Справа № 175/537/15-ц
Провадження № 2/175/194/15
Рішення

Іменем України

27 лютого 2015 року смт. Ювілейне

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Шабанова А.М.,

за участю секретаря - Ратушної Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки та визнання права власності, -

встановив:

Позивач звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з зазначеною позовною заявою, яку 25.02.2015 року уточнив в порядку ст. 31 ЦПК України, та згідно уточнених позовних вимог просив стягнути з відповідача на його користь 500 грн. в якості неустойки за ухилення від укладання договору, узаконити домоволодіння АДРЕСА_1 яке складається з : «А-1» - житловий будинок, загальною площею - 48,5 кв.м., житловою площею - 34,7 кв.м., «а-1»-прибудова , «а1-1»-прибудова, а - ґанок, сарай - літ. «Г», погріб - «під Г», навіс - літ. «Д», навіс - літ. « Е», вольєр - літ. «З», вбиральня - літ. «Ж», споруди і мостіння - № 1 -10,1, та визнати за ним право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 яке складається з : «А-1» - житловий будинок, загальною площею - 48,5 кв.м., житловою площею - 34,7 кв.м., «а-1»-прибудова , «а1-1»-прибудова, а - ґанок, сарай - літ. «Г», погріб - «під Г», навіс - літ. «Д», навіс - літ. « Е», вольєр - літ. «З», вбиральня - літ. «Ж», споруди і мостіння - № 1 - 10,1.

В обґрунтування своїх вимог в уточненій позовній заяві зазначається, що 13.09.2014 року між ним та відповідачем було укладено Попередній договір, відповідно до умов якого сторони зобов'язались у строк не пізніше 12.11.2014 року укласти основний договір оренди нерухомого майна - індивідуального житлового будинку, загальною площею 48,5 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1. В порушення взятих на себе зобов'язань за попереднім договором від 13.09.2014 року відповідач відмовився від укладання основного договору, мотивуючи це різким погіршенням технічного стану будинку порівняно з тим який був у цього будинку станом на 12.10.2014 року, та з огляду на відсутність у ОСОБА_1 документів, що підтверджують право власності останнього на індивідуальний житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1. Оскільки на передодні укладання попереднього договору від 13.09.2014 року, а саме 12.10.2014 року ОСОБА_2 у присутності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 візуально обстежив стан будинку та усно завірив ОСОБА_1 про відсутність у нього жодних претензій щодо технічного стану житлового будинку розташованого за адресою : АДРЕСА_1. Також 12.09.2014 року у відповідача були відсутні будь-які претензії до позивача стосовно відсутності у останнього підтвердження наявності права власності на вищезазначений житловий будинок. Твердження відповідача про наявність різкого погіршення технічного стану житлового будинку не відповідає дійсності, зокрема з огляду на дані, що зазначені у технічному паспорті на житловий будинок від 21.01.2015 року, та висновків зазначених про технічний стан будівельних конструкцій житлового будинку (Літ. А-1), прибудов ( Літ. А-1,а'-1), ганку(Літ. а), сараю з погребом (Літ. Г), навісів (Літ. Д,Е), вбиральні (Літ. Ж), вольєру(Літ. 3), по АДРЕСА_1, у яких зазначається, що є можливою подальша експлуатація садибного житлового будинку з прибудовами, сараю з погребом, вбиральнею, вольєром та навісами за функціональним призначенням. Стосовно заяв відповідача про відсутність належним чином оформлених документів, що до належності позивачу майна (що є предметом попереднього договору від 13.09.2014 року) на праві приватної власності, позивач, вважає їх безпідставними, з огляду на відсутність таких вимог під час укладання попереднього договору. Враховуючи вищезазначене, позивач вважає, що відповідач ухилився від укладання основного договору оренди житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, без поважних причин, тому він звернувся до суду з даним позовом.

Позивач в судове засідання не з'явився, надав суду заяву щодо розгляду цивільної справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, та просив їх задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, згідно наданого суду заперечення, просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, посилаючись на необгрунтовність позовних вимог.

Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази та доводи, приходить до висновку, що уточнені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором; законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору; істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства; попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена,- у письмовій формі.

У судовому засіданні встановлено, що 13.09.2014 року між ним та відповідачем було укладено Попередній договір, відповідно до умов якого сторони зобов'язались у строк не пізніше 12.11.2014 року укласти основний договір оренди нерухомого майна - індивідуального житлового будинку, загальною площею 48,5 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується копією попереднього договору від 13.09.2014 року.

Згідно ч. 2 ст. 635 ЦК України, сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Як вбачається зі змісту заперечень на позовну заяву, позивач зобов'язався надати відповідачу документи, що підтверджують його право власності на нерухоме майно (предмет основного договору), а саме: технічний паспорт, витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно та інші документи і вчинити інші дії, які в сукупності необхідні для укладання основного договору. Станом на 12.11.2014 року, позивач, в порушення взятих на себе зобов'язань, не надав документального підтвердження наявності у нього права власності на індивідуальний житловий будинок, загальною площею 48,5 кв.м., розташованого у АДРЕСА_1.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про відсутність порушення відповідачем умов попереднього договору, тому уточнені позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У відповідності до ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

В зв'язку з цим суд не вбачає правових підстав у задоволенні уточнених позовних вимог в частині прохання позивача узаконити домоволодіння АДРЕСА_1 яке складається з : «А-1» - житловий будинок, загальною площею - 48,5 кв.м., житловою площею - 34,7 кв.м., «а-1»-прибудова , «а1-1»-прибудова, а - ґанок, сарай - літ. «Г», погріб - «під Г», навіс - літ. «Д», навіс - літ. « Е», вольєр - літ. «З», вбиральня - літ. «Ж», споруди і мостіння - № 1-10,1.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Частиною 3 ст. 376 ЦК України передбачено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Згідно п. 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва» від 30.03.2012 року, визначено, що «У справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК України). Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК). Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними».

Як вбачається з матеріалів справи на збудований житловий будинок виготовлено технічний паспорт та наданий висновок про технічний стан житлового будинку від 15.02.2015 року, відповідно до якого житловий будинок (Літ. А-1), прибудов ( Літ. А-1,а'-1), ганку(Літ. а), сараю з погребом (Літ. Г), навісів (Літ. Д,Е), вбиральні (Літ. Ж), вольєру(Літ. 3), по АДРЕСА_1, є можливою подальша експлуатація садибного житлового будинку з прибудовами, сараю з погребом, вбиральнею, вольєром та навісами за функціональним призначенням.

Враховуючи вищезазначене, суд, дослідивши всі обставини справи, приходить до висновку, що позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки та визнання права власності підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 328, 331, 376, 392, 635 ЦК України, ст.ст. 57-60, 77, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки та визнання права власності - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1, ІПН: НОМЕР_1, право власності на домоволодіння АДРЕСА_1, яке складається з: «А-1» - житловий будинок, загальною площею 48,5 кв.м., житловою площею - 34,7 кв.м., «а-1» - прибудова, «а1-1» - прибудова, ганок - літ. «а», сарай - літ. «Г», погріб - літ. «під Г», навіс - літ. «Д», навіс - літ. «Е», вольєр - літ. «З», вбиральня - літ. «Ж», споруди і мостіння - № 1 - 10,1.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення

Суддя: А.М. Шабанов