Справа № 761/5208/15-ц
Провадження № 4-с/761/80/2015
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2015 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі: головуючого - судді Гуменюк А.І.

при секретарі Панасенко Ж.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за скаргою Публічного акціонерного товариства «Златобанк» на дії Головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Каращук Катерини Леонідівни про визнання постанови неправомірною та її скасування, -

В С Т А Н О В И В :

Публічне акціонерне товариство «Златобанк» (далі - Заявник), в особі свого представника, 23 лютого 2015 року звернулося до Шевченківського районного суду м. Києва зі скаргою на дії Головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Каращук Катерини Леонідівни (далі - Державний виконавець), про визнання постанови неправомірною та її скасування.

Заявник свою скаргу обґрунтовує тим, що згідно ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 02 лютого 2015 року у справі № 761/38300/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «Златобанк» про стягнення суми депозитних вкладів та моральної шкоди, було задоволено заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову та вирішено в якості забезпечення позову накласти арешт на майно ПАТ «Златобанк» в межах ціни позову, а саме в розмірі 130 000 євро та 40 000 доларів США. Зауважив, що 09 лютого 2015 року на адресу Заявника надійшла постанова Державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 05 лютого 2015 року, якою було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику АТ «Златобанк» в межах суми звернення стягнення 3 398 313 грн. 00 коп. Заявник вважає вказану постанову такою, що прийнята з грубим порушенням чинного в Україні законодавства, оскільки ухала Шевченківського районного суду м. Києва від 02 лютого 2015 року не передбачала та не давала Державному виконавцю повноважень накладати арешт на все рухоме та нерухоме майно АТ «Златобанк», оскільки це суперечить загальним засадам та завданням здійснення виконавчого провадження. Просив суд ухвалити судове рішення, яким визнати неправомірною та скасувати Постанову ВП № 46388339 від 02 лютого 2015 року Головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Каращук Катерини Леонідівни про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

У судовому засіданні, представник Заявника вимоги зазначені у скарзі підтримав повністю з підстав, зазначених у ній. Просив суд скаргу задовольнити у повному обсязі.

Представник Державної виконавчої служби у судовому засіданні скаргу не визнав, у задоволенні вимог, зазначених у скарзі, просив суд відмовити повністю.

Відповідно до статті 383 Цивільного процесуального кодексу України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

За змістом частини 1 статті 82 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

Відповідно до частин 1, 2 статті 386 Цивільного процесуального кодексу України, скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю заявника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.

Якщо заявник, державний виконавець або інша посадова особа органу державної виконавчої служби, приватний виконавець не можуть з'явитися до суду з поважних причин, справу може бути розглянуто за участю їх представників.

Заслухавши пояснення представників Заявника та Державної виконавчої служби України, відповідно, дослідивши матеріали справи, а також оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд знаходить скаргу такою, що підлягає задоволенню частково, з таких підстав.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно з частиною 1, пунктом 2) частини 2 статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи: ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.

Судом встановлено, що Шевченківським районним судом м. Києва 02 лютого 2015 року в цивільній справі № 761/38300/14/ц за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Златобанк» про стягнення суми депозитних вкладів та моральної шкоди, було винесено ухвалу про накладення арешту на майно Публічного акціонерного товариства «Златобанк» в порядку забезпечення позову в межах ціни позову, а саме у розмірі 130 000 євро та 40 000 доларів США.

За змістом частини першої, абзацу першого частини другої, частини п'ятої статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

З копії матеріалів справи вбачається, що 05 лютого 2015 року Головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Каращук Катериною Леонідівною було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання ухвали № 761/38300/14-ц, виданої Шевченківським районним судом м. Києва 02 лютого 2015 року.

Крім того, суд встановив, що 05 лютого 2015 року Головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Каращук Катериною Леонідівною винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику Публічному акціонерному товариству «Златобанк» у межах суми звернення стягнення 3 398 313 грн. 00 коп. та оголошено заборону на його відчуження.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом статті 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно з частиною 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року, судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом.

Відповідно до частини 1 статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

За змістом частини першої, абзацу першого частини другої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до частини 1 статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

За змістом абзацу другого пункту 2 статті 25 Закону України «Про виконавче провадження», від 21 квітня 1999 року, за заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши фактичні обставини справи, встановлені судом, враховуючи зміст статті 152 Цивільного процесуального кодексу України, яким передбачено, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами, а також вивчивши резолютивну частину ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 02 лютого 2015 року у справі № 761/38300/14-ц, якою не передбачено заборони здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить ПАТ «Златобанк», суд приходить до висновку, що вимоги, з якими звернувся Заявник до суду зі скаргою підлягають задоволенню частково.

Постанова Головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Каращук Катерини Леонідівни від 05 лютого 2015 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в частині щодо заборони здійснювати відчуження будь-якого майна Публічного акціонерного товариства «Златобанк» підлягає визнанню неправомірною та скасуванню.

В іншій частині заявлених вимог скарга є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

З урахуванням викладеного, на підставі статей 19, 124 Конституції України, статей 1, 6, 11, 17, 25, 31, 52, 82 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, керуючись статтями 10, 11, 13, 60, 383-389 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В :

Скаргу Публічного акціонерного товариства «Златобанк» на дії Головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Каращук Катерини Леонідівни про визнання постанови неправомірною та її скасування - з а д о в о л ь н и т и частково.

Визнати неправомірною та скасувати постанову Головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Каращук Катерини Леонідівни від 05 лютого 2015 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в частині щодо заборони здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить Публічному акціонерному товариству «Златобанк».

У задоволенні іншої частини скарги - в і д м о в и т и.

Ухвала суду може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва шляхом подання через Шевченківський районний суд м. Києва апеляційної скарги протягом п'яти днів з дня її проголошення, а у разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання її копії.

Ухвала набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків або після розгляду справи в апеляційному порядку Апеляційним судом м. Києва, якщо вона не буде скасована.

СУДДЯ :