Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2015 року м. Дніпропетровськ Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Демидової С.О.

при секретарі Пєронкові М.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Українська світлотехнічна компанія» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, відшкодування збитків, компенсації за невикористану відпустку, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення компенсації за невикористану відпустку, заборгованість по заробітній платі та компенсацію за час затримки виплати заробітної плати. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 15 січня 2014 року він був прийнятий на посаду регіонального менеджера до ТОВ «Українська світлотехнічна компанія». 01 грудня його повідомили про звільнення та повернули трудову книжку, однак в ній не виявилося відмітки про його працевлаштування, а як наслідок і про звільнення. Заробітну плату за листопад 2014 року в сумі 10 350 грн. йому не сплатили, також при звільненні йому не сплатили компенсація за невикористану відпустку. Тому позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмір 10 350 грн., компенсацію за невикористану щорічну відпустку в розмірі 7 367,85 грн. та компенсацію за затримку виплати заробітної плати в розмір 2 130,28 грн.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог просила відмовити у їх задоволенні. Надала заперечення на позов, в яких зазначила, що позивач не перебував з ними в трудових відносинах, натомість між сторонами було укладено договорі про надання послуг.

Вислухавши сторони, вивчивши та дослідивши надані та добуті докази, суд дійшов до висновку, що заявлені позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Судом встановлено, що 24 березня 2014 року між ТОВ «Українська світлотехнічна компанія» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання послуг № 24/03.14 який діяв до 05 січня 2015 року включно. Згідно із умовами даного договору, ОСОБА_1 як виконавець, зобов*язувався надати ТОВ «Українська світлотехнічна компанія» як замовнику, послуги щодо проведення регіонального пошуку клієнтів для відповідача на території України. Після завершення дії договору відповідач зобовязався оплатити надані послуги ОСОБА_1 одноразовою винагородою у розмірі 10 350 грн.

Окрім того між сторонами було укладено типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 24 березня 2014 року та акт приймання передачі товарино матеріальних цінностей від 24 березня 2014 року які йшли додатками до договору про надання послуг № 24/03.14 від 24 березня 2014 року.

Позивач просив суд стягнути нараховану, але не виплачену заробітну плату, відшкодувати збитки та сплатити компенсації за невикористану відпустку посилаючись на трудові відносини між ним та відповідачем. Однак із цим не можна погодитися, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим, зокрема, при укладенні трудового договору з фізичною особою. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказу чи розпорядження не було видано, але працівника фактично було допущено до роботи.

Відповідно до ст. 24-1 КЗпП України у разі укладення трудового договору між працівником і фізичною особою фізична особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання в порядку, визначеному Міністерством праці та соціальної політики України.

Статтею 48 КЗпП України передбачено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню.

До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно зі ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Виходячи з вимог ст.ст. 24, 48 КЗпП України належним доказом того, що працівник перебував у фактичних трудових відносинах є трудовий договір, наказ, розпорядження власника підприємства чи уповноваженого ним органу, а також записи у трудовій книжці.

Такі докази відповідач не надав, а з наданих позивачем доказів не можливо встановити взагалі наявність трудових правовідносин, тому твердження про перебування у трудових правовідносинах з відповідачем є неспроможними.

Суд, відповідно до ст. 212 ЦПК України, оцінюючі належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, не приймає надані з боку позивача докази щодо перебування його у трудових відносинах з ТОВ «Укрпівденбуд» у зазначений період, оскільки вони є неналежними.

Стосовно вимог про виплату заробітної плати, суд зазначає, що відповідно до ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.

У відповідності до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Доказами нарахованої заробітної плати можуть бути: табель обліку використання робочого часу, розрахунково-платіжна відомість працівника, форми яких затверджені наказом Державного комітету статистики України від 05 грудня 2008 року № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці».

Дані документи повинні відповідати вимогам первинних облікових документів, встановлених ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999р. № 996-XIV, а саме, містити назви документу (форми), дату і місце складання, назву підприємства, від імені якого складено документ, підпис уповноваженої особи.

Відомості з нарахування та виплати заробітної плати, які б відповідали вимогам Закону, не надані, а з доданих до позову графіків виходів взагалі неможливо встановити фактично відпрацьовані години.

Таким чином, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем у відповідності до ст. 60 ЦПК України законних підстав стягнення з відповідача заробітної плати.

На підставі викладеного, зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Судові витрати розподілити на підставі ст. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 57-61, 76, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Українська світлотехнічна компанія» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, відшкодування збитків, компенсації за невикористану відпустку відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С.О. Демидова