Справа № 629/555/15-ц
Номер провадження 2/629/450/15
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03.04.2015 року Лозівський міськрайонний суд Харківської області у складі: головуючого - судді Павлюченко С.В.
при секретарі Андрієнко С.А.
з участю прокурора Іванчака А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Лозова Харківської області цивільну справу за позовом Лозівського міжрайонного прокурора Харківської області до Лозівської міської ради Харківської області, ОСОБА_1 про скасування рішень Лозівської міської ради та визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок,-
Прокурор звернувся до суду з позовом про скасування рішень Лозівської міської ради та визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок посилаючись на те, що 20.09.2013 року рішенням Лозівської міської ради № 1007, ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою, щодо відведення земельних ділянок площею 42 га та 8,7 га, за рахунок земель запасу сільськогосподарського призначення (рілля) по АДРЕСА_1, які будуть надані в оренду для ведення фермерського господарства. Проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок ОСОБА_1 в оренду для ведення фермерського господарства, розташованих у м. Лозова Харківської області, зареєстровано 30.01.2014 року за № 124-14. Відповідно до зазначеного проекту ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення (землі запасу) відводяться в оренду земельні ділянки, прощею: 41,9786 га (к.н. НОМЕР_1) та 8,7308 га (к.н. НОМЕР_2). Рішенням Лозівської міської ради № 1198 від 27.06.2014 року затверджено зазначений проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства. На виконання вказаного рішення між Лозівською міською радою у Харківській області та ОСОБА_1 27.06.2014 року укладено два договори оренди земельних ділянок: щодо земельної ділянки площею 41,9786 га (к.н. НОМЕР_1) та 8,7308 га (к.н. НОМЕР_2) для ведення фермерського господарства. Однак, рішення Лозівської міської ради № 1007 від 20.09.2013 року, яким ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у м. Лозова Харківської області для ведення фермерського господарства за рахунок земель запасу сільськогосподарського призначення (ріллі), та рішення Лозівської міської ради № 1198 від 27.06.2014 року яким затверджено землевпорядну документацію підлягають скасуванню, а договори оренди зазначених земельних ділянок визнанню недійсними, оскільки ч. 2 ст. 124 ЗК України визначено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених ч.ч. 2,3 ст. 134 ЗК України, водночас ч. 1 цієї статті передбачено, що земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об'єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених ч. 2 ст. 134 ЗК України, зокрема для ведення фермерського господарства. Частиною 1 статті 7 Закону України "Про фермерське господарство" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради. Частиною 7 статті 7 Закону України "Про фермерське господарство" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), передбачено, що земельні ділянки надаються громадянам для ведення фермерського господарства єдиним масивом з розташованими на них водними джерелами та лісовими угіддями, наближеними до існуючих шляхів, електро- і радіотелефонних мереж, газо- і водопостачальних систем та інших видів інженерної інфраструктури. Однак ОСОБА_1, звернувшись до Лозівської міської ради із заявою щодо оформлення прав користування земельними ділянками для створення фермерського господарства зазначив земельні ділянки, які не є єдиним масивом. Недоотримання зазначеної процедури є порушенням органами державної влади чинного законодавства під час укладання договорів оренди землі. Таким чином, спірне рішення Лозівської міської ради № 1007 від 20.09.2013 року, яким ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у м. Лозова Харківської області для ведення фермерського господарства за рахунок земель запасу сільськогосподарського призначення (ріллі) та рішення Лозівської міської ради № 1198 від 27.06.2014 року, яким затверджено землевпорядну документацію підлягають скасуванню, а договори оренди зазначених земельних ділянок визнанню недійсними. Частиною 1 ст. 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, якщо від суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною 1 ст. 203 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсним правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Таким чином, невідповідність спірних розпорядження та договорів вимогам ч. 2 ст. 124 ЗК України є підставою для визнання незаконними та скасування вказаних розпоряджень, визнання недійсними договорів оренди, договору суборенди та застосування правових наслідків недійсності правочину. Таким чином, Лозівська міська рада повинна була надати ОСОБА_1 на правах оренди для ведення фермерського господарства лише одну земельну ділянку. Надання в оренду іншої земельної ділянки повинно здійснюватись відповідно до вимог глави 21 ЗК України. Оскільки недодержання встановленого законом порядку передачі в оренду земельних ділянок державної власності зачіпає вищевказані інтереси держави, наведене є підставою для втручання органів прокуратури. В зв'язку з вищевикладеним просить суд визнати незаконним та скасувати рішення Лозівської міської ради Харківської області № 1007 від 20.09.2013 року, яким ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою, щодо відведення земельних ділянок прощею 41,9786 га та 8,7308 га, за рахунок земель запасу сільськогосподарського призначення (рілля) по АДРЕСА_1, які будуть надані в оренду для ведення фермерського господарства; визнати незаконним та скасування рішення Лозівської міської ради Харківської області № 1198 від 27.06.2014 року, яким ОСОБА_1 затверджено зазначений проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства; визнати два договори оренди земельних ділянок, укладених 27.06.2014 року між Лозівською міською радою Харківської області та ОСОБА_1: один - щодо земельної ділянки 41,9786 га ( к.н. НОМЕР_1) та інший - щодо земельної ділянки площею 8,7308 га (к.н. НОМЕР_2), наданих для ведення фермерського господарства.
