка є позикодавцем, грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому, та проценти за користування коштами. Крім того, наявність у позивача оригіналу боргового документу (розписки), виданого їй відповідачем, свідчить про укладення сторонами договору позики, а посилання ОСОБА_2 на його належне виконання та переведення цього боргу на ОСОБА_4 не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Згідно зі ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Як вбачається з матеріалів справи, спір між сторонами виник з приводу невиконання відповідачем ОСОБА_2 зобов'язання з повернення боргу з урахуванням процентів від суми позики у вказаний в розписці строк та наявності підстав у зв'язку з цим для покладення на відповідача обов'язку з повернення суми боргу та процентів.

Відповідач ОСОБА_2 у суді першої інстанції проти позову заперечував, пояснивши суду, що в матеріалах справи відсутній оригінал боргової розписки, він виконав взяті на себе зобов'язання та на теперішній час борг переведено на ОСОБА_4, яка зобов'язалася здійснити його погашення (т. 1 а.с. 164 - зворот). Аналогічні доводи відповідачем приведено й у судовому засіданні суду апеляційної інстанції та в апеляційній скарзі.

Відповідно до ч.4 ст. 10 ЦПК України суд має сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, сприяти здійсненню особами, які беруть участь у справі, в реалізації їх прав. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України). Судом першої інстанції зазначені вимоги закону порушено та не перевірено доводів відповідача ОСОБА_2 щодо наявності в матеріалах справи оригіналу боргової розписки від 30.11.2006 року.

Разом з тим, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч.3 ст. 1049 ЦК України). Тобто зобов'язання позичальника припиняються належним виконанням і з цього часу боржник є особою, яка повністю виконала свої боргові зобов'язання, про що також зазначено й в ст. 599 ЦК України.

Зі змісту норм ЦК України, які регулюють спірні правовідносини, витікає, що на іншу сторону договору - позикодавця покладається обов'язок при поверненні позики видати позичальникові розписку про отримання предмета позики (чи його частини) або повернути йому борговий документ (ст. 545 ЦК України).

Тобто, вирішення питання про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за договором позики за борговою розпискою пов'язане з наявністю такої розписки у позивача, у зв'язку з чим для перевірки доводів відповідача ОСОБА_2 судом апеляційної інстанції було призначено судову технічну експертизу.

Відповідно до висновку судової технічної експертизи Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз №132-15 від 27.02.2015 року, розписка від 30.11.2006 року, що розташована в матеріалах цивільної справи №210/2194/13-ц в першому томі на аркуші №4 виконані рукописним способом (т. 2 а.с. 24-37), отже в матеріалах цивільної справи наявний оригінал боргової розписки ОСОБА_2 від 30.11.2006 року.

Сторонами не надано жодного доказу на спростування висновку експертизи, не заявлено клопотання про призначення повторної судової технічної експертизи у разі незгоди з висновками проведеної експертизи.

Частина 3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України покладає на кожну із сторін обов'язок з доведення тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦК України.

Отже, на підставі наявних матеріалів справи, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем ОСОБА_2 не доведено факту погашення ним заборгованості за договором позики від 30.11.2006 року, а його доводи щодо переведення цього боргу на ОСОБА_4 є безпідставними з огляду на наступне.

Так, згідно з ст.ст. 520, 521 ЦК України боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою лише за згодою кредитора у тій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, а ОСОБА_3 не надавала своєї згоди на переведення боргу з ОСОБА_2 на ОСОБА_4

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску ОСОБА_3 позовної давності колегією суддів відхиляються.

Так, відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, передбачені договором. Якщо в договорі не встановлено строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика може бути повернена позичальником протягом 30 днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не передбачено договором.

У розписці ОСОБА_2 від 30.11.2006 року (т. 1 а.с. 4) не зазначено строки повернення боргу, а тому ОСОБА_3 має право вимагати повернення боргу у будь-який час, а ОСОБА_2 зобов'язаний повернути позику протягом 30 днів від дня пред'явлення такої вимоги.

Як вбачається з матеріалів справи, 09.11.2011 року ОСОБА_3 направила боржнику ОСОБА_2 претензію з вимогою повернути борг та виплатити передбачені договором проценти (т. 1 а.с. 5,6), яка отримана ОСОБА_2 22.02.2011 року (т. 1 а.с. 7) і його доводи щодо фальсифікації цих даних спростовуються матеріалами справи та є голослівними.

Отже, у відповідності до ч.1 ст. 1049 ЦК України, ОСОБА_2 повинен був повернути позику до 24 березня 2011 року, а з 25 березня 2011 року позика вважається простроченої і починається перебіг позовної давності.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, тобто позовна давність за вимогами про стягнення заборгованості за даним договором позики закінчується 25 березня 2014 року.

ОСОБА_3 звернулась із даним позовом до суду 28 березня 2013 року (а.с. 2), тобто в межах позовної давності і доводи відповідача в цій частині є безпідставними.

Суд першої інстанції, врахувавши вищевикладене, вірно встановивши обставини справи та застосувавши норми матеріального закону, обґрунтовано дійшов висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суми боргу за договором позики від 30.11.2006 року в розмірі 15 986 грн. та процентів за період з 30.11.2006 року по 30.06.2013 року в розмірі 63144,7 грн.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо невірного розрахунку заборгованості за договором позики, а тому, згідно з вимогами частини 1 статті 303 ЦПК України і зважаючи на роз'яснення, викладені в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 р., цей розрахунок судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України "Про захист прав споживачів" чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Укладеним між сторонами договором не передбачено відшкодування моральної шкоди в разі порушення його умов, як не передбачено таке відшкодування й ст. 1048 ЦК України, а тому висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову про відшкодування моральної шкоди є невірним, а тому колегія суддів вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу в цій частині та скасувати рішення суду в частині стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 компенсації за моральну шкоду у розмірі 1 000,00 гривень з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального закону.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.4 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 21 травня 2014 року в частині стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 компенсації за моральну шкоду у розмірі 1 000,00 гривень скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: