У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:

Головуючого судді Собіни І.М.

Суддів Оніпко О.В., Максимчук З.М.

Секретар судових засідань Шептицька С.С.

З участю ОСОБА_2 її представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 вересня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_5 Рівненська нотаріальна контора про визнання договору недійсним, -

в с т а н о в и л а:

В січні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаними позовними вимогами.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 09 вересня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання договору недійсним відмовлено за безпідставністю та недоведеністю позовних вимог.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі ОСОБА_2 вважає рішення суду таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясуванні обставин справи.

Вказує, що за умовами спірного договору, вона зі своїм чоловіком ОСОБА_6 поділила в рівних частках квартиру АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі посилається на те, що спірна квартира належить їй на праві приватної особистої власності та при проділі квартири не було враховано частки її матері, яка перейшла їй у спадок після її смерті.

Зазначає, що в 1972 році вона стала членом ЖБК «Прогрес», і перший пайовий внесок за квартиру вона сплатила одразу після вступу, а останній в грудні 1989 року. З метою сплати пайових внесків за квартиру вона позичила кошти у ОСОБА_7, оскільки з 1970 року і по 1975 рік ОСОБА_6 проживав, навчався та працював у м. Львів, а тому їх подружжя в цей період проживало окремо, і весь тягар по сплаті пайових внесків був покладений на неї.

Вказує, що судом першої інстанції не надано правової оцінки тій обставині, що в спірній квартири проживало троє членів сім'ї - вона, її колишній чоловік ОСОБА_6 та її мати ОСОБА_8, яка померла у 2000 році. А тому поділ квартири є незаконним, оскільки проведений без врахування частки померлої ОСОБА_8

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції дійшла висновку про її відхилення з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 20 жовтня 2008 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6 уклали договір про поділ майна подружжя, за яким у власність кожного перейшло по 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 (а.с.5).

З довідки ЖБК «Прогрес» від 03.02.2004 року вбачається, що ОСОБА_2 являється членом даного кооперативу та одержала в ЖБК «Прогрес» трикімнатну квартиру в будинку кооперативу по АДРЕСА_1. Пайовий внесок за дану квартиру складає 8105 крб., які вона сплатила повністю 01.01.1990 року(а.с.14).

20 серпня 2013 року ОСОБА_6 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Хомутовським В.С. та зареєстрований за № 566, за яким спадкоємцем всього його майна призначив ОСОБА_4 (а.с.22).

В п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 18.09.1987 року «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» (із змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму Верховного Суду України № 13 від 25.12.92 року та № 15 від 25.05.98 року) зазначено, що при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися ст.146 ЖК України, ст.15 Закону «Про власність», п. 43 Примірного статуту ЖБК і чинним законодавством про шлюб та сім'ю (статті 22, 24, 28, 29 КпШС України), враховуючи таке: пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. При цьому суд повинен враховувати суму боргу, яку один з подружжя зобов'язаний повернути кредитору.

За приписами ст.ст. 22, 28 КпШС України, який діяв на час придбання квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Аналогічні норми містяться і у Сімейному кодексі України, який діє на час розгляду спору.

Відповідно до вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно свідоцтва про одруження НОМЕР_1 ОСОБА_6 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 25 червня 1958 року (а.с.13).

18 лютого 2014 року ОСОБА_6 та ОСОБА_2 розірвали шлюб, що стверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, актовий запис № 22 (а.с.21).

ОСОБА_2 перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_6, як член ЖБК «Прогрес» одержала в 1975 році трикімнатну квартиру АДРЕСА_1. Пайовий внесок за дану квартиру складав 8105 крб., які були сплачені повністю 01.01.1990 року.

Отже, судом першої інстанції безспірно встановлено, що квартира АДРЕСА_1 придбана сторонами під час шлюбу, тому є спільною сумісною власністю подружжя.

Доводи ОСОБА_2 проте, що вона здійснювала особисто за власні кошти сплату пайових внесків за квартиру в період роздільного проживання, не приймаються колегією судів, оскільки такі її доводи не підтверджені доказами, а за правилами ст. 22 КпШС України, яка діяла на час придбання спірної квартири, вона є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки нажита за час шлюбу.

Згідно ст.ст.355, 368 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Як вже встановлено судом, 20 жовтня 2008 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6 уклали договір про поділ майна подружжя. Оскільки майно, а саме квартира АДРЕСА_1, було спільним сумісним майном подружжя, то оспорюваний договір укладено з дотриманням закону.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_2 пропустила строк позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору про поділ спільного майна подружжя, встановивши, що він сплинув у 2011 році. З 2008 року позивачка ОСОБА_2 не ставила питання про визнання даного договору недійсним, а звернулась до суду лише після смерті ОСОБА_6 та оформлення відповідачкою спадщини на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1.

Отже, суд першої інстанції перевірив усі докази, які навели сторони у підтвердження своїх вимог та заперечень, навів у рішенні фактичні обставини, які були встановлені судом при розгляді справи, вірно застосував правові норми, що регулюють ці правовідносини, та зробив обґрунтований висновок про відмову в позові.

Виходячи з того, що суд першої інстанції при вирішенні справи норми матеріального та процесуального права не порушив, а доводи апеляційної скарги правильності висновків суду наведених у рішенні не спростовують, колегія суддів підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачає.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, ст. ст. 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена сторонами в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів починаючи з дня набрання нею законної сили.

Головуючий І.М. Собіна

Судді: О.В. Оніпко

З.М. Максимчук