АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________
Справа № 675/2513/14-ц
Провадження № 22-ц/792/689/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2015 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючої - судді Федорової Н.О.,

суддів - Баса О.Г., Карпусь С.А.,

при секретарі - Бондарі О.В.,

з участю: представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Ящук Т.І.,

третьої особи - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Ізяславської міської ради на рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 20 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Ізяславської міської ради, треті особи ОСОБА_3, Державне підприємство «Центр державного земельного кадастру», про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету, зобов'язання сесії Ізяславської міської ради вчинити дії,

в с т а н о в и л а:

8 жовтня 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вищевказаним позовом. В його обґрунтування зазначив, що за договором дарування від 26 липня 2001 року він є власником будинку АДРЕСА_1. З набуттям права власності на житловий будинок до нього перейшло право користування земельною ділянкою, площею 715 кв.м., за вказаною адресою. Проте, до його будинку немає під'їзду, що створює незручності у використанні як самого будинку, так і земельної ділянки.

26 липня 2014 року він звернувся до Ізяславської міської ради з заявою про виділення земельної ділянки, площею 895 кв.м., що належала ОСОБА_5, яка померла у 1977 році, для обслуговування житлового будинку та облаштування під'їзду до нього.

Однак, Ізяславська міська рада у задоволенні заяви відмовила, зазначивши, що за рахунок земельної ділянки, яка перебувала у користуванні ОСОБА_5, було розширено земельну ділянку ОСОБА_6 А тому, на даний час саме вона є її власником, а не міська рада.

Проте, з такою відповіддю позивач не погоджується. Зазначає, що 14 сесією Ізяславської міської ради народних депутатів XXI скликання за 1993 рік, прийнято рішення про затвердження списків громадян, які подали заяви на приватизацію земельних ділянок. У списку значиться ОСОБА_7, якій передано у приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку земельну ділянку, площею 600 кв.м. Згідно з Технічною

________________________________________________________________________________________________

Доповідач у першій інстанції Матвієць Я.С. Провадження № 22-ц/792/689/14

Суддя-доповідач Федорова Н.О. Категорія № 47

документацією із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі на місцевості розмір земельної ділянки ОСОБА_7 становить 0,0663 га. Тоді як, відповідно до Державного акта на право приватної власності на землю, серії НОМЕР_1, виданого 5 квітня 1994 року на підставі рішення сесії Ізяславської міської ради народних депутатів від 15 грудня 1993 року № 14/21, ОСОБА_7 передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0,0781 га.

У подальшому, рішенням виконавчого комітету Ізяславської міської ради № 175 від 20 грудня 1996 року ОСОБА_7 дозволено розширити присадибну ділянку по АДРЕСА_1, на 895 кв.м. за рахунок вільної земельної ділянки. Вважає, що таке рішення суперечить вимогам ЗК УРСР, що діяв на той час, та ст. 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», адже до повноважень виконавчих комітетів не входило розширення земельних ділянок. Такі питання вирішувались сесією міської ради. Окрім того, для прийняття вказаного рішення необхідно було погодження Хмельницької обласної ради. Такого погодження не було, а отже, рішення про розширення земельної ділянки ОСОБА_7 є незаконним.

А тому, просив суд, визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Ізяславської міської ради № 175 від 26 грудня 1996 року «Про розширення присадибних земельних ділянок» в частині надання дозволу ОСОБА_7 на розширення присадибної ділянки по АДРЕСА_1, на 895 кв.м. за рахунок вільної земельної ділянки; зобов'язати сесію Ізяславської міської ради розглянути його заяву про виділення земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та облаштування заїзду до будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 20 лютого 2015 року позов задоволено частково. Визнано частково незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Ізяславської міської ради Хмельницької області № 175 від 26 грудня 1996 року в частині розширення присадибної ділянки ОСОБА_7 по АДРЕСА_1 на 895 кв.м. за рахунок вільної земельної ділянки. В іншій частині позовних вимог відмовлено за безпідставністю. Вирішено питання про судові витрати.

Непогоджуючись з даним рішенням, представник Ізяславської міської ради подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4

Рішення вважає необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Суд першої інстанції неповністю дослідив матеріали справи та не надав належної правової оцінки доказам у справі, що, на його думку, свідчить про неповноту, необ'єктивність розгляду справи та упередженість його висновків.

Зазначає, що в порушення вимог ст. 3 ЦПК України, суд не встановив чи порушено право ОСОБА_4 спірним рішенням виконавчого комітету Ізяславської міської ради Хмельницької області № 175 від 26 грудня 1996 року, чи підлягає воно захисту у визначений ним спосіб - шляхом позбавлення іншої особи права власності на землю, та яке його право буде відновлено після скасування зазначеного рішення виконкому міськради.

Порушуючи вимоги ст. 3 ЦК України та задовольняючи позов, суд першої інстанції позбавив права власності на землю іншу особу, що є неприпустимим.

Судом не враховано, що рішення виконкому Ізяславської міської ради № 175 від 26 грудня 1996 року було прийнято до набуття ОСОБА_4 у 2001 році права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 та стосувалося суб'єктивних прав ОСОБА_7, а тому, жодним чином не порушує та не порушувало суб'єктивних прав чи охоронюваних законом інтересів позивача.

Поза увагою суду залишилось те, що обраний позивачем спосіб захисту своїх прав завдає шкоди правам інших осіб та суперечить ч. 3 ст. 13 ЦК України. Задоволення потреби позивача у під'їзді до свого домоволодіння та його обслуговуванні можливе іншим способом - шляхом встановлення земельного сервітуту.

Вважає, що у даному випадку, суд не з'ясував характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Суд не врахував, що спірна земельна ділянка ніколи не була проїздом до будинку ОСОБА_4, не відносилась до земель загального користування, а була присадибною земельною ділянкою.

Встановлюючи факт перевищення виконавчим комітетом Ізяславської міської ради наданих повноважень, суд першої інстанції послався на ст. 10 ЗК України (в редакції на час прийняття спірного рішення), та не врахував положення ч. 3 ст. 3 цього Кодексу, згідно якої повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві Ради народних депутатів можуть передавати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування.

Окрім того, судом не залучено у якості співвідповідача ОСОБА_3, який є спадкоємцем ОСОБА_7

У судовому засіданні представник апелянта Ящук Т.І. підтримала апеляційну скаргу з мотивів, які в ній зазначені.

Третя особа на стороні відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу, пояснивши, що його мати ОСОБА_6 набула у власність спірну земельну ділянку у 1996 році у спосіб, визначений законом, про що отримала державний акт. Через дану земельну ділянку ніколи не було проїзду. Рішення виконкому про виділення його матері вказаної земельної ділянки у 1996 році ніяким чином не могло зачіпати інтересів позивача та порушувати його прав, оскільки останній лише у 2001 році придбав житловий будинок по АДРЕСА_1 Що стосується успадкування належного матері майна, яка померла у 2014 році, то він, фактично прийняв його, адже постійно з нею проживав, але оформив лише будинок, оскільки щодо земельної ділянки наявний спір у суді.

Представник позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_1 у судовому засіданні заперечила проти апеляційної скарги, пояснивши, що станом на 1996 рік у виконкому Ізяславської міської ради не було повноважень на прийняття рішення про передачу ОСОБА_6 спірної земельної ділянки, а тому, воно має бути скасоване, а земельна ділянка - надана позивачу для облаштування проїзду до свого будинку.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції встановив, що до домоволодіння АДРЕСА_1, власником якого є позивач ОСОБА_4, відсутній проїзд з проїжджої частини по АДРЕСА_1. Постійний користувач земельної ділянки КП «Ізяславводоканал» перегородив проїзд до будинку через територію свого підприємства. Комісія Ізяславської міської ради рекомендувала ОСОБА_4 встановити земельний сервітут з власниками суміжних земельних ділянок. Однак, вважаючи, що даний проїзд можливий лише за умови перетину частини земельної ділянки розміром 895 кв.м., яка рішенням виконкому Ізяславської міської ради за № 195 від 26.12.1996 року передана в якості розширення земельної ділянки ОСОБА_7 та рахуючи дане рішення незаконним, внаслідок винесення його поза межами своїх повноважень, суд першої інстанції прийшов до висновку про визнання останнього частково незаконним та скасування.

Однак, з такими висновками погодитись неможливо.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з положенннями ст. 316 Цивільного кодексу України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За приписами ст. ст. 319, 321 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, а держава не втручається у здійснення власником права.

Право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Питання набуття та позбавлення права власності врегульовані Цивільним кодексом України, зокрема, ст. 346, яка передбачає такі підстави припинення права власності як: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам'яток історії та культури; викупу земельної ділянки у зв'язку із суспільною необхідністю; викупу нерухомого майна у зв'язку з викупом з метою суспільної необхідності земельної ділянки, на якій воно розміщене; звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника.

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЗК України (в ред. від 18.12.1990 року) станом на 20 грудня 1996 року повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві Ради народних депутатів можуть передавати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування.

Як встановлено апеляційним судом, рішенням Ізяславської міської ради від 15 грудня 1993 року було затверджено списки громадян міста, які подали заяви на приватизацію земельних ділянок. В даному списку під № 1060 значиться ОСОБА_7, якій виділено 600 кв.м. для передання у приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку (а.с. 70).

5 квітня 1994 року ОСОБА_7 було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, площею 0,0781 гектарів, на території Ізяславської міської ради, з яких 0,0663 га - для будівництва і обслуговування житлового будинку, а 0,0118 га - для ведення особистого селянського господарства (а.с. 14, 90, 91).

Рішенням Ізяславської міської ради від 16 червня 1993 року № 10 «Про хід земельної реформи та приватизацію землі» делеговано виконкому Ізяславської міської ради в міжсесійний період повноваження у вирішенні питань по наданню, вилученню та перерозподілу земельних ділянок згідно з вимогами земельного кодексу України (пункт 6).

Рішенням виконавчого комітету Ізяславської міської ради від 20 грудня 1996 року № 175 дозволено ОСОБА_7 розширити присадибну ділянку по АДРЕСА_1 (на даний час 17), на 895 кв.м. за рахунок вільної земельної ділянки (а.с. 8, 71).

У зв'язку з цим, до розділу «Зміни у межах і розмірах земельної ділянки» вищевказаного Державного акту були внесені зміни та зазначено, що ОСОБА_7 було виділено ще 0,0895 га, а отже, загальний розмір земельної ділянки, власником якої вона є, становить 0,1676 га (а.с. 14).

26 липня 2001 року ОСОБА_4 прийняв в дар від ОСОБА_10 житловий дерев'яний з прибудовою будинок, житловою площею 34,5 кв.м., загальною площею 47,3 кв.м., що знаходиться в м. Ізяслав Хмельницької області по АДРЕСА_1 розміщений на земельній ділянці 600 кв.м. (а.с. 15).

У жовтні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до Ізяславської міської ради зі скаргою на сусідніх землекористувачів, посилаючись на те, що останні перегородили заїзд до його будинку, порушили межі його земельної ділянки, незаконно використовують суміжну земельну ділянку та, окрім того, КП «Ізяславводоканал», яке розташоване по АДРЕСА_1 в м. Ізяслав, здійснило незаконно державну реєстрацію.

9 жовтня 2013 року комісія у складі спеціалістів Ізяславської міської ради та виконкому розглянула на місцевості у присутності скаржника дану скаргу. Останній пояснював, що його не влаштовує те, що він не має заїзду до свого будинку по АДРЕСА_1, 19. З його слів, раніше заїзд до будинку здійснювався через територію пожежного депо, на даний час територія КП «Ізяславводоканал». Директор перегородив заїзд і не дозволяє йому проїжджати через територію підприємства. Також ОСОБА_4 повідомив комісії, що є можливість заїзду до його ділянки через проїзд між територією КП «Ізяславводоканал» та земельною ділянкою АДРЕСА_1 через ділянку, яку незаконно використовує ОСОБА_3

Комісією оглянуто присадибну земельну ділянку ОСОБА_4 по АДРЕСА_1 межі земельної ділянки та запропоновані скаржником варіанти під'їзду до його будинку. Також комісією розглянуто розташування земельних ділянок АДРЕСА_1 на генеральному плані міста. Розглянуто Державний акт на право приватної власності на землю ОСОБА_7 по АДРЕСА_1, Державний акт на право постійного користування землею ДКП «Ізяславводоканал» та інші документи.

Комісією встановлено, що: 1) згідно генерального плану міста заїзд до будинковолодіння АДРЕСА_1 зі сторони вулиці відсутній. Вихід з земельної ділянки на землі загального користування здійснюється зі сторони річки Понорка; 2) земельна ділянка, яку використовує ОСОБА_3 перебуває у приватній власності ОСОБА_7 згідно Державного акту на право приватної власності на землю; 3) номер будівлі, в якій на даний час знаходиться КП «Ізяславводоканал», не змінювався з 1998 року; 4) земельна ділянка за АДРЕСА_2 на даний час відсутні; 5) межа між земельними ділянками АДРЕСА_1 не відповідає межі, яка зазначена у плані на земельну ділянку № 21 (раніше № 17).

Землекористувачі по АДРЕСА_1 ОСОБА_11 та ОСОБА_12 повідомили комісії, що вони встановлювали огорожу (біля будинку з боку КП «Ізяславводоканал») на тому ж місці, де була стара огорожа. У спілкуванні з ОСОБА_4 розмови щодо неправильного розташування огорожі ніколи не було. Громадяни ОСОБА_12 згідні, щоб огорожа була розташована відповідно до плану на земельну ділянку і проходила по прямій лінії від старого будинку в сторону річки, а не так як поставив стовпчики ОСОБА_4 Також ОСОБА_12 повідомили, що проїзду до їхнього будинку та будинку ОСОБА_4 з АДРЕСА_1 ніколи не було. Раніше вони проїжджали через територію пожежного депо. Зараз начальник не дозволяє цього робити.

Комісією вирішено: 1) рекомендувати ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_12 для вирішення питання відновлення меж земельних ділянок звернутись до організації, яка має відповідний дозвіл на проведення даного виду робіт; 2) повідомити вищезазначених осіб про обов'язок дотримання правил добросусідства; 3) рекомендувати ОСОБА_4 вирішувати питання щодо влаштування проїзду до присадибної земельної ділянки по АДРЕСА_1 шляхом встановлення земельного сервітуту для проїзду - за договором з ОСОБА_7 (через її земельну ділянку по АДРЕСА_1) або Ізяславською міською радою, як власником земельної ділянки, яка перебуває у користуванні КП «Ізяславводоканал», а у разі відсутності згоди на укладення договору - у судовому порядку; 4) повідомити ОСОБА_4, що державна реєстрація КП «Ізяславводоканал» відповідає вимогам закону; 5) повідомити ОСОБА_4, що ОСОБА_3 не здійснено відповідно до ст. 197-1 КК України самовільного зайняття земельної ділянки (фактичного використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду). ОСОБА_3 використовує земельну ділянку відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1.

Вищевказане підтверджується даними акту від 9 жовтня 2013 року, складеного та підписаного членами вищевказаної комісії Ізяславської міської ради та виконкому (а.с. 50).

26 липня 2014 року ОСОБА_4 звернувся до Ізяславської міської ради з заявою про виділення йому земельної ділянки, яка належала ОСОБА_5 (а.с. 51).

11 серпня 2014 року Ізяславська міська рада своїм листом за № 409 повідомила останнього про те, що його заява розглянута. Однак, задоволенню вона не підлягає, оскільки за рахунок земельної ділянки, яку він просить виділити, було розширено земельну ділянку ОСОБА_7 по АДРЕСА_1, та надано її останній у власність. Отже, спірна земельна ділянка не може бути предметом розгляду на сесії (а.с. 7).

Вказана відмова на даний час є чинною, до суду не оскаржувалась, що вбачається з пояснень представника позивача.

Предметом даного судового спору є рішення виконавчого комітету Ізяславської міської ради Хмельницької області від 26 грудня 1996 року за № 175 в частині надання дозволу ОСОБА_7 розширити присадибну ділянку по АДРЕСА_1, на 895 кв.м. за рахунок вільної земельної ділянки, а також зобов'язання сесії Ізяславської міської ради розглянути заяву позивача про видалення йому спірної земельної ділянки.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 16.04.2004 року, № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» у ч.3 п. 7 роз'яснив, що при розгляді справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування в разі незгоди з рішеннями з питань, віднесених у галузі земельних відносин до їх компетенції (зокрема, про відмову в передачі земельної ділянки у власність чи користування, у продажі земельної ділянки, в наданні дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки тощо), суд за наявності підстав для задоволення позову визнає рішення такого органу недійсним і зобов'язує його залежно від характеру спору виконати певні дії, передбачені його компетенцією (або не вчиняти чи припинити їх), на захист порушеного права, як цього вимагає законодавство, або надає право позивачеві вчинити певні дії для усунення порушень його права. Суд вирішує ці питання по суті, якщо це відповідає закону. В інших випадках суд не може вирішувати питання, віднесені до компетенції органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, зокрема про передачу земельних ділянок у постійне користування, оренду, укладення чи поновлення договору оренди земельної ділянки, зміну цільового призначення землі тощо.

Отже, судовому захисту підлягає лише порушене право. Однак, як вбачається з матеріалів справи, позивачем не було надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження порушення його прав винесенням 26 грудня 1996 року виконавчим комітетом Ізяславської міської ради оскаржуваного рішення, в тому числі, враховуючи, що він ніколи не був суміжним землекористувачем спірної земельної ділянки.

Натомість, як видно з вищевикладених обставин справи, виконавчий комітет Ізяславської міської ради діяв в межах наданих йому повноважень, виділивши (розширивши) ОСОБА_7 земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0895 га по АДРЕСА_1 спадкоємцем якої є, відповідно до закону, ОСОБА_3

Дані обставини судом першої інстанції були з'ясовані неповно, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.

Що стосується облаштування під'їзду до будинку ОСОБА_4, то такий ні в якому разі не може бути влаштований за рахунок позбавлення права власності на земельну ділянку іншої особи. Натомість, Цивільний кодекс України надає можливість вирішити дане питання шляхом укладення відповідних цивільно-правових угод, як з власниками, так і землекористувачами земельних ділянок.

За таких обставин та враховуючи передбачені ст. 16 ЦК України способи захисту цивільних прав та інтересів не підлягає задоволенню також позовна вимога ОСОБА_4 про зобов'язання сесії Ізяславської міської ради розглянути його заяву про виділення спірної земельної ділянки.

Окрім того, слід зазначити, що суд, в порушення вимог ст. 33, п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України, не визначив належних співвідповідачів у справі - виконавчий комітет Ізяславської міської ради, рішення якого оскаржувалось, та ОСОБА_3, який є спадкоємцем спірного майна після смерті ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Отже, ухвалюючи рішення, суд допустив порушення і процесуального закону.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, через неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. У зв'язку з цим, воно підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову у позові.

У зв'язку з цим, відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати поверненню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Ізяславської міської ради задовольнити.

Рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 20 лютого 2015 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до Ізяславської міської ради, треті особи ОСОБА_3, Державне підприємство «Центр державного земельного кадастру», про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету, зобов'язання сесії Ізяславської міської ради вчинити дії, відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду Н.О. Федорова