АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Владичан А. І.

суддів: Височанській Н.К., Литвинюк І.М.

при секретарі: Лук»янишиній М.В.

з участю сторін: позивача ОСОБА_1, її представника - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: служба у справах дітей Чернівецької міської ради про вселення та усунення перешкод у користуванні житлом, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 грудня 2014 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про вселення та усунення перешкод у користуванні житлом.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 24 квітня 2004 року між нею та відповідачем був укладений шлюб, який 09 липня 2012 року був розірваний. Від даного шлюбу у них народилось двоє дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які після розірвання шлюбу залишилися проживати з матір'ю.

04 листопада 2009 року ОСОБА_3 було видано ордер № 73 на житлове приміщення, яке розташовано в АДРЕСА_4. 08 грудня 2009 року, як члени сім'ї наймача вона з дітьми була зареєстрована за зазначеною адресою, однак у вказаній квартирі не проживали, так як квартира потребувала ремонту, який робив відповідач,

____________________________________________________________________________

№ 22ц/794/355/2015 р. Головуючий у І інстанції:Літвінова О.Г.

Категорія: 43 Суддя-доповідач: Владичан А.І.

сторони з дітьми проживали за адресою АДРЕСА_3, яка належить на справі часткової власності ОСОБА_4 - батьку відповідача та її матері ОСОБА_7

Коли закінчився ремонт сторони перевезли в квартиру за адресою АДРЕСА_4 свої речі та проживали там. В подальшому відповідач запропонував здавати дану квартиру на що позивач погодилась.

Після розірвання шлюбу, і в зв'язку із неприязними відносинами з ОСОБА_4 вона з дітьми вимушена була переїхати до своїх батьків в с. Коровія Глибоцького району Чернівецької області.

Заселитись в квартиру АДРЕСА_1 відповідач їй заборонив, не надає доступ до житла, змінив замки, незважаючи на те, що вона сплачує комунальні платежі.

Просила поновити її право із малолітніми дітьми на користування квартирою АДРЕСА_4 та вселити в дану квартиру. Зобов'язати відповідача не чинити перешкоди їй та їхнім малолітнім дітям ОСОБА_4 та ОСОБА_8 у користуванні квартирою за адресою АДРЕСА_4.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 грудня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Вселено ОСОБА_1 разом із малолітніми дітьми в квартиру №35, та зобов'язано ОСОБА_3 не чинити їм перешкоди у користуванні квартирою за адресою АДРЕСА_4. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці є незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, обставини які суд вважав встановленими не є доведеними.

В своїй апеляційній скарзі посилається на те, що судом першої інстанції порушено норми ст.74 ЦПК України, оскільки судова повістка про повідомлення його про дату та час судового засідання була йому вручена в день судового засідання, що призвело до протиправного рішення за відсутності належним чином повідомленого відповідача. В порушення норм матеріального права, суд першої інстанції не взяв до уваги, того, що ордер на спірне житлове приміщення видано лише на його ім'я, позивачка там ніколи не проживала, крім того позивач і відповідач є особами різної статі старшими за дев'ять років, а тому вселення позивачки до квартири є протиправним.

Крім того, вважає, що рішення суду першої інстанції постановлене з грубим порушення матеріального права, щодо санітарних та гігієнічних норм, допущене вселення чотирьох осіб до однієї кімнати площею 17 кв.м..

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 грудня 2014 року, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Стаття 309 ЦПК України передбачає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, якщо неповно з'ясовано судом обставини, що мають значення для справи, не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушено або неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги позивача суд першої інстанції виходив з того, що позивач разом із малолітніми дітьми були зареєстровані зі згоди відповідача, як члени сім'ї, їх право на користування квартирою АДРЕСА_2 припинено не було, відповідач чинить перешкоди позивачу у користуванні спірною квартирою шляхом заміни замка вхідних дверей, не допускає позивача до користування спірною квартирою, тому є всі підстави для вселення ОСОБА_1 разом із малолітніми дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в квартиру АДРЕСА_2.

Однак, колегія суддів не погоджується з даними висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що не відповідають обставинам справи та зроблені з порушенням норм матеріального права.

Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Якщо вказані особи перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї

Згідно із ст. 65 ЖК України, особи, що вселились в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають разом з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Зі змісту вказаних статей випливає, що особа, яка вселилася до наймача як член сім»ї, не набуває права користування займаним ним житловим приміщенням, якщо вона зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням у будинку державного чи громадського житлового фонду або якщо є інші докази того, що вона при цьому не змінювала свого постійного місця проживання.

Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (із відповідними змінами) роз»яснив, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з»ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім»ї наймача, чи прописані (зареєстровані) вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, тощо.

З приведено вище випливає, що у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов»язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім»ї наймача.

Дослідивши матеріали справи колегією суддів встановлено, що 04 листопада 2009 року ОСОБА_3 було видано ордер № 73 на житлове приміщення, яке розташовано в АДРЕСА_4. 08 грудня 2009 року, як члени сім'ї наймача ОСОБА_1 з дітьми була зареєстрована за зазначеною адресою. Як вбачається з пояснень відповідача а також із самої позовної заяви поданої ОСОБА_1, в даній квартирі вона не проживала, оскільки квартира потребувала ремонту, а потім здавалася в оренду, тому сторони з дітьми проживали за адресою АДРЕСА_3, яка належить на справі часткової власності ОСОБА_4 - батьку відповідача та матері позивачки - ОСОБА_9.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів приходить до висновку, що квартира, яка розташована в АДРЕСА_4 не була постійним місцем проживання позивача, спільного господарства з відповідачем вона там не вела, позивачка має інше постійне місце проживання, отже позивачка не вселялася в дану квартиру і не проживала в ній.

Будь-яких доказів протилежного позивачем не надано.

Посилання позивача на те, що вона разом з дітьми зареєстрована у вказаній квартирі, і має право користування нею є необґрунтованими.

Відповідно до п. 15 постанови № 9 від 01.11.1996 року Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосудия» відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для відмови в визнанні права користування жилим приміщенням особі, яка вселилася в нього та проживала як член сім'ї наймача приміщення.

Тобто, даною постановою підтверджено, що як і в порядку ст. 65 ЖК України, право на жилу прошу породжує не наявність реєстрації, а фактичне постійне проживання особи на цій площі, як члена сім'ї.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Суд вважає, що право ОСОБА_1 разом і малолітніми дітьми на користування квартирою № 35 по проспекту Незалежності, 78 м. Чернівці не потребує судового захисту, оскільки у встановленому законом порядку зазначене право позивача порушено не було.

Таким чином рішення суду першої інстанції внаслідок неправильного застосування норм матеріального закону підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів ,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 грудня 2014 року, скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: служба у справах дітей Чернівецької міської ради про вселення та усунення перешкод у користуванні житлом, відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: