Категорія 55 Доповідач Нікушин В. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого Нікушина В.П.

суддів: Стеблюк Л.П., Марчук В.С.,

при секретарі Кирилюк Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Вінницької філії концерну «Військторгсервіс» про стягнення виплат при звільнені з роботи, витребування трудової книжки та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою представника в інтересах ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19.12.2014 року, ухвалене по даній справі,

ВСТАНОВИЛА:

В вересні 2014 року ОСОБА_2 звернулась в суд з вказаним позовом до концерну «Військторгсервіс» в особі Вінницької філії концерну «Військторгсервіс» .

Мотивуючи позовні вимоги, посилалась на те, що вона з вересня 2007 року працювала на посаді генерального директора Вінницької філії концерну «Військторгсервіс».

27.11.2012 року за наказом №196-а вона була звільнена з займаної посади, при цьому розрахунок з нею проведений не був, трудова книжка їй не видавалась.

З приводу свого звільнення вона звернулась в суд з позовом про поновлення на роботі. Рішенням Вінницького міського суду від 21 травня 2013 року вона була поновлена на роботі на посаді начальника Вінницької філії концерну «Військторгсервіс» та стягнуто заробітну плату за час вимушеного прогулу, але вказане рішення 21 жовтня 2013 року було скасоване і у позові відмовлено апеляційним судом Вінницької області.

Після її звільнення, з нею розрахунок не проведений, трудова книжка також не була видана.

У зв'язку з цим, вона звернулась в суд із вказаним позовом.

Рішенням суду першої інстанції позовні вимоги в частині стягнення розрахунку задоволені частково, а в решті позовних вимог відмовлено.

З таким рішенням не погодилась ОСОБА_2, в інтересах якої представником подана апеляційна скарга з вимогою про скасування рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що суд не дослідив обставин про те, що ОСОБА_2 неодноразово зверталась до Вінницької філії концерну Військторгсервіс» про проведення розрахунку і не допитав із цього приводу свідка ОСОБА_3 - головного бухгалтера філії. Безпідставно відмовив в задоволенні вимог про стягнення компенсаційних виплат за затримку проведення розрахунку та дійшов помилкового висновку про те, що позивачці направлялось повідомлення про ознайомлення з наказом та можливість отримати трудову книжку.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, представників ОСОБА_2 та концерну «Військторгсервіс», перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах вимог апеляційної скарги, прийшла до наступного висновку.

Доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження і за своїми наслідками тягнуть скасування рішення в частині стягнутого розміру розрахунку та в частині відмови в стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку та у витребуванні трудової книжки виходив із того, що при звільненні з роботи ОСОБА_2 15.11. 2012 року, яка не перебувала на роботі в день звільнення, концерном «Військторгсервіс» були дотримані вимоги п. 4.2. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої КМ України та Міністерством соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58 про направлення письмового повідомлення про необхідність отримання трудової книжки. За таких обставин суд прийшов до висновку про відсутність вини відповідача в тому, що ОСОБА_2 не отримала трудову книжку.

Звертаючись з позовом про стягнення розрахунку, грошової компенсації та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, ОСОБА_2 обґрунтовувала свої вимоги тим що, з нею після її звільнення 15.11.2012 року не був проведений розрахунок та не видана належно оформлена трудова книжка.

Обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, ОСОБА_2 посилалась на положення ч. 4 ст. 235 КЗпП України.

Обов'язковою вимогою для виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу на підставі цієї норми є наявність вини власника або уповноваженого ним органу у затримці видачі трудової книжки. Однак, ОСОБА_2 не довела що трудову книжку їй не було видано з вини концерну «Військторгсервіс», таких висновків дійшов суд першої інстанції, з якими погоджується і колегія суддів. Об'єктивно встановлені обставини, вказують на те, що ОСОБА_2 оспорила своє звільнення у судовому порядку, не бажаючи припиняти трудові правовідносини з концерном «Військторгсервіс», при цьому не зажадала від відповідача видачі трудової книжки.

Отже, вимога ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є необґрунтованою.

Разом з тим суд першої інстанції, вирішуючи вимоги в цій частині, в порушення вимог ч. 3 ст. 213 ЦПК України про повне і всебічне з'ясування обставин, допустив неповноту, з'ясовуючи причини затримки розрахунку при звільненні.

В ході розгляду справи, представником ОСОБА_2 з метою з'ясування цих обставин було заявлено клопотання про допит в якості свідка головного бухгалтера Вінницької філії концерну «Військторгсервіс» ОСОБА_3, яке безпідставно відхилено.

Допитана в ході апеляційного розгляду справи свідок ОСОБА_3 підтвердила, що після звільнення ОСОБА_2 неодноразово зверталась до неї з приводу виплати розрахунку, про що вона доповідала начальнику Вінницької філії концерну «Військторгсервіс» О.Ф. Профатило, від якого вона не отримала згоди на виплату розрахунку.

Дані обставини визнані і самим О.Ф. Профатило як представником відповідача, який затримку розрахунку пояснив тим, що не отримав згоди керівництва концерну «Військторгсервіс».

Отже, наведені обставини доводять, що затримка розрахунку з ОСОБА_2 мала місце частково з вини відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.

За наявності встановлених обставин заявлені ОСОБА_2 вимоги про стягнення середнього заробітку підлягали задоволенню на підставі тієї ж ч. 1 ст. 117 КЗпП України.

Підставою позову є фактичні обставини, що наведені в позові, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним на що звернуто увагу в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі досудового розгляду №5 від 12 червня 2012 року. Тому, вимоги ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку на підставі ч. 4 ст. 235 КЗпП України не є перешкодою для стягнення середнього заробітку на підставі іншої правової норми, зважаючи на те, що фактичні обставини цьому не перешкоджають.

За наведених обставин позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку підлягали частковому задоволенню через затримку розрахунку при звільненні. Середньомісячний заробіток ОСОБА_2 становив 4478,88 грн. За період з 15.11.2012 року по 30.03.2015 року, на її користь підлягає стягненню 64308 грн. (без врахування податків). Таких висновків колегія дійшла, зваживши на те, що ОСОБА_2 06.02.2013 року звернулась в суд з позовом до концерну «Військторгсервіс» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, розгляд якого був завершений 21.05.2013 року з відмовою в задоволенні її позову.

Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України середній заробіток за час затримки розрахунку стягується за наявності вини власника або уповноваженого ним органу. Невиплата розрахункових в період розгляду цієї справи відбулась не з вини концерну «Військторгсервіс». Адже, оспорюючи своє звільнення з роботи ОСОБА_2 поставила під сумнів наявність підстав для виплати розрахунку при звільненні, які були усунені після відмови в задоволенні вимог про поновлення на роботі.

Не можна погодитись із висновками суду про відмову в задоволенні про стягнення розрахунку з урахуванням компенсаційних витрат.

Обґрунтовуючи відмову в задоволенні компенсаційних виплат, суд дійшов висновку, що вони не підлягають до задоволення з підстав, передбачених п. 3 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженого постановою КМ України від 21.02.2001 року №159, оскільки в даному випадку вони носять разовий характер.

Проте з висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можна з огляду на наступні обставини.

В матеріалах справи наявний розрахунковий листок по заробітній платі ОСОБА_2 за листопад 2012 року, наданий відповідачем (а.с. 51) із якого вбачається, що заборгованість відповідача перед позивачкою становить 16959,48 грн. до вказаного розрахунку увійшла заробітна плата інші виплати при визначені яких враховані заробітна плата та індексація.

Питання компенсаційних виплат урегульоване Законом України Про компенсацію втрат частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати від 19.10.2000 року №2050-ІІІ, Порядком проведення компенсації громадянами втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою КМ України від 21.02.2001 року №159.

Відповідно до ст. 3 Закону України Про компенсацію втрат частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати сума компенсації визначається шляхом множення нарахованих, але невиплаченого громадянину доходу за повний місяць на індекс інфляції в період невиплати доходу.

Ст. 2 цього ж Закону визначає, що компенсаційні нарахування проводяться як на пенсії, стипендії, заробітну плату та інші доходи.

За правилами п.3 Порядку проведення компенсації громадянами втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМ України від 21.02.2001 року №159 компенсації підлягають грошові доходи разом із сумою індексації, які не мають разового характеру.

Отже, вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню в межах компенсаційних виплат на невиплачену заробітну плату та нарахованого і також невиплаченого розрахунку в сумі 20673,02 грн. (16959 грн. х 1,219).

Оспорюючи доводи апеляційної скарги, представник концерну «Військторгсервіс» наполягав на відмові в задоволенні позову з підстав, передбачених ч. 1 ст. 233 КЗпП України. Початок перебігу цього строку, представником відповідача пов'язується з моментом звернення ОСОБА_2 в суд з первинним позовом до концерну «Військторгсервіс» про визнання наказів незаконними і поновлення на роботі. Поставивши питання про застосування цих строків, представник відповідача фактично визнав позовні вимоги, оскільки застосування цих строків можливе щодо порушених прав.

Однак такі доводи є хибними, оскільки затримка у виплаті розрахунку та невидача трудової книжки є продовжуваними порушеннями права, тому перебіг строку, визначеного ч. 1 ст. 233 КЗпП України пов'язується з припиненням цих порушень, а саме з моментом видачі трудової книжки, проведенням розрахунку при звільненні, за невиплату розрахунку.

Визначення перебігу строків у такий спосіб витлумачено і в рішенні Конституційного Суду України, у справі від 22 лютого 2012 року за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5, щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу.

За цими офіційними тлумаченнями формується і судова практика Верховним Судом України та Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

А тому, за наведених обставин та ст.ст. 38, 47, 116, 117, 235 КЗпП України та керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів палати в цивільних справах апеляційного суду Вінницької області,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника в інтересах ОСОБА_2, задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене по справі за позовом ОСОБА_2 до Вінницької філії концерну «Військторгсервіс» про стягнення виплат при звільнені з роботи, витребування трудової книжки та стягнення заробітку за час затримки розрахунку, змінити в частині стягнення розрахунку та в частині відмови в задоволення вимог про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу Вінницької філії концерну «Військторгсервіс».

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з Вінницької філії концерну «Військторгсервіс» на користь ОСОБА_2 20673,02 грн. - розрахунку при звільнені та 64308,88 грн. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий - суддя ______ В. П. Нікушин

Судді: ______ Л. П. Стеблюк

______ В. С. Марчук