АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3403/15 Справа № 182/8771/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - Рунчева О. В. Доповідач - Прозорова М.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2015 року

07 квітня 2015 року колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді: Прозорової М.Л.,

суддів: Максюти Ж.І., Баранніка О.П.,

при секретарі: Самокиша О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою

приватного акціонерного товариства "Енергоресурси"

на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до приватного акціонерного товариства "Енергоресурси" про визнання наказів про звільнення незаконними та їх скасування, поновлення на попередньому місці роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ПрАТ "Енергоресурси" про визнання наказів про звільнення незаконними та їх скасування, поновлення на попередньому місці роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилалася на те, що з 15.04.2002 року вона була прийнята по переводу на роботу ЗАТ "Енергоресурси" на посаду заступника начальника відділу кадрів згідно наказу №15 від 15.04.2002 року. У подальшому, 01.10.2003 року вона була переведена на посаду начальника відділу кадрів та підготовки персоналу, а 02.09.2013 року була звільнена за наказом №37 від 02.09.2013 року за п.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці.

Цей наказ вважає незаконним, оскільки звільнення не було викликане виробничою необхідністю, змін в організації виробництва і праці, скорочення чисельності та штату на підприємстві не відбулося, відповідач не запропонував їй всіх вакантних посад, що були у штатному розпису, на обіймання яких вона могла би претендувати, в тому числі і на новоутворених підрозділах, незаконними діями відповідача їй спричинено моральну шкоду.

Вважаючи звільнення незаконним, ОСОБА_2 просила суд визнати наказ №398 від 21.06.2013 року "Про вдосконалення організаційної структури" в частині «скасування посади начальника відділу кадрів і підготовки персоналом» незаконним та скасувати його, визнати незаконним наказ про її звільнення із займаної посади начальника відділу кадрів і підготовки персоналом №37 від 02.09.2013 року та скасувати його, поновити на попередньому місці роботи на посаді начальнику відділу кадрів і підготовки персоналом ПрАТ "Енергоресурси", стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 46 190 грн. 42 коп. та моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30.01.2015 року позовні вимоги задоволені частково.

Суд визнав незаконним та скасував наказ ПрАТ "Енергоресурси" від 02.09.2013 року №37 про звільнення ОСОБА_2 з посади начальника відділу кадрів і підготовки персоналом.

Суд поновив ОСОБА_2 на посаді начальника відділу кадрів і підготовки персоналом ПрАТ "Енергоресурси" з 02.09.2013 року.

Суд стягнув з ПрАТ "Енергоресурси" на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 26 122 гри. 77 коп. та у відшкодування моральної шкоди - 500 грн.

В решті позовних вимог суд відмовив (а.с.200-204).

В апеляційній скарзі ПрАТ "Енергоресурси" просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволені її позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, з наступних підстав.

У відповідності із положеннями статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У відповідності із ч.1 статті 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до положень ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності, тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Вирішуючи справу та задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із доведеності позовних вимог про звільнення ОСОБА_2 із займаної посади у зв'язку із порушенням трудового законодавства, а саме: ОСОБА_2 останній раз була запропонована посада спеціаліста з кадрового адміністрування служби управління персоналом, яка вже була зайнята ОСОБА_3

Проте погодися з таким висновком суду не можна, оскільки він не відповідає встановленим обставинам справи та положенням закону.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч.2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у п.п.1,2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частиною 3 ст. 492 КЗпП України передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 року №9 (із подальшими змінами), розглядаючи трудові спори, пов'язані із звільненням за п.1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Відповідно запису у трудовій книжці ОСОБА_2 з 15.04.2002 року була прийнята по переводу на роботу ЗАТ "Енергоресурси" на посаду заступника начальника відділу кадрів згідно наказу №15 від 15.04.2002 року. У подальшому, 01.10.2003 року вона була переведена на посаду начальника відділу кадрів та підготовки персоналу, згідно наказу №45/ок від 01.10.2003 року (а.с.7).

Рішенням позачергових зборів акціонерів (Протокол №1 від 08.02.2011 року) ЗАТ "Енергоресурси" перейменоване в Приватне акціонерне товариство "Енергоресурси" та є його правонаступником

У червні 2013 року з метою покращення техніко-економічних показників підприємства в ПрАТ "Енергоресурси" була проведена реорганізація згідно наказу №398 від 21.06.2013 року "Про вдосконалення організаційної структури", за яким з 01.09.2013 року було реорганізовано організаційну структуру ПрАТ "Енергоресурси" та вивільнено ряд посад серед яких і посада начальника відділу кадрів та підготовки персоналу (а.с.8, об). Разом з тим, на підставі зазначеного вище наказу були: створені нові посади: у числі яких, посада менеджера з управління персоналом (а.с.8-11).

Відповідно до штатних розкладів що діяли на підприємстві зміни у внутрішній (організаційній) структурі юридичної особи потягли за собою скорочення чисельності 23 штатних одиниць (а.с.59).

26.06.2013 року ОСОБА_2 під розписку було повідомлено про скорочення займаної нею посади начальника відділу кадрів та підготовки персоналу та запропоновано переведення з її згоди на вакантні посади (а.с.12). ОСОБА_2 погодилася на її переведення на посаду менеджера з управління персоналом.

Наказом №480 від 22.07.2013 року "Додаток до наказу" визначено в наказі №398 від 21.06.2013 року "Про вдосконалення організаційної структури" внести зміни в п.1.2.2. - менеджер з управління персоналом - 1 шт. од. на начальника служби управління персоналом - 1 шт. од. (а.с.13).

З даним наказом ОСОБА_2 була ознайомлена 14.08.2013 року (а.с.13 зі звороту).

Наказом №546 від 07.08.2013 року на підприємстві було створено комісію з питання визначення відповідності кваліфікації внутрішніх кандидатів на заміну вакантних посад (а.с.14).

15.08.2013 року відбулося засідання даної комісії, яка визначила, що ОСОБА_2 не відповідає вимогам на посаду начальника служби управління персоналом та вирішила запропонувати ОСОБА_2 (у випадку її згоди) перевід на посаду спеціаліста з кадрового адміністрування служби управління персоналом з 01.09.2013 року (а.с.41). Про дату засідання даної комісії ОСОБА_2 була ознайомлена під підпис (а.с.42).

Але, 20.08.2013 року ОСОБА_2 подала заяву голові правління ПрАТ "Енергоресурси" про призначення її саме на посаду начальника служби управління персоналом на підставі своєї згоди про перевід на посаду менеджера з управління персоналом та змін до наказу №598 від 21.06.2013 року, оскільки стаж її роботи на підприємстві складає 11 років, вона отримує другу вищу освіту за фахом управління персоналом та економка праці.

22.08.2013 року на підставі наказу №398 від 21.06.2013 року "Про вдосконалення організаційної структури" та скорочення посади, яку займала ОСОБА_2 їй повторно було запропоновано переведення на посаду спеціаліста з кадрового адміністрування служби управління персоналом. З даним переводом ОСОБА_2 не погодилася (а.с.46).

21.08.2013 року відбулися збори профспілкового комітету з приводу її звільнення. Своєї згоди на її звільнення профспілковий комітет не надав. 28.08.2013 року відбулося повторне засідання профспілкового комітету, на якому профспілковий комітет надав згоду на її звільнення.

За змістом ст. 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Отже, роботодавець дотримав умови ст. 49-2 КЗпП України, оскільки ОСОБА_2 була ознайомлений на час попередження про звільнення з усіма вакантними посадами.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що підставою для поновлення ОСОБА_2 на роботі на посаді начальника відділу кадрів і підготовки персоналом в ПрАТ "Енергоресурси" є те, що запропонована ОСОБА_2 посада спеціаліста з кадрового адміністрування служби управління персоналом згідно зі штатним розкладом затвердженим Головою правління ПрАТ "Енергоресурси" від 09.08.2013 року вже була зайнята ОСОБА_3

З таким висновком колегія суддів не може погодитися, оскільки ОСОБА_3 була переведена на вказану посаду з 02.09.2013 року на підставі наказу від 30.08.2013 року за №613.

Дані обставини підтверджуються ксерокопією трудовій книжки ОСОБА_3, наказом про переведення на іншу роботу за №28 від 02.09.2013 року.

В суді апеляційній інстанції ОСОБА_2 не заперечувала проти того, що посада спеціаліста з кадрового адміністрування служби управління персоналом вводилась на підприємстві з 01.09.2013 року, у зв'язку з чим не могла бути зайнятою.

Крім того, дана посада запропонована ОСОБА_2 після проходження нею кваліфікаційній комісії 28.08.2013 року, тобто до 01.09.2013 року.

В суді апеляційній інстанції представник відповідача пояснив, що дійсно, раніше, тобто до 28.08.2013 року ця посада була запропонована іншій особі, однак це не свідчить про порушення трудових прав ОСОБА_2, оскільки дана посада утворювалась з 01.09.2013 року, а тому дана посада не існувала на час попередження ОСОБА_2 про звільнення і не означає, що станом на 28.08.2013 року вже була зайнята іншою особою.

Посилання ОСОБА_2 на те, що їй не були запропоновані всі вакансії - є неспроможними і не можуть свідчити про те, що відповідач її не пропонував всі вільні вакансії, які існували на той час та не ознайомлював зі списком, який знаходився у неї, як у начальника відділу кадрів.

До того ж ОСОБА_2 не заперечувала, що вона, знала про існуючи вакансії, але власноручним підписом підтвердила відмову від них, у тому числі і від вакансії спеціаліста з кадрового адміністрування служби управління персоналом.

Як вбачається зі справи, ОСОБА_2 має технічну освіту, закінчила Дніпропетровську металургійну академію (а.с.6).

У зв'язку з цим, комісія з питання визначення відповідності кваліфікації внутрішніх кандидатів на заміну вакантних посад визначила, що ОСОБА_2 не відповідає вимогам на посаду начальника служби управління персоналом та вирішила запропонувати перевід на посаду спеціаліста з кадрового адміністрування служби управління персоналом (а.с.41, 164-171).

Посилання ОСОБА_2 на те, що вона може працювати на посаді начальника служби управління персоналом, оскільки має другу вищу освіту за фахом управління персоналом та економка праці, не може бути прийняте до уваги, оскільки згідно довідки від 20.09.2013 року за №75 Міжрегіональної академії управління персоналом вона вступила до академії тільки у липні 2013 року, тобто в період проведення скорочення на підприємстві (а.с.4)

Статтею 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Проте ОСОБА_2 не скористалася та не реалізувала його, шляхом подання відповідачу відповідної письмової заяви про переведення на вакантну посаду спеціаліста з кадрового адміністрування служби управління персоналом та іншу вакантну посаду з числа тих, що з'явились у новій організаційній структурі підприємства, як це зробили інші працівники підприємства, що підлягали вивільненню.

Приймаючи до уваги, що ОСОБА_2 не дала згоди на переведення її на запропоновану вакансію спеціаліста з кадрового адміністрування служби управління персоналом, а профспілковий комітет ПрАТ "Енергоресурси" дав згоду на розірвання з нею трудового договору за п.1ст. 40 КЗпП України, колегія суддів вважає, що наказом №37 від 02.09.2013 року ОСОБА_2 обґрунтовано було звільнено з посади начальника відділу кадрів та підготовки персоналу у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці на підприємстві за п.1ст. 40 КЗпП України (а.с.21)

Посилання ОСОБА_2 на те, що на підприємстві фактично не відбулося змін організаційної структури та скорочення чисельності штату, є неспроможними, спростовуються: штатними розкладами та наказом №398 від 21.06.2013 року (а.с.8-11, 19-20).

Крім того, при працевлаштуванні осіб, які підлягають вивільненню у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, переведення робітників, які підлягають вивільненню, на вакантні посади і робочі місця не діють правила про переважне право на залишення на роботі, що встановлені ст.42 КЗпП України, оскільки переважне право на залишення на роботі не є тотожнім праву на працевлаштування на нову посаду.

Право прийняття на роботу належить працедавцеві та не підлягає судовому врегулюванню.

Відповідно до положень ст. 62, ч.3 ст. 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, визначає кадрову політику, встановлює чисельність працівників, штатний розпис та підбирає на вакантні посади кваліфікованих спеціалістів.

З урахуванням наведеного, встановлених обставин справи та вимог закону, колегія суддів вважає, що відповідачем при звільненні ОСОБА_2 були дотримані всі умови, передбачені діючим законодавством України, наказ про її звільнення з роботи на п.1 ст. 40 КЗпП України є законним і підстав для його скасування та поновлення ОСОБА_2 на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди не має, оскільки ОСОБА_2, перед звільненням неодноразово пропонувались всі вакантні посади у новоутвореній структурі, які були включені у штатний розпис, але вона відмовився від них і за весь час працевлаштування, як начальник відділу кадрів, не звернулася із заявою до відповідача про переведення на будь-яку роботу, на звільнення ОСОБА_2 надана згода профспілковим комітетом.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду, як таке, що не відповідає обставинам справи та положенням матеріального і процесуального закону скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 303,307,309,316,319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Енергоресурси" - задовольнити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2015 року - скасувати.

Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних до приватного акціонерного товариства "Енергоресурси" про визнання наказів про звільнення незаконними та їх скасування, поновлення на попередньому місці роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: