АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Категорія 19
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2015 року Апеляційний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Колодяжної Н. Є.

суддів Баранніка О.П., Макарова М.О.

при секретарі Самокиші О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» - про визнання пункту договору недійсним, розірвання договору та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

В апеляційній скарзі ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» просить скасувати рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 18 серпня 2015 року, посилаючись на неповне з*ясування судом всіх обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, вважає рішення законним, таким, що повинне бути залишене без змін, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 18.02.2015 року між позивачем та ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» укладено договір фінансового лізингу, предметом якого є автомобіль вартістю 13622, 64 доларів США.

Відповідно до цього договору відповідач (лізингодавець) зобовязався придбати у свою власність предмет лізингу і передати його позивачу (лізингоодержувачу) у користування на строк та на умовах передбачених договором.

У Додатку №1 до Договору фінансового лізингу (графік сплати авансового платежу) зазначені наступні платежі: вартість предмету лізингу 13622,64 дол. США; авансовий платіж 50%; сума виплат авансового платежу 6811,32 дол. США; щомісячний авансовий платіж 567,61 дол. США; адміністративний платіж (10%) 1362,26 дол. США; комісія за передачу (3%) 408,68 дол. США. Період погашення вартості предмета лізингу визначений у дванадцять місяців.

На виконання умов договору позивач сплатив на рахунок лізингодавця адміністративний платіж у сумі 36100 грн., що є першочерговим одноразовим платежем, який становить 10 % ціни договору, вважаючи, що ця сума є авансовою сумою за подальше придбання автомобілю. Як вбачається з матеріалів справи, позивач здійснив адміністративний платіж (10%), який, відповідно до договору сплачується лише за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору.

Листом від 24.03.2015р. позивач звернувся до відповідача з проханням про розірвання договору фінансового лізингу та повернення авансового платежу у розмірі 36100 грн.

Листом від 08.04.2015р. відповідач повідомив позивача, що Договір лізингу від 18.02.2015р. вважається розірваним з 26.02.2015р. Проте зазначав, що здійснений адміністративний платіж не підлягає поверненню .

Відповідно до ст.1 ЗУ «Про фінансовий лізинг», за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Визнаючи недійсним за правилами ст.ст.203 ч.1, 215 ЦКУ пункт 12.1 Договору фінансового лізингу, що передбачає неповернення адміністративного платежу в разі розірвання договору, та стягуючи суму адміністративного платежу, райсуд обгрунтовано враховував наступне.

Згідно зі ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Несправедливими є, зокрема, умови договору про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Враховуючи, що п.12.1 Договору фінансового лізингу надає можливість відповідачеві не повертати позивачу сплачений адміністративний платіж при достроковому розірвання договору, і договір не встановлює право позивача на одержання відповідної компенсації за здійснення такого платежу,- суд вірно вважав, що в силу ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», умови цього пункту договору в частині неповернення адміністративного платежу є несправедливими, суперечать вимогам Закону та підлягають визнанню недійсними з моменту укладання договору.

Крім того, аналізуючи правила статті 1 п.17,18, 22 Закону «Про захист прав споживачів», суд вважав, що лізингові платежі складаються із винагороди (платіж як винагорода лізингодавцю за отримане у лізинг майно) та компенсаційних виплат (сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; компенсацію відсотків за кредитом інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу) А згідно змісту Договору фінансового лізингу -адміністративний платіж - це платіж, який позивач сплачує відповідачеві за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору. Тому суд виходив з того, що адміністративний платіж не є сплатою виногради за послуги, оскільки перевірка, розгляд та підготовка документів для укладення договору відповідачем, не є послугою в розумінні пункту 17 ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів», так як не являється благом, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Він також не відноситься до компенсаційних виплат, оскільки договором не передбачено та відповідачем не доведено існування у нього витрат повязаних з виконанням договору в розмірі 10% від предмету лізингу (розмір адміністративного платежу).

Таким чином, сплата адміністративного платежу, за висновками суду, не відповідає положенням Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, ЗУ «Про фінансовий лізинг» та ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки по суті передбачає перерахування коштів позивачем без наступного отримання ним товару або послуг, тобто предмету споживання.

Враховуючи наведене, відсутність доказів про надання позивачеві послуг на суму адміністративного платежу або наявність витрат у відповідача, які підлягають компенсації позивачем, суд обгрунтовано вважав, що грошові кошти у сумі 36100 грн., сплачені позивачем як адміністративний платіж, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Усі доводи апеляційної скарги перевірені, є такими, що повторюють заперечення відповідача, що надавались у процесі розгляду справи та на які суд дав відповідь у рішенні. Посилання апелянта на ознайомлення позивача з оспорюваним пунктом договору та його підписання, не є підставою вважати, що сам по собі цей факт свідчить про законність умов даного пункту.

Твердження про неповне з*ясування судом обставин справи протирічить мотивам, викладеним у рішенні, з яких є очевидним, що воно відповідає вимогам процесуального та матеріального права. Таким чином, доводи визнані такими, що не відповідають чинному законодавству, в зв*язку з чим, підлягають відхиленню, а рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» відхилити.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 18 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала чинна з моменту проголошення, може бути оскаржена у 20-денний строк у касаційному порядку.

Головуючий Н.Є. Колодяжна

Судді: О.П. Бараннік

ОСОБА_3