У х в а л а

30 березня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д. суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І., Лесько А.О., Черненко В.А.
розглянувши заяву ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, визнання права власності в порядку спадкування та зобов'язання зареєструвати право власності на нерухоме майно, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2010 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати заповіт недійсним та зобов'язати ОСОБА_2 зареєструвати право власності на спадкове майно.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 1 червня 2009 року він звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. Вказував, що в процесі розгляду вказаної справи було накладено арешт на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1. Рішенням апеляційного суду Одеської області стягнуто з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 194 328 грн 31 грн. Вказане рішення було скасовано судом касаційної інстанції, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Зазначав, що за час розгляду спору щодо стягнення боргу, боржник ОСОБА_2 та його син ОСОБА_3 уклали між собою у простій письмовій формі договір дарування 1/3 частини спірної квартири, вказавши дату його укладення 28 липня 1997 року. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 березня 2010 року визнано зазначений договір дарування дійсним. Ухвалою апеляційного суду Одеської області вказане рішення суду скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання договору дарування дійсним та визнання за ним права власності на 1/3 частину спірної квартири відмовлено. Вказував, що ОСОБА_2 тривалий час ухиляється від повернення боргу та не оформлює право власності на спадкове майно - 2/3 частини квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 травня 2014 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним заповіт, складений ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 22 грудня 2004 року.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, та після смерті ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2

Зобов'язано ОСОБА_2 зареєструвати право власності на 2/3 частини вказаної квартири у реєстраційній службі Одеського міського управління юстиції протягом місяця з дня набуття рішенням законної сили.

Встановлено порядок виконання рішення.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 16 жовтня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2014 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на підставі п. 5 ч. 4. ст. 328 ЦПК України.

До Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла заява ОСОБА_1 про перегляд Верховним Судом України ухвали суду касаційної інстанції з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, зокрема ст. 225 ЦК України.

Заявник, на підтвердження викладених у заяві доводів, додав копії ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 березня 2013 року, від 21 серпня 2013 року та від 12 червня 2014 року, постановлені за результатами розгляду, на його думку, аналогічних справ, де по-іншому застосовані ті самі норми матеріального права.

Відповідно до статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні справи судом.

Виходячи з роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 вересня 2011 року № 11 «Про судову практику застосування статей 353 - 360 ЦПК України», під судовими рішеннями, на які заявник посилається на підтвердження підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, можуть бути рішення :

- Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ;

- Вищого адміністративного суду України;

- Вищого господарського суду України;

- Судової палати у цивільних справах Верхового Суду України, ухвалених як судом касаційної інстанції;

- Апеляційних судів загальної юрисдикції як судів касаційної інстанції в цивільних справах, яким право на перегляд у касаційному порядку цивільних справ було надано Законом «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій України» від 22 лютого 2007 року № 697-V.

Зазначений перелік таких судових рішень є вичерпним. Обов'язковим є те, щоб цими рішеннями, що набрали законної сили, був вирішений спір по суті та в них судом (судами) касаційної інстанції неоднаково застосовані одні й ті самі норми матеріального права.

Згідно із п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 11 від 30 вересня

2011 року «Про судову практику застосування статей 353-360 ЦПК України» під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Зміст правовідносин із метою з'ясування їх подібності в різних судових рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Зі змісту доводів, наведених заявником, в обґрунтування заяви та наданої ним копій ухвал суду касаційної інстанції від 20 березня 2013 року, від 21 серпня 2013 року та від 12 червня 2014 року не вбачається наявних ознак, які згідно з п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України є підставами для перегляду Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2014 року у зв'язку з неоднаковим застосуванням судами ст. 225 ЦК України, зокрема, правовідносини є подібними, але різні фактичні обставини справи.

Оскільки неоднакового застосування норм матеріального права не було, а виникли питання щодо доведення вимог, що є питанням процесуального права і вони не є підставою для допуску до провадження, то в задоволенні заяви слід відмовити.

За таких підстав у допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

У допуску справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, визнання права власності в порядку спадкування та зобов'язання зареєструвати право власності на нерухоме майно за заявою ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2014 року до провадження Верховного Суду України відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

А.О. Лесько

В.А. Черненко