Прокурор під час розгляду справи позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позовній заяві,додавши також,що ОСОБА_1 при розробленні проекту землеустрою не виготовлено агрохімічні паспорта на земельні ділянки.
Представник відповідача -Лозівської міської ради Харківської області під час розгляду справи позов не визнала, пояснивши, що прокурору не може бути наданий статус позивача, а виходячи з цього - він не може бути учасником(стороною) по справі. Відповідно до ст. 36-1 Закону України "Про прокуратуру" та ст. 45 ЦПК України, яка дещо конкретизує форми участі прокурора в процесі, можна стверджувати, що процесуальні форми участі прокурора в цивільному процесі дві. Однією з них є - звернення до суду першої інстанції з позовами і заявами щодо захисту прав, свобод та інтересів інших осіб, або державних чи суспільних інтересів та участь у цих справах. Відповідно до ч. 2 ст. 45 ЦПК України передбачено "право" прокурора на звернення з позовною заявою до суду, брати участь у розгляді справ за його позовами. У абзаці 2 ч.2 ст. 45 ЦПК України вказано, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Відповідно до Закону України від 19 червня 2003 року № 963-ІV "Про державний контроль за використанням та охороною земель", Закону України від 5 квітня 2007 року № 877-IV "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, Положення про Державну інспекцію сільського господарства України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 459/2011, та іншими законодавчими актами та можна дійти висновку, що в Державної інспекції сільського господарства є такі повноваження, стосовно проведення перевірок, а виконують їх відповідно до п. 6 Положення про Державну інспекцію сільського господарства України безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи - державні інспекції сільського господарства в АРК, областях, містах Києві та Севастополі, районах.
Відповідно до ст. 19 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура не підміняє органи відомчого управління та контролю і не втручається у господарську діяльність, якщо така діяльність не суперечить чинному законодавству. У позові не було надано інформації, яка визначається абзацом 2 ч.2 ст.45 ЦПК України, і є необхідною для участі прокурора в даному провадженні і наданні йому статусу позивача у справі.
Крім цього рішення Лозівської міської ради №1007 від 20.09.2013 та рішення Лозівської міської ради № 1198 від 27.06.2014 є законними та скасуванню не підлягають. В позовній заяві не викладено чітких підстав для скасування вищезазначених рішень та не зазначено якими діями Лозівська міська рада порушила інтереси держави. Спірні земельні ділянки були відведені ОСОБА_1 площею 41,9786 га та 8,7308 га, з рахунок земель запасу сільськогосподарського призначення (рілля) по АДРЕСА_1, для надання в оренду для ведення фермерського господарства, як єдиний земельний масив, що витікає з наявності двох земельних ділянок в одному рішенні. Відповідно до норм ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство» земельні ділянки виділяються громадянам єдиним земельним масивом. Так, як термін єдиний земельний масив не розкривається в Законі України «Про фермерське господарство», то аналізуючи законодавство України та нормативну базу, що складає суть даного питання, посилаючись на Указ Президента України "Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки" від 03.12.1999 № 1529, ст. 4 ЗУ "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", Рекомендації щодо виділення єдиним масивом земельних ділянок групі власників земельних часток (паїв), затверджені наказом Держкомзему України від 30.12.1999 №130, наявне наступне: єдиний земельний масив являє собою сукупність суміжно розташованих індивідуальних земельних ділянок в одному полі чи групі компактно розташованих полів. Рішення Лозівської міської ради №1007 від 20.09.2013, яким надано дозвіл на розробку проекту землеустрою, щодо відведення земельних ділянок площею 41,9786 га та 8,7308 га, з рахунок земель запасу сільськогосподарського призначення (рілля) по АДРЕСА_1, для надання в оренду для ведення фермерського господарства, було надано одразу на дві ділянки, розуміючи під цим, що вони є одним єдиним земельним масивом. Аналогічною ситуація є щодо рішення Лозівської міської ради № 1198 від 27.06.2014, яким ОСОБА_1 затверджено зазначений проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства.
Не має жодної підстави визнавати недійсними договори оренди земельних ділянок, укладених 27.06.2014 між Лозівською міською радою Харківської області та ОСОБА_1: щодо земельної ділянки площею 41,9786га (к.н. НОМЕР_1) та щодо земельної ділянки площею 8,7308 га( к.н. НОМЕР_2), наданих для ведення фермерського господарства. Відповідно до норм цивільного законодавства, а саме, згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Частиною другою ст. 15 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, є підставою для визнання договору недійсним відповідно до закону. Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. У ч. 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Отже, відсутність у договорах оренди землі хоча б однієї з істотних умов, передбачених у ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі», є підставою для визнання недійсними таких договорів оренди землі відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі». Відповідно до ч.1 статті 4 Закону України "Про оренду землі" орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені особи. Частиною 1 статті 16 Закону передбачено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Згідно з ч. 2 ст. 15 Закону України "Про оренду землі" порушення вимог статті 4, так само як і недосягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору оренди землі, є підставою для визнання договору недійсним. Договори оренди земельних ділянок, укладені 27.06.2014 між Лозівською міською радою Харківської області та ОСОБА_1: щодо земельної ділянки площею 41,9786га (к.н. НОМЕР_1) та щодо земельної ділянки площею 8,7308 га (к.н. НОМЕР_2), наданих для ведення фермерського господарства, укладені з додержанням вимог законодавства України і підстави визнання даних договорів недійсними взагалі відсутні. При цьому, прокурором Лозівської міжрайонної прокуратури не зазначено жодних юридично обґрунтованих підстав для визнання договорів оренди не дійсними, а тому просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, надавши письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. При цьому, в запереченнях позов не визнав, пояснюючи, що єдиною обставиною, на яку посилається позивач як на підставу скасування відповідних рішень Лозівської міської ради та визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок, є його звернення до Лозівської міської ради із заявою щодо оформлення права користування земельними ділянками для створення фермерського господарства із зазначенням земельних ділянок, які на думку позивача не є єдиним масивом та є порушенням законодавства під час укладення договорів оренди землі. Земельним кодексом України та Законом України "Про фермерське господарство" не визначено поняття "єдиний масив", а ч. 7 ст. 7.ЗУ "Про фермерське господарство" лише чітко визначає перелік того, що може бути розташовано на єдиному земельному масиві -водні джерела та лісові угіддя та, що може бути наближеним до єдиного земельного масиву -існуючі шляхи, електро- і радіотелефонні мережі, газо- і водопостачальні системи та інші види інженерної інфраструктури. Земельним кодексом України та Законом України "Про фермерське господарство" не ототожнюються поняття "єдиний масив" та "земельна ділянка". "Земельні ділянки надаються громадянам для ведення фермерського господарства єдиним масивом..", тобто це означає, що до складу єдиного земельного масиву в розумінні цього закону може входити як одна земельна ділянка, так і група земельних ділянок, однак компактно ("єдиним масивом"), розташованих одна біля одної. Таким чином, вважає, що у суворій відповідності до ч. 7 ст. 7 ЗУ "Про фермерське господарство" йому були виділені компактно розташовані одна біля одної земельні ділянки, тобто єдиним масивом, та наближеними доіснуючого автошляху, який як видно зі схеми розташування земельної ділянки, проліг між ними. Не зрозуміло, в чому полягає порушення інтересів держави, вважає позивачем це не обґрунтовано, оскільки грошова оцінка земельних ділянок переданих йому в оренду зроблена компетентними органами, ніким не оскаржена і місцевий бюджет територіальної громади отримує грошові кошти, яких раніше не отримував у вигляді орендної плати визначеної в договорі та законодавчо, в зв'язку з вищевикладеним і просить в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Перевіривши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд вважає за необхідне в задоволенні позовних вимоги відмовити, виходячи з наступного:
Так,судом встановлені слідуючі обставини справи та відповідні їм правовідносини, а саме:
- згідно рішення Лозівської міської ради Харківської області № 1007 від 20 вересня 2013 року ОСОБА_1 надано згоду на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок орієнтованими площами 42.0 та 8,7 га за рахунок земель запасу сільськогосподарського призначення (рілля) по АДРЕСА_1 (а.с.15);
- рішенням Лозівської міської ради Харківської області № 1198 від 27.06.2014 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства та надано в оренду вказані земельні ділянки (а.с.41);
- відповідно до договору оренди від 27 червня 2014 року Лозівською міською радою Харківською області ОСОБА_1 було надано в оренду земельну ділянку загальною прощею 8,7308 га сільськогосподарських угідь (рілля) терміном на 5 років (а.с. 9-10).
- відповідно до договору оренди від 27 червня 2014 року Лозівською міською радою Харківською області ОСОБА_1 було надано в оренду земельну ділянку загальною прощею 41,9786 га сільськогосподарських угідь (рілля) терміном на 5 років (а.с. 11-12).
- згідно схеми розташування земельної ділянки, земельні ділянки площею 8,7308 га та 41,9786 га є суміжними через які проходить автодорога (а.с. 19).
- відповідно до п.34 ч.1 ст.26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання" регулювання земельних відносин;
- виходячи з вимог ч.2 ст.16 ЗУ "Про оренду землі" укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України , або за результатами аукціону;
- згідно з ч.1 ст.124 Земельного Кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки;
Частиною третьою цієї ж статті передбачено,що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу;
-ч. 7 ст. 7.ЗУ "Про фермерське господарство" встановлено, що громадянам для ведення
фермерського господарства Земельні ділянки надаються єдиним масивом з розташованими на них водними джерелами та лісовими угіддями, наближеними до існуючих шляхів, електро- і радіотелефонних мереж, газо- і водопостачальних систем та інших видів інженерної інфраструктури.
Отже, для з'ясування правомірності прийняття оспорюваних рішень міської ради необхідно дати визначення поняттю "єдиний масив".
Оскільки термін єдиний земельний масив не розкривається в Законі України «Про фермерське господарство», суд виходить з наступного.
В ч. 7 ст. 7.ЗУ "Про фермерське господарство" термін "земельні ділянки,які надаються громадянам для ведення фермерського господарства " вжитий у множинному виді,що дає суду підстави зробити висновок, що для ведення фермерського господарства законодавець передбачив можливість виділення не тільки однієї, а й декількох земельних ділянок, які і складають "єдиний масив".
Крім того, для більш обґрунтованого визначення зазначеного поняття суд вважає за необхідне, відповідно до ст.8 ЦК України. застосувати аналогію закону.
Так, аналіз законодавства України та нормативної бази, що складає суть даного питання, зокрема абз.8 пп.а п.1 Указу Президента України "Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки" від 03.12.1999 № 1529, ст. 4 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", Рекомендацій щодо виділення єдиним масивом земельних ділянок групі власників земельних часток (паїв), затверджені наказом Держкомзему України від 30.12.1999 №130 "Про затвердження рекомендацій щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки", можна зробити висновок про нетотожність понять "єдина земельна ділянка" і "єдиний земельний масив", оскільки останній може становити собою сукупність суміжно розташованих індивідуальних земельних ділянок в одному полі чи в групі компактно розташованих полів.
Зазначене дає суду зробити обґрунтований висновок про те, що виділення ОСОБА_1 двох суміжно розташованих земельних ділянок, які розташовані на території однієї і тої ж місцевої ради і розділених лише автомобільною дорогою правильно розцінено міською радою як виділення "єдиного масива", що не суперечить вимогам ч. 7 ст. 7.ЗУ "Про фермерське господарство".
За таких обставин підстав для скасування оспорюваних рішень,прийнятих в межах повноважень міської ради і з дотриманням вимог законодавства, не має.
Посилання прокурора на порушення вимог ч.2 ст.124 та ч.1 ст.134 ЗК України за таких обставин є таким,що не відповідає вимогам абз.16 ч.2 ст.134 ЗК України, згідно якого не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства.
Відсутність агрохімічного паспорта під час розроблення проекту землеустрою також не може бути підставою для визнання оспорюваних рішень незаконними, оскільки на момент прийняття рішення міської ради №1007 від 20.09.2013 року такий обов'язок законодавчо визначений ще не був.
Оскільки єдиною підставою для визнання недійсними оспорюваних договорів оренди прокурор вважає вищевикладені порушення при прийнятті рішень міської ради, та щодо яких суд не знайшов підстав для їх скасування, слід прийти до висновку про відповідність зазначених договорів як вимогам ст.203 ЦК України так і ст.ст.14-15 Закону України "Про оренду землі", що є підставою для відмові у позові в цій частині.
А тому, керуючись ст.ст.10, 11, 60, 209, 212, 214, 215 та 218 ЦПК України, ст.ст.8 та 203 ЦК України,ч.2 ст.16 Закону України "Про оренду землі", ч.7 ст.7 Закону України "Про фермерське господарство",ст.ст.122 та 124 Земельного Кодексу України, суд,-
В задоволенні позовних вимог Лозівського міжрайонного прокурора Харківської області до Лозівської міської ради Харківської області та ОСОБА_1 про скасування рішень Лозівської міської ради та визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок - відмовити.
Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області через Лозівський міськрайонний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: